CELEX: 62008CJ0403
Műholdas műsorsugárzás
A labdarúgó-mérkőzések közvetítése
A közvetítés műholdas dekódoló egység útján való vétele
Az egyik tagállamban jogszerűen forgalomba hozott és a másik tagállamban használt műholdas dekódoló kártyák
Forgalombahozatali és használati tilalom valamely tagállamban
A műsorok megtekintése a kizárólagos jogok megsértésével
Szerzői jog
Televíziós közvetítési jog
Egyetlen tagállam területére vonatkozó kizárólagos műsorsugárzási engedélyek
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
EUMSZ 56. cikk
Verseny
EUMSZ 101. cikk
A verseny célzott korlátozásai
A feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatások védelme
Jogellenes eszköz
98/84/EK irányelv
2001/29/EK irányelv
A művek többszörözése a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén
A többszörözési jog alóli kivétel
A művek nyilvánossághoz közvetítése a pubokban
93/83/EGK irányelv

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a következők értelmezésére vonatkoznak:
–        a feltételes hozzáférésen alapuló, vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló, 1998. november 20‑i 98/84/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 320., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 147. o.; a továbbiakban:
feltételes hozzáférési irányelv),
–        a műholdas műsorsugárzásra és a vezetékes továbbközvetítésre alkalmazandó egyes szerzői és szomszédos jogi szabályok összehangolásáról
szóló, 1993. szeptember 27‑i 93/83/EGK tanácsi irányelv (HL L 248., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet,
134. o.; a továbbiakban: műholdas műsorsugárzási irányelv),
–        az 1997. június 30‑i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 202., 60. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
2. kötet, 321. o.) módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós
műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK irányelv
(HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.; a továbbiakban: „televízió határok nélkül” irányelv),
–        az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i
2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet 21. kötet, 230. o.;
a továbbiakban: szerzői jogi irányelv),
–        valamint az EUMSZ 34., EUMSZ 36., EUMSZ 56. és az EUMSZ 101. cikk.
Ezeket a kérelmeket egyrészről a Football Association Premier League Ltd. (a továbbiakban: FAPL), a NetMed Hellas SA (a továbbiakban:
NetMed Hellas) és a Multichoice Hellas SA (a továbbiakban: Multichoice Hellas) (a továbbiakban együtt: FAPL és társai), másrészről
a QC Leisure, D. Richardson, az AV Station plc (a továbbiakban: AV Station), M. Chamberlain és M. Madden, az SR Leisure Ltd,
P. G. C. Houghton és D. Owen (a továbbiakban: QC Leisure és társai) között (a C‑403/08. sz. ügyben), valamint K. Murphy és
a Media Protection Services Ltd. (a továbbiakban: MPS) között (a C‑429/08. sz. ügyben), valamely műsorszolgáltató szervezet
közvetítési szolgáltatásaihoz hozzáférést biztosító, e szervezet engedélyével gyártott és forgalomba hozott, azonban e szervezet
akaratával ellentétesen a kibocsátás szerinti földrajzi területen kívül használt dekódoló eszközök (a továbbiakban: külföldi
dekódoló eszközök) egyesült királysági forgalomba hozatala és használata tárgyában indult peres eljárások keretében terjesztették
elő.
I –
Jogi háttér
A –
A nemzetközi jog
A Kereskedelmi Világszervezetet (WTO) létrehozó egyezmény 1 C. mellékletét képező, a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól
szóló megállapodás 1994. április 15‑én Marrakeshben került aláírásra, és a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994)
elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december
22‑i 94/800/EK tanácsi határozattal (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) került jóváhagyásra.
A szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodás 9. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A Tagok betartják a Berni Konvenció [Berni Uniós Egyezmény](1971) 1–21. cikkeiben, valamint a Függelékében foglaltakat […].
A Tagoknak mindazonáltal a jelen Megállapodás alapján nincsenek olyan jogaik és kötelezettségeik, mint amelyeket rájuk a Berni
Konvenció [Berni Uniós Egyezmény] 6bis cikke vagy az abból levezetett jogok ruháznak.”
Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló Berni Uniós Egyezmény (Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált
szöveg) 1979. szeptember 28‑án felülvizsgált változata (a továbbiakban: Berni Uniós Egyezmény) 11. cikkének (1) bekezdése
értelmében:
„(1) Színművek, zenés színművek és zeneművek szerzőinek kizárólagos joga, hogy engedélyt adjanak:
i)      műveik bemutatására és nyilvános előadására, ideértve a bármely módon és eljárással történő bemutatást, előadást;
ii)      műveik bemutatásának és előadásának bármely eszközzel történő nyilvános közvetítésére.”
A Berni Uniós Egyezmény 11bis cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) Az irodalmi és művészeti művek szerzőinek kizárólagos joga, hogy engedélyt adjanak:
i)      műveik sugárzására vagy minden más, jel, hang vagy kép vezeték nélküli közvetítésére alkalmas eszközzel történő nyilvános
átvitelére;
ii)      sugárzott mű mindenfajta, akár vezeték útján történő, akár vezeték nélküli nyilvános átvitelére, ha ezt az átvitelt az eredetihez
képest más szervezet végzi;
iii) a sugárzott mű hangszóró vagy egyéb, annak megfelelő jel-, hang- vagy képközvetítő eszközzel történő nyilvános átvitelére.”
