CELEX: 62009CJ0071
Muutoksenhaku
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Asiavaltuus
Oikeussuojan tarve
Vireilläoloväite
Valtiontuet
Monialainen tukijärjestelmä
Sosiaaliturvamaksujen alennukset
Päätös 2000/394/EY
Korvauksenluonteisuus
Vaikutus yhteisön sisäiseen kauppaan
Vaikutus kilpailuun
Valvonnan laajuus
Todistustaakka
Perusteluvelvollisuus
EY 87 artiklan 2 kohdan b alakohta ja 3 kohdan b-d alakohta
Asetus (EY) N:o 659/1999
14 ja 15 artikla

Comitato ”Venezia vuole vivere” (jäljempänä Comitato), Hotel Cipriani Srl (jäljempänä Hotel Cipriani) ja Società italiana
per il gas SpA (jäljempänä Italgas) vaativat muutoksenhaussaan unionin tuomioistuinta kumoamaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T‑254/00, T‑270/00 ja T‑277/00, Hotel Cipriani ym. vastaan komissio, 28.11.2008
antaman tuomion (Kok., s. II‑3269; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi
niiden sosiaaliturvamaksujen alentamista koskevien lakien nro 30/1997 ja nro 206/1995 mukaisista Venetsian ja Chioggian alueella
sijaitseviin yrityksiin kohdistuvista tukitoimenpiteistä 25.11.1999 tehdystä komission päätöksestä 2000/394/EY (EYVL 2000,
L 150, s. 50; jäljempänä riidanalainen päätös) nostaman kumoamiskanteen.
Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl (jäljempänä Coopservice) vaatii liitännäisvalituksessaan, että unionin tuomioistuin
kumoaa valituksenalaisen tuomion.
Euroopan komissio vaatii liitännäisvalituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin
siinä todetaan, että kyseiset kanteet voidaan ottaa tutkittaviksi.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 1 artiklan b kohdan iv alakohdassa ja 13–15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
b)      ’voimassa olevalla tuella’:
– –
iv)       tukia, joiden voidaan tämän asetuksen 15 artiklan nojalla katsoa voimassa olevaksi tueksi;
– –
13 artikla
Komission päätökset
1.      Mahdollista sääntöjenvastaista tukea koskevan tutkinnan tuloksista on tehtävä päätös 4 artiklan 2, 3 tai 4 kohdan mukaisesti.
Jos on kyse muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä, menettely päätetään 7 artiklan mukaisella
päätöksellä. Jollei jäsenvaltio noudata tietojen antamista koskevaa välipäätöstä, päätös tehdään saatavilla olevien tietojen
perusteella.
– –
14 artikla
Tuen takaisinperiminen
1.      Sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava
kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta, jäljempänä ’takaisinperimistä koskeva päätös’. Komissio
ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.
2.      Takaisinperimistä koskevan päätöksen nojalla takaisin perittävään tukeen lisätään korko, jonka suuruuden komissio vahvistaa.
Korkoa maksetaan siitä päivästä alkaen, jolloin sääntöjenvastainen tuki on ollut tuensaajan käytössä, sen takaisinperimispäivään
asti.
3.      Takaisinperiminen on toteutettava viipymättä ja asianomaisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön menettelyjen mukaisesti,
jos ne mahdollistavat komission päätöksen välittömän ja tehokkaan täytäntöönpanon, sanotun kuitenkaan rajoittamatta Euroopan
yhteisöjen tuomioistuimen perustamissopimuksen [242] artiklan nojalla antamien määräysten soveltamista. Tämän toteuttamiseksi,
ja jos asia on jonkin kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä, asianomaisten jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki oikeudellisissa
järjestelmissään käytettävissä olevat tarpeelliset toimenpiteet, mukaan lukien tilapäiset toimet, sanotun kuitenkaan rajoittamatta
yhteisön lainsäädännön soveltamista.
15 artikla
Vanhentumisaika
1.      Komission toimivaltuuksiin periä tuki takaisin sovelletaan kymmenen vuoden vanhentumisaikaa.
2.      Vanhentumisaika alkaa päivästä, jona sääntöjenvastainen tuki on myönnetty tuen saajalle joko yksittäisenä tukena tai tukiohjelmaan
kuuluvana tukena. Sääntöjenvastaista tukea koskevat komission toimet tai jäsenvaltion komission pyynnöstä toteuttamat toimet
keskeyttävät vanhentumisajan. Vanhentumisaika alkaa uudelleen kunkin keskeytyksen jälkeen. Vanhentumisaikaa laskettaessa ei
oteta huomioon aikaa, jona komission päätös on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä.
3.      Tuki, jonka osalta vanhentumisaika on kulunut umpeen, katsotaan voimassa olevaksi tueksi.”

Asian tausta
Asian taustalla olevat tosiseikat on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–11 kohdassa seuraavalla tavalla:
”A      Tarkasteltava sosiaaliturvamaksujen alentamista koskeva järjestelmä
1      Niiden sosiaaliturvamaksujen alennusten, joista säädetään työnantajien Istituto Nazionale de la Previdenza Socialelle (INPS,
kansallinen sosiaaliturvaviranomainen) maksamien sosiaaliturvamaksujen erityisestä alentamisjärjestelmästä 6.3.1978 annetun
Italian tasavallan presidentin asetuksen 59 §:n säännöksissä, myöntämisperusteet Mezzogiornon osalta vuosien 1994 ja 1996
välisenä ajanjaksona määritetään 5.8.1994 annetussa Italian ministeriön asetuksessa, josta on ilmoitettu komissiolle.
2      Komissio totesi yritysten sosiaalikulujen alentamista Mezzogiornossa ja näistä kuluista tiettyjen siirtämistä verottajan vastattaviksi
koskevista määräyksistä 1.3.1995 tekemässään päätöksessä 95/455/EY (EYVL L 265, s. 23), että edeltävässä kohdassa mainittu
sosiaaliturvamaksujen alentamisjärjestelmä soveltuu yhteismarkkinoille tietyillä edellytyksillä. Tässä päätöksessä todettiin
erityisesti, että Italian viranomaisten piti ilmoittaa komissiolle säännöksistä, joilla otetaan käyttöön tässä samassa päätöksessä
määrätty suunnitelma tarkasteltavan tukijärjestelmän asteittaiseksi poistamiseksi.
3      Käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä oleva sosiaaliturvamaksujen alentamisjärjestelmä otettiin käyttöön Italian lailla
nro 206/1995, jolla edellä mainitun 5.8.1994 annetun ministeriön asetuksen mukainen tukijärjestelmä ulotettiin vuosiksi 1995
ja 1996 koskemaan Venetsian ja Chioggian saaristoon sijoittautuneita yrityksiä. Italian lailla nro 30/1997 tätä järjestelmää
jatkettiin vuoden 1997 ajaksi sekä Mezzogiornon alueille että Venetsian ja Chioggian saaristoon sijoittautuneiden yritysten
hyväksi.
4      Ministeriön asetuksen, joka on annettu 5.8.1994, 1 §:ssä säädetään työnantajan maksettavaksi kuuluvien sosiaaliturvamaksujen
yleisestä alentamisesta. Tämän saman asetuksen 2 §:ssä säädetään yrityksissä luotuja uusia työpaikkoja koskevasta sosiaaliturvamaksuista
vapautuksesta vuoden ajaksi työttömänä olleen työntekijän palvelukseenottamispäivästä alkaen.
5      [Riidanalaisesta] päätöksestä – – ilmenee, että niiden tietojen mukaan, jotka INPS on toimittanut tarkasteltavan ajanjakson
1995–1997 osalta, Venetsian ja Chioggian alueella sijaitseville yrityksille 5.8.1994 annetun ministeriön asetuksen 1 §:n mukaisesti
myönnettyjen sosiaaliturvamaksujen alennusten määrä oli yhteensä keskimäärin 73 miljardia Italian liiraa (ITL) (37,7 miljoonaa
euroa) vuodessa, ja ne myönnettiin 1 645 yritykselle. Venetsian ja Chioggian saaristossa sijaitseville yrityksille tämän asetuksen
2 §:n mukaisesti myönnettyjen vapautusten määrä oli 567 miljoonaa [Italian liiraa] (292 831 euroa) vuodessa, ja ne myönnettiin
165 yritykselle.
B      Hallinnollinen menettely
6      Italian viranomaiset ilmoittivat 10.6.1997 päivätyllä kirjeellä komissiolle edellä mainitusta laista nro 30/1997 päätöksen
95/455 määräysten mukaisesti (ks. edellä 2 kohta). Komissio pyysi 1.7.1997 päivätyllä kirjeellä, jota seurasi 28.8.1997 päivätty
muistutus, lisätietoja edellä mainitun Venetsiaan ja Chioggiaan sijoittautuneiden yritysten hyväksi sovelletun sosiaaliturvamaksujen
alentamisjärjestelmän soveltamisalan laajentamisesta.
7      Koska komissio ei saanut vastausta, se ilmoitti 17.12.1997 päivätyllä kirjeellä Italian tasavallalle päätöksestään aloittaa
EY 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely niiden tukien osalta, joista säädettiin laeissa nro 206/1995 ja nro 30/1997, joilla
ulotettiin Mezzogiornon osalta myönnettyjen sosiaaliturvamaksujen alennusten soveltamisala koskemaan Venetsian ja Chioggian
saaristoa.
8      Italian viranomaiset keskeyttivät tarkasteltavan sosiaaliturvamaksujen alentamisjärjestelmän soveltamisen 1.12.1997.
9      Päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 18.2.1998. – – Comitato – –, joka on
tärkeimpien Venetsian teollisuuden ja kaupan alan toimijoiden järjestöjen yhdistys ja joka on perustettu edellä mainitun muodollisen
tutkintamenettelyn aloittamisen seurauksena niiden toimien koordinoimiseksi, joilla pyritään parantamaan Venetsiaan sijoittautuneiden
toimijoiden epäsuotuisaa tilannetta, esitti huomautuksensa 17.3.1998 päivätyllä kirjeellä ja toimitti kertomuksen sekä tutkimuksen,
jonka on laatinut Consorzio per la ricerca e la formazione (COSES, tutkimus- ja koulutusyhteenliittymä) maaliskuussa 1998
ja joka koskee laguunin alueella toimivien yritysten vaikeuksia mantereella toimiviin yrityksiin verrattuna. Myös Venetsian
kunta esitti 18.5.1998 huomautuksia, joihin oli liitetty COSES:n helmikuussa 1998 samasta aiheesta laatima ensimmäinen tutkimus.
Venetsian kunta korosti huomautuksissaan, että edunsaajina oli kunnan yrityksiä, joiden tehtävänä on yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvän palvelun tarjoaminen. Se vetosi niiden puolesta EY 86 artiklan 2 kohdan soveltamiseen. Kaikki nämä
huomautukset on toimitettu Italian tasavallalle.
10      Italian viranomaiset esittivät huomautuksensa 23.1.1999 päivätyllä kirjeellä. Ne ilmoittivat 10.6.1999 päivätyllä kirjeellä
komissiolle yhtyvänsä Venetsian kunnan esittämiin huomautuksiin.
11      Komissio velvoitti 23.6.1999 tekemällään päätöksellä Italian tasavallan toimittamaan kaikki tarvittavat asiakirjat ja tiedot
kunnan yritysten roolin täsmentämiseksi ja sen arvioimiseksi, soveltuvatko tarkasteltavat sosiaaliturvamaksujen alentamista
koskevat toimenpiteet yhteismarkkinoille. Italian viranomaiset vastasivat 27.7.1999 päivätyllä kirjeellä. Brysselissä pidettiin
12.10.1999 näiden viranomaisten ja komission edustajien välinen kokous.”