A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) Genfben, 1996. december 20‑án elfogadta a WIPO Előadásokról és Hangfelvételekről
szóló Szerződését (a továbbiakban: előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződés), valamint a WIPO Szerzői Jogi Szerződését
(a továbbiakban: szerzői jogi szerződés). E két szerződés a Közösség nevében a 2000. március 16‑i 2000/278/EK tanácsi határozattal
(HL L 89., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 33. kötet, 208. o.) került elfogadásra.
Az előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződés 2. cikkének g) pontja szerint:
„E Szerződés alkalmazásában:
[...]
g)      előadás vagy hangfelvétel »nyilvánossághoz közvetítése« az előadás hangjainak vagy hangfelvételen rögzített hangoknak, illetve
azok megjelenítéseinek a nyilvánosság számára, a sugárzás kivételével, bármilyen eszközzel történő átvitelét jelenti. A 15. cikk
alkalmazásában »nyilvánossághoz közvetítés« a hangfelvételen rögzített hangoknak, illetve azok megjelenítéseinek a nyilvánosság
számára való hallhatóvá tétele is.”
E szerződés 15. cikkének (1) bekezdése így fogalmaz:
„Az előadóművészek és a hangfelvétel‑előállítók egyszeri megfelelő díjazásra tarthatnak igényt a kereskedelmi célból kiadott
hangfelvételek közvetlen vagy közvetett, sugárzás vagy a nyilvánossághoz való bármilyen közvetítés útján történő felhasználásáért.”
A szerzői jogi szerződés az 1. cikkének (4) bekezdése szerint a szerződő felek betartják a Berni Uniós Egyezmény 1–21. cikkeiben
és Függelékében foglalt rendelkezéseket.
B –
Az uniós jog
1.           A műsorsugárzásról szóló irányelvek
A „televízió határok nélkül” irányelv harmadik preambulumbekezdése így fogalmaz:
„[…]      az adások határokon át történő terjesztése különböző technológiákkal az egyik módszer, amellyel a Közösség célkitűzései elérhetők,
[…] intézkedéseket kell hozni a nemzeti piacokról egy közös produkciós programra és terjesztési piacra [helyesen: közös produkciós
program‑ és terjesztési piacra] való átmenet engedélyezésére és biztosítására, és a tisztességes verseny feltételeinek kialakítására,
a televíziós műsorszóró szolgáltatások közérdekben betöltött szerepének sérelme nélkül.”
A 97/36 irányelv (21) preambulumbekezdése szerint:
„[…] ezen irányelv alkalmazásában a társadalom számára a kiemelten jelentős eseményeknek bizonyos feltételeknek kell eleget
tenniük, azaz olyan kiemelkedő eseményeknek kell lenniük, amelyek az Európai Unióban vagy egy adott tagállamban, illetve egy
adott tagállam területén a közvélemény számára érdekesek, és amelyeket előzetesen megszervez egy olyan eseményszervező, aki
jogosult az adott eseménnyel kapcsolatos jogok értékesítésére.”
A műholdas műsorsugárzási irányelv (3), (5), (7), (14) (15) és (17) preambulumbekezdése így fogalmaz:
„(3)      […] a fent említett közösségi – egyidejűleg politikai, gazdasági, társadalmi, kulturális és jogi természetű – célok megvalósításának
egyik legfontosabb módja a közösségi határokon átívelő műsorsugárzás, különösen műhold és vezeték útján;
[…]
(5)      […] a jogosultak annak a veszélynek vannak kitéve, hogy műveiket díjfizetés nélkül felhasználják, vagy hogy a kizárólagos
jogok egyéni jogosultjai a különböző tagállamokban megakadályozzák műveik felhasználását; […] különösen a jogbizonytalanság
képez közvetlen akadályt a műsorok Közösségen belüli szabad mozgása előtt;
[…]
(7)      […] a műsorok szabad sugárzását tovább gátolja a jelenlegi jogbizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy a műholdas sugárzás,
amelynek jelei közvetlen vételre alkalmasak, csak a sugárzás kibocsátása szerinti országban érinti‑e a jogokat, vagy minden
olyan országban is, amelyben a műsor fogható; […]
[…]
(14)      […] a megszerzendő jogokkal kapcsolatos jogbizonytalanságot, amely akadályozza a határokon átlépő műholdas sugárzást, a műholdas
nyilvánossághoz közvetítés közösségi szintű meghatározásával kell megszüntetni; […] így egyúttal azt is meg kell határozni,
hogy a nyilvánossághoz közvetítés cselekményére hol kerül sor; […] ez a meghatározás azért is szükséges, hogy megakadályozza
több nemzeti jog halmozott alkalmazását egyetlen műsorsugárzási cselekményre; […]
(15)      […] a kizárólagos sugárzási jogok szerződés útján való megszerzése összhangban kell, hogy álljon azon tagállam szerzői és
szomszédos jogi jogszabályaival, ahol a műsort műhold útján a nyilvánossághoz közvetítik;
[…]
(17)      […] a szerzett jogokért fizetendő összeg megállapításánál a feleknek figyelembe kell venniük a közvetítés minden aspektusát,
mint például a tényleges és potenciális közönséget és a nyelvi változatokat.”
Ezen irányelv 1. cikke (2) bekezdésének a), b) és c) pontja szerint:
„a)      Ezen irányelv alkalmazásában »műholdas nyilvánossághoz közvetítés« az a cselekmény, amikor a műsorsugárzó szervezet ellenőrzése
és felelőssége mellett a nyilvánosság általi vételre szánt műsorhordozó jeleket a műhold felé, majd onnan a Föld felé vezető
megszakítatlan közvetítési láncba juttatják.
b)      A műholdas nyilvánossághoz közvetítésre csak abban a tagállamban kerül sor, ahol a műsorsugárzó szervezet ellenőrzése és felelőssége
mellett a műsorhordozó jeleket a műhold felé, majd onnan a Föld felé vezető megszakítatlan közvetítési láncba juttatják.
c)      A kódolt műsorhordozó jelek esetén a műholdas nyilvánossághoz közvetítés akkor valósul meg, ha a kód feloldásához szükséges
eszközt a műsorsugárzó szervezet vagy annak hozzájárulásával más bocsátotta a nyilvánosság rendelkezésére.”
A műholdas műsorsugárzási irányelv 2. cikke szerint:
„A tagállamok kizárólagos jogot biztosítanak a szerző számára szerzői jogi védelemben részesülő műveinek műholdas nyilvánossághoz
közvetítése engedélyezésére e fejezet rendelkezéseinek megfelelően.”
A feltételes hozzáférési irányelv (2), (3), (6) és (13) preambulumbekezdése szerint:
„(2)      […] a határokon átnyúló műsorszórás és információs társadalmi szolgáltatások egyéni szinten az önkifejezés mint alapvető jog
teljes mértékű érvényesüléséhez, társadalmi szinten pedig a Szerződésben foglalt célok megvalósításához járulnak hozzá;
(3)      […] a Szerződés biztosítja valamennyi, általában díjazás ellenében nyújtott szolgáltatás szabad mozgását; […] amint ez a jog
a műsorszórás és az információs társadalom szolgáltatásainak vonatkozásában is alkalmazásra kerül, ez a közösségi jogban egy
sokkal általánosabb alapelv, nevezetesen az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 10. cikkében
megfogalmazott önkifejezés szabadságának különleges megnyilvánulása lesz; […] az említett cikk kifejezetten elismeri a polgárok
információhoz való jogát, függetlenül a határoktól és […] e jog kizárólag a jog által védett más törvényes érdekek kellő mérlegelése
alapján korlátozható.
[…]
(6)      […] a digitális technológiák nyújtotta lehetőségek a[z EUMSZ 56. és az EUMSZ 57. cikk] értelmében még szélesebb körű szolgáltatások
nyújtásával növelik a fogyasztói választási lehetőségeket és hozzájárulnak a kulturális pluralizmushoz; mivel e szolgáltatások
életképessége alapvetően a feltételes hozzáférés használatától függ, amelyért a szolgáltató díjazást kap; […] ennek megfelelően
szükségesnek tűnik a szolgáltatónak az olyan jogellenes eszközök elleni jogi védelme, amelyek lehetővé teszik az említett
szolgáltatásokhoz való díjmentes hozzáférést, hogy ezáltal fenntartható legyen a szolgáltatások gazdasági életképessége.
[…]
(13)      […] szükségesnek tűnik, hogy a tagállamok megfelelő jogi védelmet biztosítsanak az olyan jogellenes eszközök közvetlen vagy
közvetett pénzszerzési céllal történő forgalomba hozatala ellen, amelyek a jogszerűen nyújtott szolgáltatások díjazását védő
technológiai intézkedések megkerülésével engedély nélküli hozzáférést biztosítanak;”
Ezen irányelv 2. cikke így fogalmaz:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a)      védett szolgáltatásnak minősül az alábbi szolgáltatások bármelyike, ahol azt díjazás ellenében és feltételes hozzáférés alapján
nyújtják:
–        a [»televízió határok nélkül« irányelv] 1. cikk a) pontjában meghatározott televíziós műsorszolgáltatás,
–        […]
b)      feltételes hozzáférésnek minősül bármilyen műszaki intézkedés és/vagy lebonyolítás [helyesen: eszköz], ahol a védett szolgáltatáshoz
érthető formában való hozzáférés előzetes egyedi engedélytől függ;
c)      feltételes hozzáférést biztosító eszköznek minősül valamely védett szolgáltatáshoz érthető formában való hozzáférésre tervezett
vagy kialakított bármilyen berendezés vagy szoftver;
[…]
e)      jogellenes eszköznek minősül valamely védett szolgáltatáshoz érthető formában való hozzáférésre, a szolgáltatást nyújtó engedélye
nélkül tervezett vagy kialakított bármilyen berendezés vagy szoftver;
f)      ezen irányelvben szabályozott területnek minősül a 4. cikkben meghatározott jogsértő tevékenységekkel kapcsolatos bármilyen
rendelkezés.”