Riidanalainen päätös
Riidanalaisen päätöksen päätösosan sanamuoto on seuraava:
”1 artikla
Rajoittamatta tämän päätöksen 3 ja 4 artiklan soveltamista tuet, joita Italia on myöntänyt Venetsian ja Chioggian alueilla
sijaitseville yrityksille sosiaaliturvamaksujen alennuksina 5 päivänä elokuuta 1994 annetun ministeriön asetuksen [2 §:ään]
perustuvien lakien nro 30/1997 ja nro 206/1995 nojalla, soveltuvat yhteismarkkinoille, kun ne on myönnetty seuraaville yrityksille:
a)      pienten ja keskisuurten yritysten valtion tukia koskevien yhteisön suuntaviivojen mukaiset [pienet ja keskisuuret] yritykset;
b)      kyseisen määritelmän ulkopuolelle jäävät yritykset, jotka sijaitsevat EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan
mukaisen poikkeuksen soveltamisalueella;
c)      yritykset, jotka työllistävät sellaisia työllisyystuen suuntaviivoissa tarkoitettuja työntekijäryhmiä, joilla on erityisiä
vaikeuksia työmarkkinoille pääsyssä tai sinne palaamisessa.
Tuet eivät sovellu yhteismarkkinoille, jos ne on myönnetty muille kuin [pienille tai keskisuurille] yrityksille, jotka sijaitsevat
EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisen poikkeuksen soveltamisalueen ulkopuolella.
2 artikla
Rajoittamatta tämän päätöksen 3 ja 4 artiklan soveltamista tuet, joita Italia on myöntänyt Venetsian ja Chioggian alueilla
sijaitseville yrityksille 5 päivänä elokuuta 1994 annetun ministeriön asetuksen 1 [§:n] mukaisina sosiaaliturvamaksujen alennuksina,
eivät sovellu yhteismarkkinoille.
3 artikla
Tuet, joita Italia on myöntänyt ASPIV-yritykselle, soveltuvat yhteismarkkinoille EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan 2 kohdan
mukaisen poikkeuksen nojalla, ja tuet, joita se on myöntänyt Consorzio Venezia Nuova -yhtiölle, soveltuvat yhteismarkkinoille
EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan d alakohdan nojalla.
4 artikla
Toimenpiteet, joita Italia on kohdistanut yrityksille ACTV, Panfido SpA ja AMAV, eivät ole EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa
tarkoitettua tukea.
5 artikla
Italian on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklan 2 kohdassa ja 2 artiklassa tarkoitetun yhteismarkkinoille
soveltumattoman ja tuensaajille sääntöjenvastaisesti maksetun tuen perimiseksi takaisin.
Tuki on maksettava takaisin kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti. Takaisin perittävään tukeen sisällytetään korko
alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen todelliseen takaisinperintään asti. Korko perustuu aluetukien
avustusekvivalenttien laskennassa käytettyyn viitekorkoon.
– –”

Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettiin 59 kannetta riidanalaisesta päätöksestä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti Italian tasavaltaa täsmentämään kunkin käsiteltävinä olevissa asioissa kantajana
olevan yrityksen osalta, katsoiko se riidanalaisen päätöksen 5 artiklan täytäntöön panemiseksi olevansa velvollinen perimään
takaisin maksetut riidanalaiset tuet.
Italian tasavallan antamien vastausten johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti 22 kannetta kokonaan tutkimatta
ja 6 kannetta osittain tutkimatta, koska asianomaisilla kantajilla ei ollut oikeussuojan tarvetta sen vuoksi, että toimivaltaiset
kansalliset viranomaiset olivat katsoneet riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon yhteydessä, että nämä yritykset eivät olleet
saaneet sellaista yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea, joka tämän päätöksen nojalla pitäisi periä takaisin (yhdistetyt
asiat T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00,
T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ja T-296/00, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ym. v. komissio,
määräys 10.3.2005, Kok., s. II‑787; asia T-266/00, Confartigianato Venezia ym. v. komissio, määräys 10.3.2005; asia T-269/00,
Baglioni Hotels ja Sagar v. komissio, määräys 10.3.2005; asia T-273/00, Unindustria ym. v. komissio, määräys 10.3.2005 ja
asia T-288/00, Principessa v. komissio, määräys 10.3.2005).
Asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitellyt tuomari piti 12.5.2005 epävirallisen kokouksen, johon osallistuivat
niiden 37 asian asianosaisten edustajat, joissa kanteita ei ollut jätetty kokonaan tutkimatta. Edustettuina olleet asianosaiset
esittivät huomautuksensa ja ilmaisivat hyväksyvänsä neljän pilottiasian valinnan. Tämän epävirallisen kokouksen seurauksena
asiat T-254/00, T-270/00 ja T-277/00, jotka olivat valituksenalaisen tuomion kohteena, ja asia T-221/00, joka kuitenkin myöhemmin
poistettiin rekisteristä kantajan peruutettua kanteensa, nimettiin pilottiasioiksi.
Nämä asiat yhdistettiin ja päätettiin, että komission esittämät oikeudenkäyntiväitteet käsiteltäisiin pääasian yhteydessä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti valituksenalaisessa tuomiossa tuon tuomion 41–115 kohdassa esitetyistä syistä kanteet
tutkittaviksi. Se katsoi kuitenkin, etteivät nämä kanteet olleet perusteltuja, kun mainitun tuomion 117–398 kohdassa esitetyt
seikat otettiin huomioon.

Valittajien vaatimukset ja oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
Comitato vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hyväksyy sen valituksen ja näin ollen kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hylkää komission liitännäisvalituksen
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        toissijaisesti kumoaa tuon päätöksen 5 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään, että Italian tasavallalla on velvollisuus
periä takaisin kyseessä olevat sosiaaliturvamaksujen alennuksina myönnetyt tuet ja että takaisin perittävään tukeen on sisällytettävä
korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen todelliseen takaisinperintään asti
–        velvoittaa komission korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Hotel Cipriani vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hyväksyy sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset ja näin ollen
–        ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        toissijaisesti kumoaa tuon päätöksen 5 artiklan siltä osin kuin sen mukaan palautettava tuki käsittää de minimis -periaatteen
perusteella myönnetyn tuen ja/tai kuin sen mukaan sovellettava korkotaso määräytyy sellaisen korkotason mukaan, joka ylittää
yrityksen omista lainoistaan maksaman korkotason
–        velvoittaa komission korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Italgas vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hyväksyy sen valituksen ja näin ollen kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hylkää komission liitännäisvalituksen sen vuoksi, että se on selvästi perusteeton, tai toissijaisesti sen vuoksi, että jotkin
valitusperusteista ovat tehottomia ja toiset perusteettomia, tai että se hylkää sen kokonaisuudessaan perusteettomana
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklan siltä osin kuin niissä julistetaan kyseiset sosiaaliturvamaksujen alennukset
yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja kumoaa tämän päätöksen 5 artiklan
–        toissijaisesti unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan nojalla palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi
–        velvoittaa komission korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut tai joka tapauksessa liitännäisvalituksesta
aiheutuneet lisäkulut.
Coopservice vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hyväksyy sen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämät vaatimukset ja näin ollen
–        ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen niiltä osin kuin se on kohtuullista ja valittajien edun mukaista
–        toissijaisesti kumoaa tuon päätöksen siltä osin kuin siinä määrätään, että Italian tasavallalla on velvollisuus periä takaisin
myönnetyt sosiaaliturvamaksujen alennukset ja että näiden alennusten määrään on sisällytettävä korko kyseisessä päätöksessä
tarkoitetulta ajalta
–        velvoittaa komission korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Italian tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        ensisijaisesti hyväksyy sen liitännäisvalituksen ja näin ollen kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin kanteet on
otettu siinä tutkittaviksi
–        toissijaisesti hylkää päävalitukset ja muuttaa tarpeellisin osin valituksenalaisen päätöksen perusteluja
–        joka tapauksessa velvoittaa valittajat korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Asiat C‑71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P yhdistettiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 8.4.2009 antamalla määräyksellä
kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Komission liitännäisvalitus
Koska komission liitännäisvalitus liittyy ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamiseen
ja koska tämä kysymys on tutkittava ennen päävalituksissa ja Coopservicen liitännäisvalituksessa esitettyjä aineellisia kysymyksiä,
se on tutkittava ensiksi.
Komissio esittää liitännäisvalituksensa tueksi neljä valitusperustetta.

Asiassa T-277/00 esitetty vireilläoloväite
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa T-277/00 esitetystä vireilläoloväitteestä yhtäältä, ettei tätä oikeudenkäyntiväitettä
voitu pätevästi esittää asian T-274/00 suhteen, sillä Comitato oli peruuttanut tässä viimeksi mainitussa asiassa nostamansa
kanteen (valituksenalaisen tuomion 43 kohta).
Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiasta T-231/00 aiheutuvasta vireilläolovaikutuksesta, ettei sillä
ollut velvollisuutta tutkia, voitiinko Comitaton asiassa T-277/00 nostama kanne ottaa tutkittavaksi, sillä tämä oli nostanut
kanteen yhdessä Coopservicen kanssa (valituksenalaisen tuomion 43 kohta). Se totesi lisäksi, että vireilläoloväite estää kanteen
tutkittavaksi ottamisen vain silloin, kun tämä kanne koskee samoja asianosaisia, siinä vaaditaan saman päätöksen kumoamista
ja se perustuu samoihin kanneperusteisiin kuin aiempi vireillä oleva kanne. Tässä tapauksessa asioissa T-277/00 ja T-231/00
nostetut kanteet perustuivat osittain erilaisiin kanneperusteisiin (valituksenalaisen tuomion 44 ja 45 kohta). Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan määräyksellä, jossa lähtökohtaisesti kielletään vetoaminen
uusiin kanneperusteisiin asian käsittelyn kuluessa, ei myöskään ole merkitystä arvioitaessa sellaisen kanteen tutkittavaksi
ottamista, jolla on sama kohde ja joka koskee samoja asianosaisia mutta perustuu eri kanneperusteisiin kuin aiempi kanne (valituksenalaisen
tuomion 46 kohta).
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Tämän kolmeen osaan jakautuvan valitusperusteen ensimmäisessä osassa komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on virheellisesti hylännyt vireilläolovaikutusta koskevan oikeudenkäyntiväitteen siltä osin kuin se koski asiassa T-277/00
nostettua kannetta suhteessa asiaan T-274/00. Kanteen tutkittavaksi ottamista on arvioitava kanteen nostamishetkellä vallinneen
tilanteen perusteella, joten siitä seikasta, että Comitato oli tällä välin peruuttanut asiassa T-274/00 nostamansa kanteen,
ei voi seurata, että sen asiassa T-277/00 nostama kanne voitaisiin ottaa tutkittavaksi. Jos näin olisi, kantajalla olisi mahdollisuus
nostaa useita kanteita, ja se voisi tämän jälkeen mielensä mukaisesti valita sen kanteen, jota se aikoo ajaa, mikä olisi prosessiekonomian
periaatteen vastaista.
Tämän valitusperusteen toisessa osassa komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on todennut
asian T-231/00 aiheuttamasta vireilläolovaikutuksesta, että aiemman ja myöhemmän kanteen perustuminen samoihin kanneperusteisiin
on vireilläolovaikutuksen välttämätön edellytys. Sekä jäsenvaltioiden prosessisäännöistä että tuomioistuimen toimivallasta
sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) 27 artiklasta ilmenee, että vireilläolovaikutukselle ei ole asetettu tällaista edellytystä.
Tämän valitusperusteen kolmannessa osassa komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ainakin
hylätä asiassa T-277/00 nostettu kanne vireilläolovaikutuksen vuoksi, koska se vastasi asiassa T-231/00 nostettua kannetta.
Comitato väittää komission itsensäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa katsoneen, että
tämän oikeudenkäyntiväitteen edellytyksenä on se, että kanne on nostettu sellaisen toisen kanteen jälkeen, joka koskee samoja
asianosaisia, jonka kohde on sama ja joka perustuu samoihin kanneperusteisiin. Komissio ei näin ollen voi nyttemmin muutoksenhakuvaiheessa
vedota kokonaan uusiin perusteisiin. Koska komissio ei lisäksi ole hakenut muutosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
edellä mainitussa asiassa Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ym. vastaan komissio antamaan määräykseen, se ei voi esittää
tätä perustetta muutoksenhaussa, joka liittyy ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-277/00 antamaan tuomioon.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin Comitato väittää, tämä kanneperuste voidaan ottaa tutkittavaksi. Se seikka, että komissio on ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa tukenut oikeudenkäyntiväitettään oikeudellisella näkemyksellä, joka eroaa sen liitännäisvalituksessa esitetystä
näkemyksestä, ei vaikuta asiaan, koska tämä peruste – komission ensimmäisessä oikeusasteessa tämän väitteen yhteydessä esittämien
perustelujen tavoin – perustuu asiasta T-274/00 asian T-277/00 suhteen aiheutuvaan väitettyyn vireilläolovaikutukseen.
Vaikka komissio väittää unionin tuomioistuimessa, ettei vireilläolovaikutuksen toteamiseksi vaadita, että kantajan esittämät
kumoamisperusteet olisivat samoja, ja vaikka se on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa todennut, että tällaista perusteiden
samanlaisuutta vaaditaan, sen vireilläolovaikutuksesta esittämät väitteet ovat pääasiallisesti samoja kuin ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa, joten kyseessä ei ole uusi peruste.
Edellä mainitussa asiassa Tribunal Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ym. vastaan komissio annetun määräyksen vastaista
ei ole myöskään se, että unionin tuomioistuin tutkii komission perusteen, joka koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
tämän toimielimen asiassa T-277/00 esittämästä vireilläoloväitteestä tekemää päätöstä, koska tuossa määräyksessä ei arvioitu
viimeksi mainitussa asiassa nostetun kanteen tutkittavaksi ottamista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein todennut kanneperusteen ensimmäisestä osasta, joka koski asiasta T-274/00
aiheutuvaa vireilläolovaikutusta, että koska Comitato oli peruuttanut tuossa asiassa nostamansa kanteen, sen asiassa T-277/00
nostama kanne ei enää ollut ristiriidassa asiasta T-274/00 aiheutuneen vireilläolovaikutuksen kanssa.
Kuten komissio väittää, kanteen tutkittavaksi ottamista on tosin arvioitava pääsääntöisesti ottamalla huomioon tilanne, joka
vallitsi silloin, kun kannekirjelmä jätettiin (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00
ja C‑22/01, Espanja v. neuvosto, tuomio 18.4.2002, Kok., s. I-3439, 23 kohta). Tästä huolimatta oikeuskäytännössä on kuitenkin
todettu, että kun kanne jätetään tutkittavaksi ottamatta, sillä nostettu ja vireillä ollut asia lakkaa olemasta, joten vireilläolovaikutus
lakkaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 146/85 ja 431/85, Diezler ym. v. TSK, tuomio 27.10.1987, Kok., s. 4283, 12 kohta).
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa, samoin on silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa –
vireillä olevaa asiaa ei enää ole sen vuoksi, että kantaja peruuttaa kanteensa. Toisin kuin komissio väittää, intressi sen
välttämiseen, että yksityiset oikeussubjektit käyttäisivät tätä mahdollisuutta prosessiekonomian periaatteen vastaisella tavalla,
ei edellytä sitä, että vireilläolovaikutus pysyy voimassa myös sellaisen kanteen perusteella, josta kantaja on luopunut. Tätä
intressiä suojaa riittävästi se, että kantaja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 5 kohdan ensimmäisen kohdan
tai unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 5 kohdan ensimmäisen kohdan nojalla velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut.
Tämän valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.
Valitusperusteen toisesta ja kolmannesta osasta, jotka liittyvät asiasta T-231/00 aiheutuvaan vireilläolovaikutukseen, on
muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja
koskevat väitteet eivät voi aiheuttaa tämän ratkaisun kumoamista ja että ne ovat näin ollen tehottomia (asia C‑399/08 P, komissio
v. Deutsche Post, tuomio 2.9.2010, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Valituksenalaisen tuomion 43 kohdasta ilmenee tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen, ettei sillä ollut
velvollisuutta tutkia, voitiinko Comitaton nostama kanne ottaa tutkittavaksi, koska tämä oli nostanut kanteen yhdessä Coopservicen
kanssa, joten vaikka väitetty vireilläolovaikutus olisi todettu, se ei olisi vaikuttanut mitenkään tämän kanteen tutkittavaksi
ottamiseen siltä osin kuin sen oli nostanut Coopservice eikä varsinkaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsittelemässään
asiassa tutkimiin aineellisiin kanneperusteisiin, sillä niihin ovat vedonneet molemmat kantajat yhdessä.
Nämä lausumat, joita komissio ei muuten ole kiistänyt, ovat asiassa C-313/90, CIRFS ym. vastaan komissio, 24.3.1993 annetusta
tuomiosta ilmenevän oikeuskäytännön mukaisia (Kok., s. I‑1125, Kok. Ep. XIV, s. I-95).
Tässä prosessiekonomisiin syihin perustuvassa oikeuskäytännössä on todettu (asia C-60/08 P(R), Cheminova ym. v. komissio,
yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräys 24.3.2009, Kok., s. I-43*, 34 kohta), että jos useat kantajat ovat riitauttaneet
saman päätöksen ja jos on osoitettu, että yhdellä niistä on asiavaltuus, muiden kantajien oikeussuojan tarvetta ei ole tarpeen
tutkia.
Tämä oikeuskäytäntö perustuu siihen näkökohtaan, että tällaisessa tilanteessa on joka tapauksessa tarpeen tutkia kanteen perusteltavuus,
joten sillä seikalla, onko kaikilla kantajilla tosiasiallisesti asiavaltuus, ei ole merkitystä.
Samaa päättelytapaa voidaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
Tässä yhteydessä on tärkeää korostaa, että Comitaton kanteen hylkääminen, jota komissio nyt tarkasteltavissa valitusperusteiden
osissa vaatii, ei olisi vaikuttanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tarpeeseen tutkia asiassa T-277/00 nostetun kanteen
tueksi esitetyt perusteet. Tuon kanteen nostivat nimittäin Comitato ja Coopservice yhdessä. Viimeksi mainittu ei ollut vireilläolovaikutuksen
kattamassa tilanteessa, joten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi joka tapauksessa pitänyt tutkia kaikki kyseiset
perusteet, mistä aiheutui, että Comitaton kanteen mahdollisella hylkäämisellä ei ollut merkitystä.
Vaikka näin ollen katsottaisiinkin, että valituksenalaisen tuomion 44–46 kohdassa sivumennen esitetyt perustelut ovat oikeudellisesti
virheellisiä, tämä toteamus ei mitenkään vaikuta asiaa T-231/00 koskevaan vireilläoloväitteeseen liittyvien väitteiden hylkäämisen
perusteltavuuteen.
Näin ollen on syytä todeta, että tämän valitusperusteen toinen ja kolmas osa ovat tehottomia.
Edellä esitetyn perusteella komission liitännäisvalituksen ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