Ezen irányelv 3. cikke szerint:
„(1) Valamennyi tagállam megteszi azokat a szükséges intézkedéseket, amelyekkel a területükön megtiltják a 4. cikkben felsorolt
tevékenységeket, és amelyekkel biztosítják az 5. cikkben meghatározott szankciókat és jogorvoslatokat.
(2) Az (1) bekezdés sérelme nélkül a tagállamok
a)      nem korlátozhatják valamely másik tagállamból származó védett szolgáltatások vagy kapcsolt szolgáltatások nyújtását;
b)      nem korlátozhatják a feltételes hozzáférést biztosító eszközök szabad mozgását;
ezen irányelvben szabályozott területhez tartozó okokból.”
Az említett irányelv 4. cikke ekként rendelkezik:
„A tagállamok a területükön megtiltják a következő tevékenységeket:
a)      jogellenes eszközök kereskedelmi célból történő gyártását, behozatalát, terjesztését, értékesítését, bérbeadását vagy birtoklását;
b)      valamely jogellenes eszköz kereskedelmi célból történő telepítését, fenntartását és cseréjét;
c)      kereskedelmi kommunikációs csatornák használatát a jogellenes eszközök támogatására.”
2.           A szellemi tulajdonra vonatkozó irányelvek
A szerzői jogi irányelv a (9), (10), (15), (20), (23), (31), valamint (33) preambulumbekezdésében ekként fogalmaz:
„(9)      A szerzői jog és szomszédos jogok harmonizációjának a magas szintű védelemből kell kiindulnia, tekintve hogy ezek a jogok
elengedhetetlenek a szellemi alkotáshoz. […]
(10)      Ahhoz, hogy a szerzők vagy előadóművészek a jövőben is alkotó és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért
megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek […]
[…]
(15)      […] Ez az irányelv egyben számos ilyen nemzetközi kötelezettség végrehajtását is szolgálja [amelyek a szerzői jogi szerződésből
és az előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződésből erednek].
[…]
(20)      Ez az irányelv [a szellemi tulajdon területén] elfogadott hatályos irányelvekben – így különösen [a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési
jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról szóló, 1992. november 19‑i 92/100/EGK
tanácsi irányelvben (HL L 346., 61. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 120. o.)] – megfogalmazott alapelveken
és szabályokon nyugszik, azokat továbbfejleszti, illetve az információs társadalom összefüggésébe helyezi őket. Ezen irányelv
rendelkezései – hacsak az eltérően nem rendelkezik – az említett irányelveket nem érintik.
[...]
(23)      Ennek az irányelvnek harmonizálnia kell a szerzők nyilvánossághoz közvetítéshez való jogát. Ezt a jogot olyan tágan kell értelmezni,
hogy lefedjen minden olyan nyilvánossághoz közvetítést, amikor a nyilvánosság nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló
helyszínen. Ez a jog magában kell, hogy foglalja a művek bármilyen vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését,
ideértve a sugárzást is. E jog más cselekményekre nem vonatkozik.
[…]
(31)      Megfelelő egyensúlyt kell biztosítani a jogosultak különböző csoportjainak, valamint a jogosultak és a védelemben részesülő
művek és teljesítmények felhasználói csoportjainak jogai és érdekei között. […]
[…]
(33)      A kizárólagos többszörözési jog alóli kivételként lehetővé kell tenni egyes – járulékos vagy közbenső többszörözésnek minősülő –
időleges többszörözési cselekményeket, amelyek valamely műszaki eljárás elválaszthatatlan és lényeges részét képezik, és amelyek
kizárólagos célja, hogy lehetővé tegyék a harmadik személyek között hálózaton, köztes szolgáltató által végzett átvitelt,
vagy valamely mű vagy más védelem alatt álló teljesítmény jogszerű felhasználását. Ezek a többszörözési cselekmények nem bírhatnak
önálló gazdasági jelentőséggel. Ez a kivétel olyan cselekmények esetében is megengedhető e feltételek teljesülése esetén,
amelyek a böngészést
(browsing)
, illetve a hozzáférés gyorsítására szolgáló tárolóban való rögzítést
(caching)
teszik lehetővé, beleértve az átviteli rendszerek hatékony működését szolgáló cselekményeket is, amennyiben a közvetítő szolgáltató
az információt nem módosítja, és nem zavarja meg az információ felhasználásával kapcsolatos adatok kinyerésére szolgáló, széleskörűen
elismert és alkalmazott technológia jogszerű használatát. A felhasználás jogszerűnek minősül, ha azt a jogosult engedélyezi,
illetve jogszabály megengedi.”
A szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) és e) pontja szerint:
„A tagállamok biztosítják a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy
részben történő többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát:
a)      a szerzők számára műveik tekintetében;
[…]
e)      a műsorsugárzó szervezetek számára műsoraik rögzítése tekintetében függetlenül attól, hogy a műsor közvetítése vezeték útján
vagy vezeték nélkül történik, ideértve a kábelen keresztül vagy műhold útján történő közvetítést is.”
Ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének
engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai
a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.”
Ugyanezen irányelv 5. cikke így fogalmaz:
„(1)      Az olyan, 2. cikkben említett időleges többszörözési cselekmények, amelyek járulékos vagy közbenső jellegűek, valamely műszaki
eljárás elválaszthatatlan és lényeges részét képezik, és amelyeknek kizárólagos célja, hogy lehetővé tegyék egy mű vagy más
védelem alatt álló teljesítmény
a)      hálózaton harmadik személyek között közvetítő szolgáltató által végzett átvitelét, vagy
b)      jogszerű felhasználását,
és önálló gazdasági jelentőséggel nem bírnak, a 2. cikkben szabályozott többszörözési jog alól kivételt képeznek.
[…]
(3)      A tagállamok a 2. és a 3. cikkben szabályozott jogok vonatkozásában az alábbi esetekben kivételeket, illetve korlátozásokat
állapíthatnak meg:
[…]
i)      valamely mű, illetve más védelem alatt álló teljesítmény más anyagokba történő véletlenszerű belefoglalása;
[…]
(5)      Az (1), a (2), a (3) és a (4) bekezdésben foglalt kivételek és korlátozások kizárólag olyan különös esetekben alkalmazhatók,
amelyek nem sérelmesek a mű vagy más, védelem alatt álló teljesítmény rendes felhasználására, és indokolatlanul nem károsítják
a jogosult jogos érdekeit.”
A bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos
jogokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (kodifikált változat) (HL L 376., 28. o.;
a továbbiakban: szomszédos jogokról szóló irányelv) (5) preambulumbekezdése szerint:
„A szerzők és előadóművészek alkotó és művészi tevékenysége megkívánja, hogy további alkotó és művészi tevékenységük biztosítása
érdekében megfelelő jövedelmük legyen; a hangfelvételek és filmek előállításához szükséges ráfordítások különösen jelentősek
és kockázatosak. […]”
Ezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok biztosítják a műsorsugárzó szervezetek számára a kizárólagos
jogot sugárzott műsoraik rögzítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, függetlenül attól, hogy a közvetítés vezeték
útján vagy vezeték nélkül történik, ideértve a kábelen keresztül vagy műhold útján történő közvetítést is.
Az említett irányelv 8. cikkének (3) bekezdése:
„A tagállamok a műsorsugárzó szervezetek számára kizárólagos jogot biztosítanak sugárzott műsoraik vezeték nélküli sugárzásának,
illetve nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, amennyiben e közvetítés olyan helyiségben történik,
amely belépti díj ellenében hozzáférhető a nyilvánosság számára.”
A szomszédos jogokról szóló irányelv (5) preambulumbekezdése, 7. cikkének (2) bekezdése és 8. cikkének (3) bekezdése lényegében
megismétlik a 92/100 irányelv (7) preambulumbekezdését, 6. cikkének (2) bekezdését és 8. cikkének (3) bekezdését.
C –
A nemzeti szabályozás
A szerzői jogról, formatervezési mintákról és szabadalmakról szóló 1988. évi törvény (Copyright, Designs and Patents Act 1988,
a továbbiakban: a szerzői jogról, formatervezési mintákról és szabadalmakról szóló törvény) 297. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Az a személy, aki a műsor vételéért fizetendő díj megfizetésének elkerülése céljából tisztességtelenül veszi az Egyesült
Királyságon belüli helyről nyújtott közvetítési szolgáltatásban foglalt műsort, bűncselekményt követ el, és egyszerűsített
eljárásban a tételes bírságkiszabás 5. szintjét nem meghaladó bírság megfizetésére kötelezhető.”
Ugyanezen törvény 298. cikke kimondja:
„1.      Az a személy, aki
a)      díjfizetésre tart igényt valamely egyesült királyságbeli vagy bármely más tagállambeli helyről nyújtott műsorsugárzási szolgáltatás
részét képező programok vételéért, vagy
b)      bármilyen egyéb típusú kódolt közvetítést továbbít valamely egyesült királyságbeli vagy bármely más tagállambeli helyről,
[…]
a következő jogokkal és jogorvoslatokkal rendelkezik:
2.      Ugyanazok a jogok és jogorvoslatok illetik meg azzal a személlyel szemben
a)      aki
i.      gyárt, behoz, forgalmaz, értékesít vagy bérbe ad, értékesítés vagy bérbeadás céljából felajánl vagy bemutat, vagy értékesítés
vagy bérbeadás céljából reklámoz,
i.      kereskedelmi célból birtokol, vagy
iii.      kereskedelmi célból felszerel, karbantart vagy kicserél
bármely készüléket, amelyet abból a célból terveztek vagy alakítottak ki, hogy az arra nem jogosult személyek számára lehetővé
tegye a programokhoz vagy más közvetítésekhez való hozzáférést, vagy a programokhoz vagy más közvetítésekhez kapcsolódó feltételes
hozzáférési technológia megkerülését, illetve ebből a célból e személyek számára segítséget nyújtson […]
[…]
mint a szerzői jog jogosultját a szerzői jog megsértése esetén.