Kantajayritysten asiavaltuus ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaisi asian siten, että asioiden T‑254/00, T‑270/00 ja T‑277/00 kantajilla on asiavaltuus,
ja se totesi erityisesti, että riidanalainen päätös koskee niitä EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetuin tavoin
erikseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tästä, että ne olivat riittävästi yksilöitävissä siitä syystä, että tässä päätöksessä
oleva takaisinperintämääräys vaikutti erityisesti niiden etuihin tämän suljetun piirin täysin yksilöitävissä olevina jäseninä
(valituksenalaisen tuomion 76–92 kohta). Tarkasteltuaan tämän jälkeen valtiontukien valvontajärjestelmää (valituksenalaisen
tuomion 94–99 kohta) ja kansallisten viranomaisten toimivaltaa panna kyseinen päätös täytäntöön (valituksenalaisen tuomion
100–111 kohta) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti saman tuomion 92 kohdassa esittämänsä arvioinnin, jonka mukaan
päätös koskee kantajia erikseen (valituksenalaisen tuomion 93 kohta).
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää, että kun päätöksessä julistetaan valtiontukijärjestelmä sääntöjenvastaiseksi ja yhteismarkkinoille soveltumattomaksi,
siitä, että tässä päätöksessä määrätään kyseisen järjestelmän nojalla maksettu tuki perittäväksi takaisin, ei voi seurata,
että päätös koskisi tämän tuen saajia erikseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin sekoittanut keskenään tukijärjestelmän
tuensaajan ja kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen etujen saajan käsitteet. Riidanalaisen päätöksen tekoajankohtana tuensaajia,
joilla sen perusteella oli velvollisuus palauttaa tuki, ei voitu yksilöidä. Tätä varten olisi pitänyt määrittää, olivatko
niiden saamat edut todellakin EY 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea ja oliko niillä kyseisen päätöksen nojalla todellakin
velvollisuus maksaa takaisin saatu tuki.
Lisäksi se väittää, ettei henkilön kuuluminen riidanalaisen päätöksen tekoajankohtana tiettyyn yksilöitävissä olevien tuensaajien
ryhmään riitä perustaksi sille, että päätöksen voitaisiin katsoa koskevan häntä erikseen, sillä viimeksi mainitun edellytyksenä
on se, että tuensaajat ovat sellaisessa erityisessä tilanteessa, joka pakottaa komission ottamaan sen huomioon, mistä ei ole
kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lähestymistavasta seuraa, että tukijärjestelmän tuensaajilla olisi velvollisuus asiassa
C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, 9.3.1994 annetusta tuomiosta (Kok., s. I‑833, Kok. Ep. XV, s. I-67, 24–26 kohta) ilmenevän
oikeuskäytännön mukaisesti riitauttaa komission päätös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jopa silloin, kun ne eivät
ole varmoja siitä, että niillä todellakin on velvollisuus maksaa saadut edut takaisin.
Komissio väittää valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitetystä päättelystä, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti sivuuttanut komission esittämän arviointiperusteen, jonka mukaan päätös ei koske
tuensaajia erikseen, jos tuki on myönnetty automaattisesti yleisen järjestelmän perusteella. Komissio katsoo, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on tuon tuomion 100 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esittämissään perusteluissa jättänyt huomiotta
unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön. Kun komissio nimittäin yleisesti ja abstraktisti tekee päätöksen tietystä tukijärjestelmästä
ja julistaa sen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi sekä määrää tämän järjestelmän perusteella maksetun tuen perittäväksi
takaisin, jäsenvaltion tehtäviin kuuluu tämän jälkeen tarkistaa kunkin asianomaisen yrityksen yksilöllinen tilanne ennen kuin
se perii sääntöjenvastaisen tuen takaisin.
Comitaton ja Italgasin mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein todennut, että kantajayrityksillä on asiavaltuus.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein katsonut, että kantajayrityksillä oli asiavaltuus sen vuoksi, että riidanalainen
päätös koski niitä erikseen sen vuoksi, että kyseisen tuen takaisinperintämääräys vaikutti erityisesti niiden oikeudelliseen
asemaan.
Jotta yhtäältä päätöksen voitaisiin katsoa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan koskevan erikseen muita oikeussubjekteja kuin
niitä, joille se on osoitettu, sen on vaikutettava niiden oikeudelliseen asemaan niille tunnusomaisten tiettyjen erityispiirteiden
tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella nämä oikeussubjektit erottuvat kaikista muista ja ne voidaan
yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (ks. asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok.,
s. 197, Kok. Ep. I, s. 181, 223 kohta ja asia C-298/00 P, Italia v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I‑4087, 36 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta päätös koskee tästä syystä EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetuin tavoin erikseen sellaisia tukia koskevan
järjestelmän nojalla myönnetyn yksilöllisen tuen tosiasiallisia saajia, jotka komissio on määrännyt perittäviksi takaisin
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-15/98 ja C-105/99, Italia ja Sardegna Lines v. komissio, tuomio 19.10.2000, Kok., s. I‑8855,
34 kohta ja em. asia Italia v. komissio, tuomion 38 ja 39 kohta).
Komission esittämät perustelut eivät vaikuta tähän päätelmään.
Heti aluksi on hylättävä väite, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä asetettu takaisinperintävelvollisuus ei riittäisi
yksilöimään kantajia tämän päätöksen tekoajankohtana. Tämä väite perustuu yhtäältä oletukseen, jonka mukaan tosiasiallinen
takaisinperintä toimitetaan myöhemmässä vaiheessa, jolloin pitäisi olla selvää, ovatko saadut edut tosiaankin sellaista valtiontukea,
joka on maksettava takaisin, ja toisaalta siihen seikkaan, että edellytykset, joiden vuoksi tuensaajien voidaan katsoa kuuluvan
suljettuun piiriin, eivät täyty.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 71–82 kohdassa, takaisinperintämääräys koskee jo erikseen kaikkia kyseisen
järjestelmän edunsaajia, sillä ne ovat riidanalaisen päätöksen tekoajankohdasta lähtien alttiina sille riskille, että niiden
saamat edut peritään takaisin, ja tämä vaikuttaa näin niiden oikeudelliseen asemaan. Nämä tuensaajat kuuluvat tämän vuoksi
suljettuun piiriin (ks. vastaavasti asia C-519/07 P, komissio v. Koninklijke FrieslandCampina, tuomio 17.9.2009, Kok., s. I‑8495,
54 kohta), eikä sellaisiin tilanteisiin liittyviä lisäedellytyksiä, joissa komission päätökseen ei sisälly takaisinperintämääräystä,
näin ole tarpeen tutkia. Lisäksi se mahdollisuus, että sääntöjenvastaisiksi katsottuja etuja ei perittäisi takaisin niiden
saajilta, ei sulje pois sitä, etteikö päätöksen voitaisi katsoa koskevan erikseen näitä saajia.
Komission perustelu, jonka mukaan sen takaisinperintämääräyksen sisältävästä päätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen
paradoksaalisena sivuvaikutuksena olisi se, että valtiontuen saajien olisi välittömästi riitautettava kyseinen päätös ennen
kuin ne edes tietävät, päädytäänkö sen nojalla niitä koskevaan takaisinperintämääräykseen. Komissio on jo esittänyt tämän
perustelun lähes samansisältöisenä edellä mainitussa asiassa Italia vastaan komissio (tuomion 31 kohta), eikä sitä tuolloin
hyväksytty.
Yksityisen oikeussubjektin mahdollisuus vedota kansallisessa oikeudenkäynnissä unionin toimiin sisältyvien säännösten pätemättömyyteen
edellyttää tosin, että kyseisellä oikeussubjektilla ei ollut oikeutta nostaa EY 230 artiklan nojalla suoraa kannetta kyseisistä
säännöksistä, joiden seuraukset kohdistuvat tähän oikeussubjektiin mutta joiden kumoamista tämä ei olisi voinut vaatia (ks.
vastaavasti em. asia TWD Textilwerke Deggendorf, tuomion 23 kohta ja asia C-550/09, E ja F, tuomio 29.6.2010, 45 ja 46 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Samasta oikeuskäytännöstä johtuu kuitenkin, että tällainen suora kanne on epäilyksettä
otettava tutkittavaksi (ks. em. asia E ja F, tuomion 48 kohta ja asia C-494/09, Bolton Alimentari, tuomio 17.2.2011, 23 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Valittajien tilanteessa olevien yksityisten oikeussubjektien on etujansa suojellakseen riitautettava päätös unionin yleisessä
tuomioistuimessa vain silloin, kun on syytä katsoa, että tällainen kanne otetaan epäilyksettä tutkittavaksi. Koska tällaisen
oikeussubjektin nostaman suoran kanteen tutkittavaksi ottamisesta ei ole epäilystä, on järkevää odottaa, että se nostaa sen
tälle kanteelle EY 230 artiklassa määrätyn kahden kuukauden pituisen ajan kuluessa.
Lisäksi on tärkeää huomauttaa, että jo yksin valituksenalaisen tuomion 76–92 kohdassa esitetyt perustelut ovat omiaan oikeudellisesti
riittävällä tavalla oikeuttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuon tuomion 92 kohdassa esittämän päätelmän, jonka
mukaan riidanalainen päätös koskee kantajia erikseen.
Koska valituksenalaisen tuomion 251 kohdassa viitataan saman tuomion 100–111 kohdassa esitettyyn päättelyyn ja koska komissio
riitauttaa tämän päättelyn tällä valitusperusteella, on kuitenkin todettava heti aluksi, että tässä päättelyssä on oikeudellinen
virhe.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa muun muassa katsonut, ettei voida
hyväksyä, että kyseessä oleva jäsenvaltio voisi lainvastaista tukijärjestelmää koskevaa komission päätöstä täytäntöön pannessaan
kussakin yksittäistapauksessa tutkia, täyttyvätkö EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset.
On syytä muistuttaa, että kun kyse on tukiohjelmasta, komissio voi tutkia ainoastaan kyseisen ohjelman ominaispiirteitä arvioidakseen
päätöksen perusteluissa, annetaanko tässä ohjelmassa sitä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vuoksi edunsaajille olennaista
etua verrattuna niiden kilpailijoihin ja voiko tuki hyödyttää olennaisesti sellaisia yrityksiä, jotka toimivat jäsenvaltioiden
välisessä kaupassa. Komissiolla ei näin ole velvollisuutta tällaista ohjelmaa koskevassa päätöksessä arvioida sen perusteella
yksittäistapauksissa myönnettyjä tukia. Kunkin kyseessä olevan yrityksen yksilöllistä tilannetta on tutkittava vasta siinä
vaiheessa, kun tukia peritään takaisin (ks. asia C-310/99, Italia v. komissio, tuomio 7.3.2002, Kok., s. I-2289, 89 ja 91
kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 104–106 kohdassa esittämissä arvioinneissa sivuutetaan näin
ollen oikeuskäytäntö, jonka mukaan silloin, kun komissio on yleisesti ja abstraktisti tehnyt päätöksen tietystä valtiontukijärjestelmästä
ja julistanut sen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi sekä määrännyt tämän järjestelmän perusteella maksetut määrät perittäviksi
takaisin, jäsenvaltion tehtäviin kuuluu tarkistaa kunkin takaisinperintätoimenpiteen kohteena olevan yrityksen yksilöllinen
tilanne.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 100–111 kohdassa esittämää päättelyä koskevat komission
väitteet eivät joka tapauksessa vaikuta kyseisen tuomion tuomiolauselmaan, ja niitä on tästä syystä pidettävä tehottomina
(ks. vastaavasti mm. yhdistetyt asiat C-302/99 P ja C-308/99 P, komissio ja Ranska v. TF1, tuomio 12.7.2001, Kok., s. I‑5603,
27–29 kohta).
Komission toista valitusperustetta ei siis voida hyväksyä.