[…]”
II –
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az FAPL irányítja a „Premier League”‑et, amely az Angliában székhellyel rendelkező hivatásos labdarúgóklubok legjelentősebb
hivatásos labdarúgó-bajnoksága.
Az FAPL tevékenységei között szerepel többek között a Premier League mérkőzései felvételének megszervezése, és ezen mérkőzések
vonatkozásában a televíziós közvetítési jogok, azaz az arra vonatkozó jogok gyakorlása, hogy a sportmérkőzések audiovizuális
tartalmát televíziós közvetítés útján a nyilvánosság rendelkezésére bocsássák (a továbbiakban: közvetítési jogok).
A –
A „Premier League” mérkőzéseinek közvetítésére vonatkozó felhasználási jogok átengedése
Az FAPL az említett élő közvetítésre vonatkozó felhasználási jogokat területi alapon és hároméves időszakokra engedi át. Ebben
a tekintetben az FAPL arra törekszik, hogy a bajnokságot az egész világon eljuttassa a televíziónézőkhöz, és ezzel egyidejűleg
a tagklubjai érdekében optimalizálja ezen jogok értékét.
Ennélfogva ezeket a jogokat a televíziós műsorsugárzó szervezeteknek nyílt közbeszerzési eljárás útján ítélik oda, amely eljárás
az ajánlattevőkhöz intézett azon felhívással kezdődik, hogy nyújtsák be az egész világra kiterjedő, vagy regionális alapú,
vagy esetleg egyes területekre vonatkozó ajánlataikat. Ezt követően a kereslet határozza meg azt a területi alapot, amelyen
az FAPL értékesíti a nemzetközi jogait. Mindazonáltal, főszabály szerint, ez az alap nemzeti, mivel az egész világra vagy
egész Európára vonatkozó jogok ajánlattevői részéről csak korlátozott kereslet áll fenn, tekintettel arra, hogy a műsorsugárzó
szervezetek általában területi alapon működnek, és azok vagy a saját országukban, vagy az azonos nyelvű egymással szomszédos
országok kis csoportját látják el.
Amennyiben az ajánlattevő valamely terület vonatkozásában elnyeri a „Premier League” mérkőzéseinek élő közvetítésére vonatkozó
jogok egy csomagját, kizárólagos jogot kap arra, hogy ezen a területen sugározza a mérkőzéseket. Az FAPL szerint ez azért
szükséges, hogy megszerezzék ezen jogok összességének a legkedvezőbb kereskedelmi értékét, mivel ezért a kizárólagosságért
a műsorsugárzó szervezetek hajlandóak kiegészítő összeget fizetni, tekintettel arra, hogy a kizárólagosság lehetővé teszi
számukra, hogy a saját szolgáltatásaikat megkülönböztessék a versenytársaik által nyújtott szolgáltatásoktól, és ezáltal növeljék
a bevételteremtő képességüket.
Márpedig a területi kizárólagosságának védelme érdekében, az FAPL‑lel kötött felhasználási szerződésben minden egyes műsorsugárzó
szervezet kötelezettséget vállal annak megakadályozására, hogy a műsorait a nyilvánosság azon a területen kívül vehesse, amelyre
e szervezet engedéllyel rendelkezik. Ennek egyrészt az az előfeltétele, hogy minden egyes szervezet biztonságosan kódolja
az összes olyan műsorát, amely valószínűleg e területen kívül is vehető – különösen a műhold útján sugárzott műsorokat –,
és azokat ne lehessen venni kódolatlan formában. Másrészt a műsorsugárzó szervezeteknek meg kell győződniük arról, hogy tudatosan
ne engedélyezzenek olyan eszközt, amely bárki számára lehetővé tenné, hogy a közvetítéseiket az érintett területen kívül megtekintse.
Következésképpen e szervezeteknek többek között tilos az olyan eszközök rendelkezésre bocsátása, amelyek lehetővé teszik a
műsoraik dekódolását annak érdekében, hogy azokat azon területen kívül használják, amelyre engedéllyel rendelkeznek.
B –
A „Premier League” mérkőzéseinek sugárzása
Az FAPL tevékenységi köre magában foglalja a „Premier League” mérkőzései felvételének megszervezését, és a jel közvetítését
azon szervezetek számára, amelyek jogosultak a mérkőzések sugárzására.
Ennek érdekében a mérkőzés során felvett képanyagot és háttérhangot a gyártási egységnek továbbítják, amely ahhoz logókat,
képsorokat, képernyőn megjelenő grafikákat, zenét és angol nyelvű kommentárt ad hozzá.
A jelet műhold útján visszaküldik a televíziós műsorsugárzó szervezetnek, amely ahhoz hozzáadja a saját logóját és esetleg
kommentárt. Ezt követően a jelet tömörítik és kódolják, majd műhold útján az előfizetőkhöz közvetítik, akik a jelet parabolaantenna
segítségével veszik. Végül a jelet egy műholdas dekódoló egységben dekódolják és kitömörítik, amely működéséhez dekódoló eszköz
– így például dekódoló kártya – szükséges.
Görögországban a „Premier League” mérkőzései sugárzásának a NetMed Hellas az alengedélyese. A mérkőzéseket a „SuperSport”
csatornákon, a „NOVA” platformon sugározzák, amelynek a tulajdonosa és működtetője a Multichoice Hellas.
Az említett csatornákhoz a NOVA műholdas csomagot előfizető televíziónézők férhetnek hozzá. Az összes előfizetőnek képesnek
kell lennie egy név, valamint görögországi cím és telefonszám megadására. Az előfizetés magán vagy kereskedelmi célra köthető
meg.
Az Egyesült Királyságban az alapeljárás tényállása idején a „Premier League” élő közvetítéseire vonatkozó engedély kizárólagos
jogosultja a BSkyB Ltd volt. Amennyiben az Egyesült Királyságban valamely természetes vagy jogi személy közvetíteni kívánja
a „Premier League” mérkőzéseit, ennél a társaságnál kell kereskedelmi előfizetést kötnie.
Mindazonáltal az Egyesült Királyságban bizonyos vendéglátóipari létesítmények külföldi dekódoló eszközöket kezdtek használni
annak érdekében, hogy hozzáférjenek a „Premier League” mérkőzéseihez. Ezek a vendéglátóipari létesítmények olyan dekódoló
kártyát és dekódoló egységet vesznek az értékesítőtől, amely lehetővé teszi a valamely más tagállamban közvetített műholdas
csatornák – mint például a NOVA csatornáinak – vételét, és amelynek a BSkyB Ltd‑hez képest kedvezőbb az előfizetése. Ezeket
a dekódoló kártyákat a szolgáltató engedélyével gyártották és hozták forgalomba, azonban azokat ezt követően meg nem engedett
módon használták, mivel a műsorsugárzók azok átadását – a jelen ítélet 35. pontjában leírt kötelezettségvállalásnak megfelelően –
attól a feltételtől tették függővé, hogy ezeket a kártyákat az ügyfelek nem használják az érintett nemzeti területen kívül.
Az FAPL úgy vélte, hogy ezek a tevékenységek károsak az érdekeire, mivel azok hátrányosan érintik az adott terület vonatkozásában
átengedett felhasználási jogok kizárólagosságát, és ebből következően ezen jogok értékét. Ugyanis a gyakorlatban az a televíziós
műsorsugárzó szervezet válhat európai szintű televíziós műsorsugárzó szervezetté, amelyik a legolcsóbb dekódoló kártyákat
gyártja, ennek következtében a műsorsugárzási jogokat az Európai Unióban európai szinten kell átengedni. Ez mind az FAPL mind
a televíziós műsorszolgáltató szervezetek számára jelentős bevételkieséssel fog járni, és ezáltal csökkenteni fogja az általuk
nyújtott szolgáltatások életképességének alapjait.
Következésképpen az FAPL és társai a C‑403/08. sz. ügyben a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division előtt
három keresetet nyújottak be, amelyeket próbapereknek tekintenek. A keresetek közül kettő a QC Leisure, D. Richardson, az
AV Station és M. Chamberlain ellen irányul, akik a pubokat áruval és olyan műholdas dekódoló kártyával látják el, amely lehetővé
teszi azon külföldi műsorsugárzók – köztük a NOVA – műsorainak vételét, amelyek élőben közvetítik a „Premier League” mérkőzéseit.
A harmadik kereset M. Madden, az SR Leisure Ltd, P. G. C. Houghton és D. Owen ellen irányul, akik ital-kiskereskedők illetőleg
négy olyan pub üzemeltetői, amelyekben külföldi dekódoló eszköz használatával, élőben mutatták be a „Premier League” mérkőzéseit.
Az FAPL és társai azt állítják, hogy ezek a személyek sértik a szerzői jogról, formatervezési mintákról és szabadalmakról
szóló törvény 298. cikkében oltalmazott jogaikat, mivel olyan kereskedelmi ügyleteket kötnek, vagy a harmadik kereset alperesei
esetében kereskedelmi célból olyan külföldi dekódoló eszközöket birtokolnak, amelyeket az FAPL szolgáltatásaihoz való engedély
nélküli hozzáférés lehetővé tételére terveztek vagy alakítottak át.
Ráadásul az FAPL és társai szerint a harmadik kereset alperesei megsértik a szerzői jogaikat a műholdas dekódoló egység működése
során a művekről másolatok készítésével és a műveknek a képernyőn való megjelenítésével, valamint a művek nyilvános előadásával,
közvetítésével és bemutatásával, és azoknak a nyilvánossággal való közlésével.
Ezenkívül a QC Leisure és az AV Station megsértették a szerzői jogaikat azáltal, hogy engedélyezték azokat a cselekményeket,
amelyeket a harmadik kereset alperesei, valamint azon egyéb személyek követtek el, akiket a QC Leisure és az AV Station láttak
el dekódoló kártyákkal.
A QC Leisure és társai szerint a keresetek nem megalapozottak, mivel ők nem kalóz dekódoló kártyákat használnak, tekintettel
arra, hogy az összes érintett kártyát egy másik tagállamban az érintett műholdas televíziós műsorsugárzó szervezet értékesítette
és hozta forgalomba.