Comitaton asiavaltuus
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa katsonut, ettei sillä ollut velvollisuutta
tutkia Comitaton asiavaltuutta, kun otetaan huomioon edellä mainitusta asiasta CIRFS ym. vastaan komissio ilmenevä oikeuskäytäntö.
Ylimääräisenä huomautuksena se on todennut valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa, että Comitatolla oli joka tapauksessa asiavaltuus,
koska se toimi sellaisten jäsentensä sijasta, joiden kanteet olisi pitänyt ottaa tutkittaviksi.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio moittii kolmannessa valitusperusteessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se oli väärin soveltanut
yritysten yhteenliittymiä koskevaa oikeuskäytäntöä Comitaton kaltaiseen yhteenliittymien yhteenliittymään. Mikään ei anna
olettaa, että kyseiset yhteenliittymät olisivat todellakin uskoneet etujensa ajamisen viimeksi mainitulle.
Comitaton mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut oikeassa myöntäessään, että sillä on asiavaltuus.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä todeta, että – kuten tämän tuomion 34 kohdassa on muistutettu – unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä
perusteluja koskevat väitteet eivät voi aiheuttaa tämän päätöksen kumoamista ja että niitä on näin ollen pidettävä tehottomina.
Valituksenalaisen tuomion 114 kohdasta ilmenee tässä suhteessa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei sillä
ollut velvollisuutta tutkia Comitaton asiavaltuutta sen vuoksi, että kantajana olleella Coopservice-yrityksellä oli asiavaltuus.
Tämä Coopservicen asiavaltuuteen perustuva toteamus, jota komissio ei riitauta unionin tuomioistuimessa, on edellä mainitusta
asiasta CIRFS ym. vastaan komissio ilmenevän oikeuskäytännön mukainen, kuten tämän tuomion 37–40 kohdasta ilmenee.
Vaikka katsottaisiinkin, että valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa esitetyt perustelut olisivat oikeudellisesti virheellisiä,
on korostettava, ettei tällaisella toteamuksella olisi siten mitään vaikutusta arvioitaessa Comitaton asiavaltuutta koskevan
väitteen perusteltavuutta.
Näin ollen on todettava, että kolmas valitusperuste on tehoton.
Komission kolmas valitusperuste on tästä syystä hylättävä.

Kantajien oikeussuojan tarve ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
Neljännessä valitusperusteessaan komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on jättänyt tutkimatta,
oliko kantajilla oikeussuojan tarve ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja ettei se ollut jättänyt niiden kannetta
tämän tarpeen puuttumisen vuoksi tutkittavaksi ottamatta.
Tämä valitusperuste ei ole perusteltu. Päinvastoin kuin komissio väittää, kantajien oikeussuojan tarve ei perustu pelkästään
siihen mahdollisuuteen, että kansalliset viranomaiset saattaisivat osoittaa niille takaisinperintämääräyksen. Riidanalaisella
päätöksellä on nimittäin muutettu jokaisen kantajan oikeudellista asemaa, koska sillä julistettiin yhteismarkkinoille soveltumattomaksi
kyseisen tukijärjestelmän perusteella myönnetty tuki, jonka ne olivat jo saaneet, ja määrättiin se perittäväksi takaisin.
Kantajina olleiden yritysten piti riidanalaisen päätöksen tekoajankohdasta lähtien lähtökohtaisesti odottaa, että ne velvoitettaisiin
palauttamaan jo saatu tuki, mikä näin oikeuttaa niiden oikeussuojan tarpeen. Komissio ei ole esittänyt sellaisia seikkoja,
joiden nojalla voitaisiin katsoa olleen mahdotonta, että niille osoitettaisiin takaisinperintämääräys.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella komission liitännäisvalitus on hylättävä kokonaisuudessaan.

Päävalitusten tarkastelu
Valittajat vetoavat valitustensa tueksi, ja Coopservice vetoaa liitännäisvalituksensa tueksi perusteisiin, jotka voidaan jakaa
pääasiallisesti kuuteen ryhmään, joista ensimmäinen liittyy kyseisten etujen korvauksenluonteisuuteen, toinen arviointiperusteisiin,
jotka koskevat jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamista ja kilpailun vääristymistä, EY 86 artiklan 2 kohtaan ja syrjintäkiellon
periaatteeseen, kolmas EY 87 artiklan 3 kohdan c ja d alakohtaan, neljäs EY 87 artiklan 2 kohdan b alakohtaan ja 3 kohdan
b alakohtaan, viides asetuksen N:o 659/1999 14 artiklaan sekä kuudes ja viimeinen saman asetuksen 15 artiklaan.

Asetuksen N:o 659/1999 15 artikla – luonnehtiminen uudeksi tueksi
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 357–367 kohdassa hylännyt asetuksen N:o 659/1999 15 artiklan
rikkomiseen liittyneet perusteet, joiden mukaan lakien nro 206/1995 ja nro 30/1997 nojalla myönnettyjä riidanalaisia etuja
oli pidettävä ”voimassa olevana tukena”, joten kymmenen vuoden pituinen vanhentumisaika oli kulunut umpeen. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin käytti tältä osin perustana muun muassa sitä, että laissa nro 590/1971, jonka voimassaoloa jatkettiin lailla
nro 463/1972, säädettyjä etuja ei enää 1.7.1973 lähtien ollut myönnetty ja että laeissa nro 502/1978, nro 102/1977 ja nro
573/1977 säädettyjä etuja oli myönnetty 31.12.1981 asti. Riidanalaisen päätöksen kohteena olevat edut eivät siis olleet mitenkään
liittyneet kyseisten lakien nojalla aiemmin myönnettyihin etuihin, mikä esti pitämästä ensin mainittuja ”voimassa olevana
tukena”.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Comitato ja Hotel Cipriani väittävät viidennessä valitusperusteessaan, ja Coopservice väittää seitsemännessä valitusperusteessaan,
ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole riittävästi tutkinut, milloin sosiaaliturvamaksujen alentaminen oli otettu
käyttöön, ja että se oli sivuuttanut sen, että tätä järjestelmää oli sovellettu jo vuosikymmenet. Järjestelmä oli näet otettu
käyttöön lailla nro 463/1972. Tämän jälkeen Venetsiassa oli sovellettu erityislakia nro 171/1973, jossa säädettiin periaatteellisesta
päätöksestä alentaa sosiaaliturvamaksuja. Tämän alennuksen laajuus oli määritetty viittaamalla Mezzogiornoon sovellettaviin
säännöksiin. Erityslaissa nro 171/1973 säädettyä periaatepäätöstä ei ole koskaan kumottu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Nämä väitteet, jotka on tutkittava ensin, on hylättävä. On nimittäin ehdottomasti todettava, ettei kukaan näistä valittajista
ole riitauttanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 360 kohdassa esittämää toteamusta, jonka
mukaan laeilla nro 590/1971, nro 463/1972, nro 102/1977, nro 573/1977 ja nro 502/1978 säädettyjä etuja ei myönnetty enää 1.7.1973
tai 1.1.1982 jälkeen. Näin ollen on katsottava, ettei näiden etujen ja lakien nro 30/1997 ja nro 206/1995 perusteella myönnettyjen
etujen välillä ollut jatkuvuussuhdetta, joten viimeksi mainittuja ei voida pitää sellaisena voimassa olevana tukena, joka
todellisuudessa muodostaisi uuden tuen.

Korvauksenluonteisuus
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 179–198 kohdassa hylännyt perusteet, joiden mukaan kyseisiä
sosiaaliturvamaksujen alennuksia oli riidanalaisessa päätöksessä niiden korvauksenluonteisuudesta huolimatta virheellisesti
pidetty ”tukena”. Se on unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten muun muassa todennut, että se, että jäsenvaltio pyrkii
yksipuolisin toimin lähentämään kilpailuolosuhteita tietyllä talouden alalla toisissa jäsenvaltioissa vallitseviin edellytyksiin,
ei muuta sitä, että toimet ovat tukea (valituksenalaisen tuomion 181–184 kohta).
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Comitaton, Hotel Ciprianin ja Coopservicen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa ja Italgasin ensimmäisessä valitusperusteessa
riitautetaan valituksenalaisen tuomion 179–198 kohdassa olevat perustelut, jotka koskevat myönnettyjen etujen korvauksenluonteisuuden
puuttumista.
Valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta tässä suhteessa siitä, että se on sivuuttanut riidanalaisten
toimenpiteiden korvauksenluonteisuuden. Yhtäältä työllisyyden edistämiseen liittyvä tavoite ja toisaalta ne haitat ja lisäkustannukset,
joille näiden toimenpiteiden kohteina olevat toimijat ovat altistuneet, ovat kiinteästi sidoksissa toisiinsa. Kyseisten sosiaaliturvamaksujen
alennusten saajille aiheutuneita haittoja on arvioitava niihin kustannuksiin nähden, jotka aiheutuisivat mainituille yrityksille,
jos ne toimisivat kiinteällä maalla, eikä yhteisön yrityksille aiheutuviin keskimääräisiin kustannuksiin nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole huomioinut riidanalaisessa päätöksen
92 kohdassa olevia ristiriitaisia perusteluja, joissa myönnettiin, että sosiaaliturvamaksujen alentamistoimenpiteillä pyrittiin
korvaamaan ASPIV-yritykselle aiheutuneet lisäkustannukset. Valituksenalaisessa tuomiossa on perusteluvirhe myös siltä osin
kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myöntää, että on olemassa sellaisia erityisiä tilanteita, joissa haitan korvaamisesta
aiheutuu se, että tietty toimenpide menettää etuudenluonteisuutensa, mutta ei kuitenkaan riittävästi selitä, miksi näin ei
ole asian laita nyt kyseessä olevassa asiassa.
Hotel Cipriani lisää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa huomioon se seikka, että sosiaaliturvamaksujen
alentaminen kuuluu osana politiikkaan, jolla pyritään pelastamaan Venetsian keskusta ja jonka ei pidä aiheuttaa sitä, että
tämän kaupungin erityiseen sijaintiin liittyvistä velvoitteista aiheutuvat edut ja haitat laskettaisiin tarkasti. Sen sijaan,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi asianmukaisesti ottanut huomioon kaksi tutkimusta, joista toinen koski erityisesti
hotellialan kustannuksia, se oli moittinut Hotel Cipriania siitä, ettei se ollut näyttänyt toteen niiden lisäkustannusten
määrää, joita sille verrattuna sitä muihin Italiassa tai ulkomailla sijaitseviin hotelleihin välttämättä aiheutui ja jotka
piti korvata myönnetyillä eduilla.
Italian tasavalta katsoo myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on sivuuttanut myönnettyjen etujen korvauksenluonteisuuden.
Näiden etujen myöntäminen on perusteltavissa taloudellisesta näkökulmasta. Tämä jäsenvaltio vertaa Italian viranomaisia yksityiseen
yritykseen ja sosiaaliturvamaksuja vakuutusmaksuihin sekä väittää, että yksityinen yritys olisi nyt käsiteltävän kaltaisessa
asiassa alentanut vakuutusmaksuja. Kyseiset edut ja asianomaisten yritysten tilanne, jolle on ominaista erityisen korkeat
työvoimakustannukset, ovat lisäksi suoraan sidoksissa toisiinsa.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää nämä perusteet perusteettomina ja että se korvaa perustelut siltä osin kuin
ne koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämän päättelyn sitä osaa, jossa tämä esittää, että erityistilanteissa
etujen erityinen luonne saattaa aiheuttaa EY 87 artiklassa tarkoitetun tuen ominaispiirteiden häviämisen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 181–184 kohdassa aivan oikein katsonut, että kyseisen järjestelmän
nojalla myönnettyjen etujen väitetty korvauksenluonteisuus ei mahdollista sitä, ettei niitä pidettäisi EY 87 artiklassa tarkoitettuna
”tukena”.
Tästä on syytä todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukina pidetään sellaisia toimenpiteitä, jotka muodossa
tai toisessa ovat omiaan suosimaan yrityksiä suoraan tai välillisesti tai joita on pidettävä sellaisena taloudellisena etuna,
jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisten markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan (em. asia komissio v. Deutsche
Post, tuomion 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on tosin täsmentänyt, että valtion toimenpiteeseen ei sovelleta EY 87 artiklan 1 kohtaa, jos tällaista
toimenpidettä on pidettävä korvauksena, joka on vastike edunsaajayritysten suorittamista sellaisista palveluista, jotka johtuvat
julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä, jolloin kyseiset yritykset eivät todellisuudessa saa taloudellista etua eikä
kyseinen toimenpide näin ollen aseta kyseisiä yrityksiä edullisempaan kilpailutilanteeseen suhteessa niiden kilpailijayrityksiin
(ks. vastaavasti em. asia komissio v. Deutsche Post, tuomion 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Hotel Cipriani ja Italgas eivät väitä ensimmäisessä valitusperusteessaan, että ne täyttäisivät nämä edellytykset. Ne väittävät
sitä vastoin sen seikan, että kyseisillä eduilla pyritään korvaamaan ne lisäkustannukset, jotka liittyvät niihin erityisiin
olosuhteisiin, joissa Venetsiaan sijoittautuneet toimijat toimivat, poistavan tuen luonteen näiltä eduilta.
Tästä on tärkeää aivan ensiksi muistuttaa, että yksinomaan tukitoimenpiteen taustalla olevat syyt eivät saman tien riitä siihen,
ettei tällaisen toimenpiteen katsottaisi olevan EY 87 artiklassa tarkoitettu ”tuki”. Kyseisen artiklan 1 kohdassa ei nimittäin
tehdä eroa valtion toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden perusteella, vaan siinä määritellään toimenpiteet niiden vaikutusten
perusteella (ks. vastaavasti asia C-172/03, Heiser, tuomio 3.3.2005, Kok., s. I-1627, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tähän on syytä lisätä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että jäsenvaltio pyrkii yksipuolisin toimin lähentämään
kilpailuolosuhteita tietyllä talouden alalla toisissa jäsenvaltioissa vallitseviin edellytyksiin nähden, ei muuta sitä, että
toimet ovat tukea (em. asia Italia v. komissio, tuomion 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja em. asia Heiser, tuomion
54 kohta).
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 183 ja 184 kohdassa aivan oikein todennut, tämä pätee
myös sellaisiin toimenpiteisiin, joilla pyritään korvaamaan mahdollisia haittoja, joille jäsenvaltion tietylle alueelle sijoittautuneet
yritykset altistuvat. Jo itse EY:n perustamissopimuksen – jonka 87 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdassa määritellään sellaiseksi
tueksi, jota voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana, ”tuk[i] taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla” ja ”tuk[i]
tietyn – – talousalueen kehityksen edistämiseen” – sanamuoto viittaa siihen, että edut, joiden soveltamisala on rajoitettu
osaan jäsenvaltion, jonka on noudatettava valtiontukisääntöjä, aluetta, voivat muodostaa valikoivia etuja (ks. asia C-88/03,
Portugali v. komissio, tuomio 6.9.2006, Kok., s. I‑7115, 60 kohta).
Kun nämä lausumat otetaan huomioon, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on voinut laillisesti hylätä kumoamiskanteiden tueksi
esitetyt perusteet, jotka koskivat kyseisten etujen väitettyä korvauksenluonteisuutta, eikä sillä ollut velvollisuutta tutkia
sellaisia muita kuin tässä asiassa esillä olevia hypoteettisia tilanteita, joissa tiettyjen toimenpiteiden korvauksenluonteisuus
saattaisi poistaa niiltä tuen luonteen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä, joka liittyisi siihen, että se olisi jättänyt
huomioimatta, että riidanalaisen päätöksen 92 kohdassa esitetyt perustelut, joissa myönnettiin, että sosiaaliturvamaksujen
alentamistoimenpiteillä pyrittiin korvaamaan ASPIV-yritykselle aiheutuneet lisäkustannukset, olivat ristiriitaisia.
On syytä todeta, ettei komissio ole kyseisessä 92 kohdassa päättänyt, että sosiaaliturvamaksujen korvauksenluonteisuus poistaisi
niiltä tuen luonteen. Sitä vastoin se on päätynyt siihen, että EY 86 artiklan 2 kohdassa määrättyä poikkeusta oli sovellettava.
Riidanalaisen päätöksen 92 kohdasta ei siis seuraa, että myönnettyjen etujen väitetty korvauksenluonteisuus poistaisi niiltä
tuen luonteen, kun kyse on ASPIV:stä. Komission riidanalaisessa päätöksessä ei näin ollen ole sellaisia ristiriitaisia perusteluja,
joista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt määrätä seuraamus.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan kyseiset sosiaaliturvamaksujen
alennukset ovat EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, on jo perusteltu valituksenalaisen tuomion 181–184 kohdassa
olevalla syyllä, jonka mukaan Venetsiaan ja Chioggiaan sijoittautuneiden yritysten kilpailuhaittojen korvaaminen, johon sosiaaliturvamaksujen
alennuksilla pyrittiin, ei voi poistaa näiltä eduilta EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen luonnetta. Kyseisen tuomion
185–195 kohdasta esitettyjen väitteiden kohteena ovat näin ollen sivumennen esitetyt perustelut, ja ne ovat siis tämän tuomion
65 kohdassa mieliin palautetun oikeuskäytännön mukaisesti tehottomia. Samasta syystä komission vaatimusta siitä, että unionin
tuomioistuin tutkisi, onko kyseisen tuomion 185–187 kohdassa esitettyjen perustelujen korvaaminen tarpeen, ei tutkita.
Italian tasavallan huomautuksesta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt soveltaa yksityistä
toimijaa koskevaa arviointiperustetta, on lopuksi riittävää todeta, ettei tällaisen toimijan kanssa tehtävällä vertailulla
ole merkitystä sen vuoksi, ettei se pyrkisi niihin tavoitteisiin, joihin sosiaaliturvamaksujen alennuksilla pyritään, kuten
julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 121 kohdassa.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä lausuttu, Comitaton, Hotel Ciprianin ja Coopservicen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen
osa ja Italgasin ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

Arviointiperusteet, jotka koskevat vaikutusta yhteisön sisäiseen kauppaan ja kilpailun vääristymistä, komission menettelyllisiä
velvollisuuksia sen tutkiessa kyseistä tukea, syrjintäkiellon periaatetta sekä EY 86 artiklan 2 kohtaa
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 199–253 kohdassa hylännyt kumoamiskanteen tueksi esitetyt
perusteet, jotka liittyivät EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomiseen sekä syrjintäkiellon periaatteen ja perusteluvelvollisuuden
loukkaamiseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tältä osin tukeutunut muun muassa monialaisen tukijärjestelmän tutkimiseen
liittyviin erityispiirteisiin ja kantajia koskevien erityisten tietojen puuttumiseen.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Comitaton ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste, Hotel Ciprianin ensimmäisen valitusperusteen toinen
osa, Italgasin toinen, kolmas ja neljäs valitusperuste sekä Coopservicen ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen
valitusperuste koskevat valituksenalaisen tuomion 199–253 kohdassa esitettyjä perusteluja.
Valittajat sekä Coopservice ja Italian tasavalta moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on loukannut
syrjintäkiellon periaatetta ja arvioinut väärin niitä menettelyllisiä velvollisuuksia, jotka komissiolla oli, kun se tutki
kyseistä tukijärjestelmää. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on niiden mukaan myöntänyt, että komissio saattoi tiettyjen
kunnan yritysten osalta tutkia erikseen sen, aiheutuiko yhteisön sisäiselle kaupalle vaikutuksia ja vääristyikö kilpailu,
ilman että sillä olisi ollut velvollisuutta menetellä samoin muiden yritysten ja alojen suhteen. Nämä muut yritykset ja alat
ovat kuitenkin samanlaisissa tilanteissa, kuten tutkintavaiheen aikana esitetyistä tiedoista, joita ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on vääristellyt, ilmenee. Se ei myöskään ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan, ja se on rikkonut todistustaakkaa
koskevia sääntöjä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut väärin riidanalaista päätöstä, ja se on jättänyt toteamatta,
etteivät sen perustelut olleet riittäviä mahdollistamaan sitä, että kansalliset viranomaiset voisivat panna sen täytäntöön.
Coopservice väittää toisessa valitusperusteessaan, että valituksenalaisessa tuomiossa rikotaan EY 86 artiklan 2 kohtaa, koska
tätä määräystä ei ole sovellettu siihen.
Komissio katsoo, että nämä perusteet on hylättävä. Se myöntää kuitenkin todistustaakan väärinarvioinnin osalta, ettei oikeuskäytännöllä,
johon valituksenalaisen tuomion 208 ja 233 kohdassa viitataan, ole merkitystä asian kannalta eikä sillä siis voida osaltaan
perustella sen omaksumaa päättelyä. Se pyytää näin ollen, että unionin tuomioistuin korvaa sen muilla perusteluilla ja että
tämä esittää päättelyn, joka perustuu useaa alaa koskevan tukijärjestelmän tutkinnan erityispiirteisiin.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Jotta valituksenalaisen tuomion 199–253 kohdassa esitettyjä perusteluja koskevia valitusperusteita voitaisiin arvioida, aluksi
on tutkittava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen riidanalaisen päätöksen ulottuvuudesta esittämät lausumat ja tämän jälkeen
lausumat, jotka koskevat menettelyllisiä velvollisuuksia, joita komission on noudatettava tutkiessaan useaa alaa koskevaa
tukijärjestelmää.
–       Riidanalaisen päätöksen ulottuvuus ja perustelut
Valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta pääasiallisesti siitä, että se on tulkinnut riidanalaista päätöstä
väärin ja että se on väärin katsonut päätöksen olevan riittävän selvä mahdollistamaan sen, että kansalliset viranomaiset voivat
panna sen täytäntöön.
Viimeksi mainitusta seikasta ne väittävät, ettei riidanalaisessa päätöksessä mainita niitä arviointiperusteita, joiden mukaan
kansalliset viranomaiset voivat päättää, onko sosiaaliturvamaksujen alentaminen todellakin sen kohteena olevan yrityksen kannalta
katsottuna yhteismarkkinoille soveltumaton valtiontuki. Komission elokuussa ja lokakuussa 2001 Italian viranomaisille riidanalaisen
päätöksen täytäntöönpanon yhteydessä osoittamat kirjeet olivat nimittäin olleet tarpeen sen vuoksi, että niissä esitettiin
ne arviointiperusteet, joita oli sovellettava, kun kyseistä päätöstä pantiin täytäntöön kyseisestä tukijärjestelmästä tukea
saaneissa yrityksissä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, joka katsoi, että nämä kirjeet kuuluivat yksinomaan tämän toimielimen
ja kansallisten viranomaisten lojaalin yhteistyön piiriin, oli väärin myöntänyt, että sen sijaan, että komissio olisi päätöksessään
itse ilmoittanut kaikki sen täytäntöönpanon kannalta tarpeelliset seikat, se sai käyttää tässä tarkoituksessa pelkkiä kirjeitä.
Komissio ei myöskään saa tehdä päätöstä, jossa yleensä esitetään vain hyvin abstrakti arviointi mutta tietyissä tapauksissa
yksittäistapauksia koskeva tarkastelu, liittämättä tähän päätökseen sellaisia sen ulottuvuutta koskevia täsmennyksiä, joiden
avulla kansalliset viranomaiset voivat panna sen täytäntöön.
Näistä väitteistä on muistutettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 251 kohdassa katsonut,
ettei kansallisten viranomaisten asiana ole pannessaan riidanalaista päätöstä täytäntöön tutkia kussakin yksittäistapauksessa,
täyttyvätkö EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset. Tuon tuomion 100–111 kohdasta, joihin sen 251 kohdassa viitataan,
ilmenee lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut riidanalaista päätöstä siten, että valtiontuen käsitteen
– ja näin ollen takaisinperinnän – ulkopuolelle jätetään yksinomaan sosiaaliturvamaksujen alennukset, jotka ovat vähämerkityksistä
tukea koskevan de minimis -säännön mukaisia. Ottamalla huomioon nämä seikat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut,
kuten valituksenalaisen tuomion 251 ja 252 kohdasta selvästi ilmenee, että riidanalainen päätös on riittävän täsmällinen ja
riittävästi perusteltu, jotta kansalliset viranomaiset voivat panna sen täytäntöön.
Tässä riidanalaisen päätöksen ulottuvuutta koskevassa tarkastelussa on kuitenkin oikeudellinen virhe.
Italian tasavallan on nimittäin riidanalaisen päätöksen 5 artiklan mukaan toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen
takaamiseksi, että tuensaajat palauttavat ”yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen”. Tämän velvollisuuden täytäntöönpanon
edellytyksenä on näin ollen, että edeltä käsin osoitetaan, että myönnettyjä etuja voidaan pitää valtiontukena. Tämän päätöksen
1–3 artiklassa mainitaan, mikä tuki soveltuu yhteismarkkinoille ja mikä ei, ja kyseisen päätöksen 4 artiklassa todetaan, että
siinä mainituille yrityksille myönnetyt edut eivät ole tukea. Lisäksi on niin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa aivan oikein todennut, että de minimis -säännön mukaiset edut jätetään valtiontuen
käsitteen ulkopuolelle.
Riidanalaisen päätöksen 49 ja 50 perustelukappaletta luettaessa ilmenee, että niiden arviointiperusteiden osalta, jotka koskevat
vaikutusta yhteisön sisäiseen kauppaan ja kilpailun vääristymistä, tässä päätöksessä rajoitutaan tarkastelemaan vain kyseisen
tukijärjestelmän ominaispiirteitä. Komissio on nimittäin ainoastaan tarkistanut, harjoittivatko tietyt tähän järjestelmään
perustuvia sosiaaliturvamaksujen alennuksia saaneet yritykset sellaista liiketoimintaa, joka saattaisi vaikuttaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua, koska tämä tarkistaminen riitti osoittamaan, että se oli toimivaltainen tarkastelemaan
kyseisen järjestelmän soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
Ennen kuin kansalliset viranomaiset ryhtyivät perimään etua takaisin, niillä oli välttämättä velvollisuus kussakin yksittäistapauksessa
tarkistaa, saattoiko edunsaajalle myönnetty etu vääristää kilpailua ja vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan, sillä muussa
tapauksessa tätä lisätarkistusta, joka on olennainen siltä kannalta, katsotaanko saadut yksittäiset edut valtiontueksi, ei
voitaisi tehdä.
Samoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmässä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen perustelut olivat riittävät,
jotta Italian viranomaiset voivat panna sen täytäntöön, on oikeudellinen virhe. Valituksenalaisen tuomion 251 ja 252 kohdasta
nimittäin ilmenee, että tähän päätelmään päätyessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutui nimenomaan tämän päätöksen
ulottuvuutta koskevaan väärään tulkintaansa, jonka mukaan kansallisilla viranomaisilla ei ole velvollisuutta kussakin yksittäistapauksessa
tarkistaa, saattaako edunsaajalle myönnetty etu vääristää kilpailua ja vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan.
Kuten näin ollen tämän tuomion 61–64 kohdasta ilmenee, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sivuuttaa tällä tulkinnallaan
oikeuskäytännön, joka koskee kansallisten viranomaisten velvollisuuksia niiden pannessa täytäntöön komission päätöstä.
On kuitenkin syytä palauttaa mieleen, että silloin kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion perustelut olisivatkin
joltain osin unionin oikeuden vastaisia, mutta sen tuomiolauselma perustuu selvästi muihin oikeudellisiin perusteluihin, tällainen
oikeudenvastaisuus ei ole kuitenkaan omiaan aiheuttamaan tuon tuomion kumoamista eikä sen perustelujen korvaamista uusilla
perusteluilla (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-120/06 P ja C-121/06 P, FIAMM ym. v. komissio, tuomio 9.9.2008, Kok., s.
I-6513, 187 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen sisältö ja ulottuvuus sekä tämän tuomion 61–64 ja 113–117 kohta, on siis syytä
tutkia, onko päätös riittävästi perusteltu, jotta kansalliset viranomaiset voivat panna sen täytäntöön.
Tästä on tärkeää huomauttaa, että komission tukijärjestelmästä tekemällä, takaisinperintämääräyksen sisältävällä päätöksellä
on riittävästi ohjattava kansallisten viranomaisten kunkin asianomaisen tuensaajan yksilöllisen tilanteen suhteen tehtäviä
tarkastuksia. Kuten julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 196 kohdasta ilmenee, tällaisessa päätöksessä on selvästi yksilöitävä
sen ulottuvuus. Kuten valittajat väittävät, tällaisen päätöksen on jo itsensä sisällettävä kaikki ne seikat, jotka ovat olennaisia
kansallisten viranomaisten pannessa sitä täytäntöön, eikä tämän päätöksen todellista sisältöä voida vahvistaa vasta jälkikäteen
komission ja kansallisten viranomaisten välisessä kirjeenvaihdossa.
Riidanalainen päätös osoittautuu näihin periaatteisiin nähden riittävästi perustelluksi. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa
197 ja 198 kohdassa todennut, tämän päätöksen perusteluista ilmenee riittävän selvästi, että arvioidessaan sitä, olivatko
sosiaaliturvamaksujen alennukset omiaan vääristämään kilpailua ja vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, komissio
on ilmeisestikin arvioinut pelkästään sosiaaliturvamaksujen alennuksia koskevaa järjestelmää sinänsä. Kansallisilla viranomaisilla
oli siten kussakin yksittäistapauksessa velvollisuus tutkia, saattoivatko myönnetyt edut vääristää kilpailua ja vaikuttaa
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Riidanalaisessa päätöksessä oleva, myönnettyjen etujen korvauksenluonteisuuteen liittyvä
toteamus, jonka mukaan nämä edut eivät tämän vuoksi menetä tuen luonnettaan, on sitä vastoin yleispätevä ja sitoo kansallisia
viranomaisia.
Komission elokuulta ja lokakuulta 2001 olevien kirjeiden ei näin ollen voida katsoa osoittavan, että riidanalainen päätös
olisi riittämättömästi perusteltu.
Näissä kirjeissä ei ole myöskään jälkikäteen vahvistettu riidanalaisen päätöksen todellista sisältöä.
Kuten Italgas väittää, komissio on tosin noissa kirjeissä todennut, etteivät myönnetyt edut olleet määrätyillä aloilla toimivien
tiettyjen toimijoiden osalta tukea siitä syystä, että ne eivät vaikuttaneet jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tällaiset selitykset,
joilla pyritään selventämään valtiontuen käsitteen edellytysten soveltamista yksittäistapauksissa, kuuluvat joka tapauksessa
riidanalaisessa päätöksessä vahvistettuun asiayhteyteen.
Jos sitä vastoin vaadittaisiin, että päätöksen, jolla sääntöjenvastainen tuki määrätään perittäväksi takaisin, olisi välttämättä
sisällettävä tällaisia tarkennuksia, tämän tuomion 63 kohdassa mieliin palautetussa oikeuskäytännössä komissiolle tunnustettu
oikeus arvioida tukijärjestelmää sen yleisten ominaispiirteiden mukaan vaarantuisi. Lisäksi komission ja jäsenvaltioiden välinen
lojaali yhteistyö vaarantuisi, jos komissiolta evättäisiin mahdollisuus antaa neuvoja helpottaakseen sitä, että asianomainen
jäsenvaltio voi panna tällaisen päätöksen asianmukaisesti täytäntöön. Kirjeet, jotka komissio on nyt käsiteltävässä asiassa
osoittanut kansallisille viranomaisille, kuuluvat siis – kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen
tuomion 252 kohdassa aivan oikein todennut – komission ja kansallisten viranomaisten lojaalin yhteistyön piiriin.
Edellä esitetyn perusteella on syytä todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut riidanalaisen päätöksen
ulottuvuutta väärin, mutta tämä virhe ei aiheuta valituksenalaisen tuomion kumoamista, koska tämän päätöksen perustelut ovat
osoittautuneet riittäviksi mahdollistamaan sen, että kansalliset viranomaiset voivat panna sen täytäntöön.
Valituksenalaisen tuomion tätä osaa koskevat väitteet on näin ollen hylättävä.
–       Komission menettelylliset velvollisuudet
Valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on virheellisesti katsonut, että komissio oli
noudattanut menettelyllisiä velvollisuuksiaan kyseistä tukijärjestelmää tutkiessaan. Ne väittävät muun muassa, että komissio
on arvioinut väärin suoritusten paikallisuutta ja että se on rikkonut EY 86 artiklan 2 kohtaa sekä syrjintäkiellon periaatetta
tutkiessaan kunnan yritysten yksilöllistä tilannetta menettelemättä samoin samanlaisissa tilanteissa olevien yksityisyritysten
suhteen. Lisäksi ne moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta todisteiden vääristelystä.
Näitä väitteitä arvioitaessa on aluksi syytä todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion
209 ja 228–231 kohdassa käyttänyt perustana tukijärjestelmien tutkimista koskevaa oikeuskäytäntöä katsoessaan, ettei komissiolla
ollut lähtökohtaisesti velvollisuutta tutkia niitä eri aloja, jotka hyötyivät kyseisistä järjestelmistä.
Tämä käsitys on unionin tuomioistuimen sen oikeuskäytännön mukainen, jonka mukaan komissio voi tukijärjestelmää koskevassa
asiassa tyytyä tutkimaan asianomaisen järjestelmän yleispiirteitä olematta velvollinen tutkimaan jokaista yksittäistä soveltamistapausta
(ks. mm. em. yhdistetyt asiat Italia ja Sardegna Lines v. komissio, tuomion 51 kohta; asia C‑278/00, Kreikka v. komissio,
tuomio 29.4.2004, Kok., s. I‑3997, 24 kohta ja asia C-148/04, Unicredito Italiano, tuomio 15.12.2005, Kok., s. I-11137, 67
kohta), kun se tarkistaa, onko tuossa järjestelmässä tukeen viittaavia osatekijöitä.
Valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ensinnäkin siitä, että se on väärin katsonut, kuten valituksenalaisen
tuomion 224, 235 ja 249 kohdasta ilmenee, että komissio voi tukijärjestelmää tutkiessaan vedota olettamaan, jonka mukaan valtiontuen
käsitteen soveltamisedellytykset eli tässä tapauksessa edellytykset, joiden mukaan tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan ja vääristää kilpailua, täyttyvät.
On tosin kiistatonta, että valtiontuen käsite on oikeudellinen ja että sitä on tutkittava objektiivisten seikkojen perusteella
ja ettei komissiolla ole harkintavaltaa, kun se määrittelee toimenpiteen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi ”valtiontueksi”,
vaan että siihen kohdistuu lähtökohtaisesti kokonaisvaltainen tuomioistuinvalvonta (ks. vastaavasti asia C-487/06 P, British
Aggregates v. komissio, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I-10515, 111 ja 112 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät lausumat, jotka liittyvät sekä valtiontukijärjestelmän tutkinnan erityispiirteisiin
että toimintatukena myönnettyjen etujen luonteeseen, ovat luonteeltaan sellaisia, että jo ne yksinään riittävät perustelemaan
oikeudellisesti riittävällä tavalla valituksenalaisen tuomion 249 ja 250 kohdassa esitetyt päätelmät, joten tämä väite on
joka tapauksessa tehoton.
Yhtäältä oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta osoittaa, että tuki todellisuudessa vaikuttaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja että se tosiasiallisesti vääristää kilpailua, vaan sillä on ainoastaan velvollisuus tutkia, saattaako
tämä tuki vaikuttaa tuohon kauppaan ja vääristää kilpailua (asia C‑66/02, Italia v. komissio, tuomio 15.12.2005, Kok., s.
I‑10901, 111 kohta).
Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käytti perustana sekä tukijärjestelmän tutkinnan erityispiirteitä että toimintatukena
myönnettyjen etujen luonnetta. Arvioidessaan kyseistä järjestelmää sen yleisten piirteiden nojalla ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 246–250 kohdassa todennut siinä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti ensin mainitusta
seikasta, että tuen pieni määrä tai se, että suurin osa edunsaajina olevista yrityksistä toimi paikallisella tasolla, ei aiheuttanut
sitä, että tuon järjestelmän nojalla myönnetty tuki ei saattaisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja aiheuttaa
kilpailun vääristymistä.
Toisesta seikasta on muistettava, että toimintatuella eli tuella, jolla – kuten tässä tapauksessa – pyritään vapauttamaan
yritys kustannuksista, joista sen olisi muuten vastattava liikkeenjohdossaan tai tavanomaisessa toiminnassaan, vääristetään
lähtökohtaisesti kilpailuolosuhteita (ks. asia C-156/98, Saksa v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok., s. I‑6857, 30 kohta).
Väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ollut väärässä myöntäessään, että komission oli mahdollista
turvautua olettamaan, joka koski tuen vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja kilpailun vääristymistä, ei näin ollen
missään tapauksessa vaikuta valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaan, ja se on tästä syystä tämän tuomion 65 kohdassa mieliin
palautetun oikeuskäytännön mukaisesti katsottava tehottomaksi.
Toiseksi valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on virheellisesti katsonut, että todistustaakka
siitä, että kyseiset edut eivät olleet EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, kuului Italian viranomaisille.
Valituksenalaisen tuomion 209–211 kohdassa olevasta taulukosta ja sitä seuraavasta tutkimuksesta ilmenee kuitenkin, että päätyessään
tuon tuomion 249–251 kohdassa esitettyihin päätelmiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei käyttänyt perustana sitä, että
todistustaakka kuului Italian tasavallalle, vaan valtiontukijärjestelmän tutkinnan erityispiirteitä ja tätä tutkintaa varten
saatujen tietojen merkityksellisyyttä. Valituksenalaisen tuomion 232 kohdassa oleva pelkkä maininta, jonka mukaan todistustaakan
jako edellyttää, että komissio ja kyseessä oleva jäsenvaltio täyttävät menettelylliset velvoitteensa, ei selvästikään ole
vaikuttanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaan tutkintaan, eikä se mahdollista sitä, että valituksenalaista
tuomiota tulkittaisiin siten, että siinä katsottaisiin jäsenvaltiolla olevan todistustaakka siitä, että valtiontuen käsitteelle
ominaiset edellytykset eivät täyty.
Todistustaakan väärinarviointiin liittyvä väite perustuu näin ollen valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan, ja
se on tästä syystä hylättävä perusteettomana.
Kolmanneksi valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa ja riidanalaisessa päätöksessä on
perusteluvirhe ja että niillä loukataan syrjintäkiellon periaatetta. Yhtäältä kunnan yrityksiä ja toisaalta vastaavassa asemassa
olevia yksityisyrityksiä kohdellaan syrjivästi. Italgas ja Hotel Cipriani harjoittavat kunnan yritysten tavoin yksinomaan
paikallista toimintaa, joka sulkee pois sen mahdollisuuden, että niiden saamat edut voisivat vaikuttaa yhteisön sisäiseen
kauppaan.
Kun otetaan huomioon komissiolle annetut tiedot, sillä oli velvollisuus tutkia kussakin yksittäistapauksessa tiettyjen alojen
tai tiettyjen yritysten osalta, saattoivatko kyseiset edut vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan ja vääristää kilpailua vai
pitikö sen soveltaa EY 86 artiklan 2 kohdassa määrättyä poikkeusta. Komission olisi vähintäänkin pitänyt pyytää lisätietoja
kansallisilta viranomaisilta, kuten se oli pyytänyt niitä kunnan yrityksistä.
Valittajat viittaavat tältä osin muun muassa COSES:n vuonna 1998 tekemiin tutkimuksiin, jotka mainitaan valituksenalaisen
tuomion 9 kohdassa, sekä Venetsian kaupungin 18.5.1998 päivättyyn kirjeeseen ja Italian hallituksen 23.1.1999 ja 10.6.1999
päivättyihin kirjeisiin, jotka oli lähetetty komissiolle sen tutkiessa tukijärjestelmää. Niissä todettiin selvästi, että vaara
siitä, että yhteisön sisäiseen kauppaan vaikutettaisiin tai että kilpailu vääristyisi, oli olematon tietyille aloille ja yrityksille,
kun otetaan huomioon niiden toiminnan paikallisuus. Erityisesti hotellialan markkinat oli rajattava paikallisesti, sillä matkailijat
valitsevat ensin matkakohteen ja tämän jälkeen hotellin tai ravintolan. Koska Venetsian ja muiden kaupunkien hotellien välillä
ei ole kilpailua, kyseiset sosiaaliturvamaksujen alennukset eivät ole voineet vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. Coopservice
väittää lisäksi tuottavansa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, ja se väittää toisessa perusteessaan,
että valituksenalaisessa tuomiossa rikotaan EY 86 artiklan 2 kohtaa.
Näistä väitteistä on todettava, ettei nyt käsiteltävässä asiassa ole kyse siitä, että päätettäisiin, ovatko valittajayrityksille
myönnetyt edut tosiaankin aiheuttaneet kilpailun vääristymistä ja vaikuttaneet yhteisön sisäiseen kauppaan. Tarpeen on yksinomaan
tutkia, oliko komissiolla sen vuoksi, että se oli tarkastellut kunkin kunnan yrityksen yksilöllistä tilannetta, syrjintäkiellon
periaatteeseen perustuva velvollisuus poiketa lähestymistavastaan, joka perustuu kyseisen järjestelmän tutkimiseen sen yleisten
ominaispiirteiden perusteella myös valittajayritysten ja niiden toiminta-alojen osalta, kun otetaan huomioon sille niistä
toimitetut tiedot.
Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee tältä osin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on Hotel Ciprianin, Italgasin
ja Coopservicen tilanteen osalta tutkinut COSES:n tutkimukset ja edellä mainitut kirjeet ja että se on kyseisen tuomion 214–216
ja 241 kohdassa todennut, ettei komissio ollut tutkintamenettelyssä saanut näistä yrityksistä mitään sellaisia erityisiä tietoja,
joista olisi saattanut aiheutua menettelyllinen velvollisuus ottaa huomioon niiden kunkin yksilöllinen tilanne.
Rakennusalan, kaupan alan, hotellialan sekä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen alan tilanteesta on
todettava, että tutkittuaan näiden toimistojen antamat tiedot ja nämä kirjeet, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi
valituksenalaisen tuomion 240 kohdassa, ettei näistäkään aloista ollut saatu sellaisia erityisiä tietoja, joista komissiolle
olisi aiheutunut menettelyllinen velvollisuus hankkia tietoja näistä aloista Italian viranomaisilta.
Sitä vastoin on niin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 244 ja 245 kohdassa todennut,
että kunnan yrityksistä oli tosin epätäydellisiä mutta täsmällisiä tietoja, jotka velvoittivat komission hankkimaan niistä
tietoja kyseisiltä viranomaisilta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen todennut valituksenalaisen tuomion 242–245 ja 249–250 kohdassa, ettei
komissiolla ollut velvollisuutta Hotel Ciprianin, Italgasin ja Coopservicen eikä rakennusalan, kaupan alan, hotellialan ja
taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen alan osalta poiketa lähestymistavastaan, jonka mukaan se tutkii kyseisen
järjestelmän yleiset ominaispiirteet, ja että riidanalainen päätös on tältä osin riittävästi perusteltu eikä sillä rikota
syrjintäkiellon periaatetta.
Koska valittajat kiistävät tämän arvioinnin, on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 225 artiklasta
ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen
tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn
tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi sille toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa.
Kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on EY 225 artiklan
nojalla toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen
pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (em. asia British Aggregates v. komissio, tuomion 96 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin ei sitä vastoin ole toimivaltainen määrittämään asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioimaan
sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut (ks. vastaavasti em.
asia British Aggregates v. komissio, tuomion 97 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen väitteet, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi tutkintamenettelyn aikana saadut tiedot huomioon
ottaen pitänyt päättää, että komissiolla oli ollut velvollisuus tutkia tiettyjen alojen tai yritysten yksilöllinen tilanne
tai pyytää Italian viranomaisia hankkimaan lisätietoja, on jätettävä tutkittaviksi ottamatta, koska ne kohdistuvat ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen tosiseikastosta esittämiin arviointeihin.
Italgasin moitteesta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vääristellyt todisteita, on tärkeää muistuttaa,
että EY 225 artiklan sekä perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan
1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan määräysten mukaan valittajan, joka väittää unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen
selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo unionin yleisen
tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen
tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla (asia C-413/08 P, Lafarge v.
komissio, tuomio 17.6.2010, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa
olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti (em. asia Lafarge v. komissio, tuomion 17 kohta).
Italgas viittaa tältä osin Italian viranomaisten 23.1.1999 ja 10.6.1999 päivättyihin kirjeisiin sekä 18.5.1998 päivättyyn
Venetsian kaupungin kirjeeseen.
Italian viranomaisten 23.1.1999 päivätystä kirjeestä ja 18.5.1998 päivätystä Venetsian kaupungin kirjeestä on ensiksi todettava,
ettei Italgas ole riittävän yksityiskohtaisesti väittänyt, että tapa, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut
kyseisiä kirjeitä, on ristiriidassa näiden asiakirjojen sisällön kanssa, jotta unionin tuomioistuimen olisi mahdollista tarkistaa,
onko näitä kirjeitä arvioitu ilmeisen virheellisesti (ks. analogisesti asia C-260/09 P, Activision Blizzard Germany v. komissio,
tuomio 10.2.2011, 52 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Italgas nimittäin toteaa näiden kirjeiden tekstiin mitenkään erityisesti viittaamatta niistä vain ilmenevän, että niiden kirjoittajat
olivat, ”vaikkakin ylimalkaisin sanakääntein”, muistuttaneet tiettyjen alojen paikallisuudesta, joka sulki pois sen, että
näille aloille myönnetyt sosiaaliedut voisivat vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. On syytä todeta, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 214–216 sekä 240 ja 241 kohdassa ottanut kantaa nimenomaan näihin asiakirjoihin,
eikä Italgasin yleisluontoisilla väitteillä näytetä toteen, että tämä arviointi olisi ilmeisen virheellinen.
Italian viranomaisten 10.6.1999 päivätystä kirjeestä, johon Italgas tarkemmin viittaa esittämällä sananmukaisesti sen osan
kyseisestä kirjeestä, jota se väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vääristelleen, on syytä todeta, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 214 kohdassa todennut tästä kirjeestä, että ”Italian hallitu[s] – –
yhtyi EY 86 artiklan 2 kohdan mukaista poikkeusta kunnan yritysten hyväksi koskevaan hakemukseen”.
Italgas ei riitauta tätä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämää toteamusta, mutta se kiistää päätelmän, jonka ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 243 ja 244 kohdassa tehnyt kaikista komissiolle hallinnollisen menettelyn
aikana toimitetuista huomautuksista ja asiakirjoista ja jonka mukaan komissiolla ei ollut velvollisuutta kerätä lisätietoja
kansallisilta viranomaisilta tarkistaakseen, täyttyivätkö EY 87 artiklan 1 kohdan yhteisön sisäiseen kauppaan ja kilpailuun
kohdistuviin vaikutuksiin liittyvät soveltamisedellytykset kyseessä olevilla eri liiketoiminnan aloilla, joilla kantajina
olleet yritykset toimivat, kun niitä koskevia täsmällisiä tietoja ei ollut annettu.
Näin ollen on selvää, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole vääristellyt todisteita, vaan että – kuten julkisasiamies
toteaa ratkaisuehdotuksensa 174 kohdassa – Italgas pyrkii todellisuudessa siihen, että ne arvioitaisiin uudelleen, mikä ei
kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
Näin ollen on syytä todeta, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että
komissiolla ei ollut kantajina olleita yrityksiä ja niiden toiminta-aloja koskevien erityisten tietojen puuttuessa syrjintäkiellon
periaatteen perusteella velvollisuutta poiketa lähestymistavastaan, joka perustui siihen, että kyseistä tukijärjestelmää tutkittiin
sen yleisten ominaispiirteiden nojalla, ja tarkastella niiden kunkin yksilöllistä tilannetta. Tällaisten erityisten tietojen
puuttuessa ei ole syytä tutkia myöskään sitä, oliko komissiolla velvollisuus poiketa tästä lähestymistavasta sen periaatteen
nojalla, jonka mukaan sen on tutkittava asia huolellisesti ja puolueettomasti.
Edellä lausutun perusteella Comitaton ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste, Hotel Ciprianin ensimmäisen
valitusperusteen toinen osa, Italgasin toinen, kolmas ja neljäs valitusperuste sekä Coopservicen ensimmäisen valitusperusteen
toinen osa ja toinen valitusperuste on hylättävä.

EY 87 artiklan 3 kohdan c ja d alakohta ja perusteluvelvollisuus
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 280–314 kohdassa kumoamiskanteen tueksi esitetyt kanneperusteet,
joiden mukaan EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohtaa oli sovellettu väärin ja perusteluvelvollisuutta laiminlyöty. Samalla kun
se myönsi, että komissio voi erityistapauksissa poiketa tiedonannoistaan ja suuntaviivoistaan, se totesi muun muassa, että
tässä tapauksessa sillä ei ollut ollut velvollisuutta toimia tällä tavoin. Riidanalaisen päätöksen perustelut olivat riittävät.
Sosiaaliturvamaksujen alennukset olivat joka tapauksessa luonteeltaan – toisin sanoen toimintatukena – sellaisia, ettei niiden
voitu katsoa kuuluvan tällaisen poikkeuksen piiriin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 322–329 kohdassa perusteet, joiden mukaan komissio
olisi väärin kieltäytynyt soveltamasta EY 87 artiklan 3 kohdan d alakohdassa määrättyä kulttuuripolitiikkaan liittyvää poikkeusta.
Tässä suhteessa se käytti perustana muun muassa sitä, että kyseisten sosiaaliturvamaksujen alentamista koskevat soveltamissäännökset
eivät taanneet kulttuuripoliittisten tavoitteiden toteuttamista, ja se katsoi lisäksi, ettei komissio ollut loukannut syrjintäkiellon
periaatetta soveltaessaan tätä poikkeusta Consorzio Venezia Nuovaan eikä kantajiin.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Comitato ja Hotel Cipriani väittävät kolmannessa ja toisessa valitusperusteessaan, ja Coopservice väittää kolmannessa valitusperusteessaan,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohtaa väärin. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei tosiasiallisesti ole valvonut komissiolla olevan harkintavallan käyttämistä. Se on tutkinut vain, oliko olemassa
sellaisia ”erityisiä” tai ”uusia” syitä, joilla kyseisten etujen myöntämistä saatettiin perustella, mutta se ei ole todellisuudessa
tutkinut sitä, oliko komissiolla velvollisuus soveltaa kyseistä määräystä ad hoc. Näiden etujen myöntämisen tavoite vastasi
täysin yhteisön aluetukijärjestelmän tavoitteita. Italian tasavallan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi
pitänyt kumota riidanalainen päätös sen vuoksi, että EY 253 artiklaa oli rikottu. EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa määrätyn
poikkeuksen myöntäminen oli mahdollista ilman, että komission tässä suhteessa laatimien suuntaviivojen muuttaminen olisi ollut
tarpeen.
Toiseksi Comitato ja Hotel Cipriani väittävät neljännessä ja kolmannessa valitusperusteessaan, ja Coopservice väittää neljännessä
valitusperusteessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut EY 87 artiklan 3 kohdan d alakohtaa. Kaikki Venetsian
historiallisen keskustan taloudelliset toimijat ovat alttiina niille lisäkustannuksille, joita tämän kaupungin kulttuuriperinnön
säilyttämistavoitteesta aiheutuu. Kyseisellä sosiaaliturvamaksujen alentamisella vähennettiin työvoimakuluja ja helpotettiin
näin tämän kulttuuriperinnön säilyttämiseksi tarvittavia töitä. Valituksenalaisen tuomion perustelut ovat lisäksi ristiriitaisia,
sillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hyväksynyt tämän määräyksen soveltamisen Consorzio Venezia Nuovaan, jota oli
virheellisesti pidetty kunnan yrityksenä.
Komission mukaan nämä perusteet on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusteet, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut valituksenalaisen tuomion 280–314 ja 322–329 kohdassa
väärin EY 87 artiklan 3 kohdan c ja d alakohtaa, on hylättävä.
EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohtaa koskevasta tulkinnasta on ensinnäkin todettava, toisin kuin valittajat väittävät, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 307–309 kohdassa tutkinut yksityiskohtaisesti, miten komissio
oli käyttänyt sitä harkintavaltaa, joka sillä on sen soveltaessa tätä määräystä ad hoc. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on tältä osin tutkinut, onko mahdollisia arviointivirheitä olemassa, ja se on aivan oikein todennut, että kun komissio kieltäytyy
soveltamasta kyseisessä määräyksessä määrättyä poikkeusta, se voi perustellusti käyttää perustana sitä, että kyse oli yritysten
toimintatuesta. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tuon tuomion 286 kohdassa sattuvasti toteaa, tällainen tuki, joka
lähtökohtaisesti vääristää kilpailuedellytyksiä, voidaan [EY 87] artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan soveltamista aluetukiin
koskevasta menetelmästä 12.8.1988 annetun komission tiedonannon (EYVL C 212, s. 2) ja vuonna 1998 julkaistujen aluetukia koskevien
suuntaviivojen (EYVL C 74, s. 9) mukaisesti hyväksyä ainoastaan poikkeuksellisesti. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on tuon tuomion 309 kohdassa todennut, kantajat eivät olleet näyttäneet toteen sellaisten erityisten olosuhteiden olemassaoloa,
joiden vuoksi olisi voitu katsoa, että kyseisten tukien toimintatuen luonteesta huolimatta niiden myöntämisen olisi pitänyt
kyseisen poikkeuksen nojalla olla sallittua.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein valituksenalaisen tuomion 310 ja 311 kohdassa katsonut, että
riidanalainen päätös on riittävästi perusteltu. Se on nimittäin todennut, että kun komissio on tuon päätöksen 73 ja 74 perustelukappaleessa
esittänyt syyt, joiden vuoksi olemassa olevia tiedonantoja ja suuntaviivoja ei voida muuttaa, se on tukeutunut syihin, joiden
vuoksi EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltaminen ei tässä asiassa olisi ollut perusteltua.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on EY 87 artiklan 3 kohdan d alakohdan soveltamisen osalta toisekseen aivan oikein hylännyt
riidanalaista päätöstä vastaan esitetyt väitteet. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämä toteamus, jonka mukaan
komissio voi olla soveltamatta kyseistä määräystä siitä syystä, etteivät sosiaaliturvamaksujen alentaminen ja kulttuuriperinnön
säilyttäminen olleet riittävän kiinteästi sidoksissa toisiinsa, ei ole oikeudellisesti virheellinen.
Toisaalta valituksenalaisen tuomion perustelut eivät ole ristiriitaisia. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan
oikein tuon tuomion 327 kohdassa todennut, Consorzio Venezia Nuovan tilannetta ei voitu rinnastaa kantajien tilanteeseen,
sillä tämän yrityksen nimenomaisena perustamissäännössä määritettynä tarkoituksena oli toteuttaa valtion päättämät toimenpiteet
Venetsian historiallisen, taiteellisen ja arkkitehtonisen kulttuuriperinnön säilyttämisen takaamiseksi. Kysymyksellä siitä,
onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ollut oikeassa pitäessään Consorzio Venezia Nuovaa kunnan yrityksenä, ei näin ollen
ole merkitystä.

EY 87 artiklan 2 kohdan b alakohta ja 3 kohdan b alakohta
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 337–342 kohdassa hylännyt riidanalaista päätöstä vastaan
esitetyt perusteet, joiden mukaan EY 87 artiklan 2 kohdan b alakohtaa ja 3 kohdan b alakohtaa sekä EY 253 artiklaa oli rikottu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tältä osin todennut, ettei komissio ollut ylittänyt harkintavaltaansa ja että riidanalainen
päätös on riittävästi perusteltu.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Coopservice väittää viidennessä valitusperusteessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen rikkoneen mainittuja määräyksiä.
Myönnetyt edut olivat osa toimenpidekokonaisuutta, jolla pyritään Venetsian säilyttämiseen, ja tämä on Euroopan yhteistä etua
koskeva tärkeä hanke. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi jättänyt huomiotta ”aqua alta”-ilmiön, jota on pidettävä
EY 87 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna luonnonmullistuksena tai poikkeuksellisena tapahtumana.
Komissio ei ole ottanut tähän kantaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Coopservicen tässä valitusperusteessa esittämät väitteet on hylättävä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on EY 87 artiklan
2 kohdan b alakohdasta aivan oikein todennut, että tuossa määräyksessä määrättyä poikkeusta ei sovelleta tässä asiassa, koska
sosiaaliturvamaksujen alennukset ovat suhteessa palkkakustannuksiin eikä niillä pyritä korvaamaan luonnonmullistusten tai
muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttamia vahinkoja, kuten kyseisessä määräyksessä edellytetään. Oikeuskäytännön mukaan
ainoastaan luonnonmullistuksista tai muista poikkeuksellista tapahtumista välittömästi aiheutuva haitta voidaan korvata kyseisessä
määräyksessä tarkoitetulla tavalla (asia C-73/03, Espanja v. komissio, tuomio 11.11.2004, 37 kohta ja yhdistetyt asiat C-346/03
ja C-529/03, Atzeni ym., tuomio 23.2.2006, Kok., s. I‑1875, 79 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on EY 87 artiklan 3 kohdan b alakohdan suhteen tutkinut, miten komissio oli käyttänyt
sillä olevaa harkintavaltaa, ja se on aivan oikein todennut, ettei tämä ollut ylittänyt harkintavaltansa rajoja katsoessaan,
ettei poikkeusta, jolla pyritään edistämään Euroopan yhteistä etua koskevaa tärkeää hanketta, pitänyt soveltaa tässä asiassa
siitä syystä, että kyseisestä tukijärjestelmästä hyötyivät vain Venetsiaan sijoittautuneet toimijat.
Lopuksi on niin, toisin kuin Coopservice väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asianmukaisesti tutkinut Venetsian
erityistilannetta koskevan perusteen, joten valituksenalaisessa tuomiossa ei tältä osin ole perusteluvirhettä.

Asetuksen N:o 659/1999 14 artikla
Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 385–399 kohdassa katsonut, ettei riidanalaisella päätöksellä
rikota asetuksen N:o 659/1999 14 artiklaa, kun sen 5 artiklassa määrätään, että sääntöjenvastaiseksi katsottu tuki on perittävä
takaisin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa muun muassa, että asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan ja tässä suhteessa
hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella komissiolla on velvollisuus määrätä tuki perittäväksi takaisin, kun se toteaa
sen olevan yhteismarkkinoille soveltumaton. Yksikään yhteisön oikeuden yleinen periaate ei tässä asiassa estä takaisinperintämääräyksen
antamista.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Comitato ja Hotel Cipriani moittivat kuudennessa ja neljännessä valitusperusteessaan, ja Coopservice moittii kuudennessa valitusperusteessaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on sivuuttanut sen seikan, ettei siitä, että komissio toteaa tuen
olevan yhteismarkkinoille soveltumaton, automaattisesti seuraa, että tuki on perittävä takaisin. Komissiolla on nimittäin
harkintavaltaa, jonka puitteissa sen on mentävä oikeudellisia näkökohtia pidemmälle ja arvioitava sellaisten seikkojen – kuten
luottamus tuen sääntöjenmukaisuuteen, tuen luonne, paikkakuntien erityispiirteet, tuensaajien erityinen tilanne ja taloudellinen
vaikutus – muodostamaa kokonaisuutta.
Komissio huomauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen aivan oikein myöntäneen, että yhteismarkkinoille soveltumattoman
tuen takaisinperintä on johdonmukainen seuraus siitä, että se on todettu sääntöjenvastaiseksi, ja että tässä tapauksessa mikään
yleinen periaate ei estänyt takaisinperintämääräyksen antamista.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Nämä perusteet on hylättävä perusteettomina. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin valituksenalaisen tuomion
387 kohdassa täysin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti todennut, että sääntöjenvastaista tukea koskeva takaisinperintämääräys
on johdonmukainen seuraus siitä, että se on todettu sääntöjenvastaiseksi.
Tutkiessaan kantajien esittämiä syitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi aivan oikein katsonut, ettei komissiolla
ollut tässä asiassa syytä kieltäytyä määräämästä, että sääntöjenvastaiseksi todettu tuki peritään takaisin. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on näet valituksenalaisen tuomion 391–394 kohdassa todennut, etteivät kantajat olleet näyttäneet toteen sellaisten
erityisten olosuhteiden olemassaoloa, joiden nojalla olisi voitu katsoa, että komission olisi kyseisen tuen toimintatuen luonteisuudesta
huolimatta pitänyt pidättyä määräämästä, että ne on perittävä takaisin.
Lopuksi on myös syytä muistuttaa, että riidanalaisen päätöksen päätösosassa oleva takaisinperintämääräys koskee tällä päätöksellä
yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todettua valtiontukea, mikä tarkoittaa sitä, että kansallisten viranomaisten on tämän
tuomion 113–121 kohdassa esitetyt seikat huomioiden ensin todettava myönnettyjen etujen olevan niiden saajille myönnettyä
valtiontukea.
Edellä lausutun perusteella päävalitukset ja Coopservicen liitännäisvalitus on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin
tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista. Mainitun työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen
118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Mainitun 69 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin
tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Saman 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
määrätään kuitenkin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi,
unionin tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista
kuluistaan.
Koska Comitato, Hotel Cipriani, Italgas ja Coopservice ovat nyt käsiteltävissä asioissa kukin osaltaan hävinneet asian, niiden
on vastattava yhtä suurin osuuksin päävalituksista ja Coopservicen liitännäisvalituksesta aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Koska komissio on hävinnyt asiat liitännäisvalituksensa osalta, sen on vastattava siitä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla Italian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Comitato ”Venezia vuole viveren”, Hotel Cipriani Srl:n ja Società Italiana per il gas SpA:n (Italgas) valitukset sekä Coopservice
– Servizi di fiducia Soc. coop. rl:n liitännäisvalitus hylätään.
2)
Euroopan komission liitännäisvalitus hylätään.
3)
Comitato ”Venezia vuole vivere”, Hotel Cipriani Srl, Società Italiana per il gas SpA (Italgas) ja Coopservice – Servizi di
fiducia Soc. coop. rl vastaavat yhtä suurin osuuksin päävalituksista sekä viimeksi mainitun liitännäisvalituksesta aiheutuneista
oikeudenkäyntikuluista.
4)
Euroopan komissio vastaa liitännäisvalituksestaan aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
5)
Italian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.