A C‑429/08. sz. ügyben K. Murphy, aki egy pub üzemeltetője, NOVA dekódoló kártyát szerzett be a „Premier League” mérkőzéseinek
bemutatása érdekében.
Az MPS alkalmazottai – amely szervezetet az FAPL azzal bízott meg, hogy bűnüldözési kampányt folytasson azon pubok üzemeltetőivel
szemben, akik külföldi dekódoló eszközöket használnak – megállapították, hogy K. Murphy a pubjában vette a NOVA által közvetített
„Premier League” mérkőzéseket.
Következésképpen az MPS a Portsmouth Magistrates’ Court elé idéztette K. Murphyt, amely elmarasztalta őt a szerzői jogról,
formatervezési mintákról és szabadalmakról szóló törvény 297. cikkének (1) bekezdésében meghatározott két bűncselekmény miatt,
mivel K. Murphy – azzal a szándékkal, hogy a sugárzott műsorokért a vételi díj megfizetését elkerülje – tisztességtelenül
vett egy Egyesült Királyságbeli helyről nyújtott műsorsugárzási szolgáltatásban szereplő programot.
Miután a Portsmouth Crown Court lényegében elutasította K. Murphynek a marasztalásával szemben benyújtott fellebbezését, utóbbi
fellebbezést nyújtott be a High Court of Justice előtt, amelyben a QC Leisure és társai által elfoglalttal megegyező álláspontra
hivatkozott.
E körülmények között a C‑403/08. sz. ügyben a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division úgy határozott, hogy
az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1.      a)     Ha feltételes hozzáférést biztosító eszközt a szolgáltató vagy annak hozzájárulásával más gyártja, és azt a védett szolgáltatáshoz
való hozzáférést bizonyos körülmények fennállása esetén lehetővé tévő korlátozott engedélyhez kötve értékesítik, a [feltételes
hozzáférési irányelv] 2. cikkének e) pontja értelmében vett »jogellenes eszköznek« minősül‑e az eszköz akkor, ha azt a védett
szolgáltatáshoz a szolgáltató engedélye által nem fedett helyen, módon vagy személy által való hozzáféréshez használják fel?
b)      Mi a jelentése az irányelv 2. cikkének e) pontjában szereplő »tervezett vagy kialakított« [helyesen: tervezett vagy átalakított]
kitételnek?
2.      Ha a szolgáltató audiovizuális tartalmat közvetít kódolt formában más szolgáltatónak, amely aztán e tartalmat feltételes hozzáférés
alapján sugározza, mely tényezőket kell figyelembe venni az első szolgáltató érdekeinek a [feltételes hozzáférési irányelv]
5. cikke értelmében vett érintettsége megállapításakor?
Így különösen:
Ha az első vállalkozás audiovizuális tartalmat (amely képi anyagból, háttérhangból és angol nyelvű kommentárból áll) közvetít
kódolt formában más vállalkozásnak, amely a közönség számára sugározza ezt az audiovizuális tartalmat (amelyhez ahhoz a saját
logóját, valamint egy kiegészítő kommentárt tesz hozzá):
a)      A [feltételes hozzáférési irányelv] 2. cikkének a) pontja és a [»televízió határok nélkül« irányelv] 1. cikkének a) pontja
szerinti „televíziós műsorszolgáltatás”‑nak minősülő védett szolgáltatást képez‑e az első vállalkozás általi közvetítés?
b)      Szükséges‑e az, hogy az első vállalkozás a [»televízió határok nélkül« irányelv] 1. cikkének b) pontja szerinti műsorszolgáltató
legyen ahhoz, hogy a [feltételes hozzáférési irányelv] 2. cikkének a) pontja szerinti »televíziós műsorszolgáltatás«‑t képező
védett szolgáltatás nyújtójának minősülhessen?
c)      Úgy kell‑e értelmezni a [feltételes hozzáférési irányelv] 5. cikkét, hogy az az első vállalkozás számára lehetővé teszi polgári
jogi kereset benyújtását a műsor második vállalkozás által sugárzott formájához való hozzáférést biztosító jogellenes eszközöket
illetően?
i.      vagy azért, mert úgy kell tekinteni, hogy az ilyen eszközök a sugárzott jelek által hozzáférést biztosítanak az első vállalkozás
saját szolgáltatásaihoz;
ii.      vagy pedig azért, mert az első vállalkozás a védett szolgáltatások nyújtója, amelynek érdekeit érinti a jogsértő tevékenység
(hiszen az ilyen eszközök engedély nélküli hozzáférést biztosítanak a második vállalkozás által nyújtott védett szolgáltatáshoz)?
d)      Befolyásolja‑e a c) kérdésre adott választ az a körülmény, hogy az első és a második szolgáltató más dekódoló rendszereket
és feltételes hozzáférést biztosító eszközöket használ‑e?
3.      A [feltételes hozzáférési irányelv] 98/84/EK irányelv 4. cikkének a) pontja szerinti »kereskedelmi célból történő birtoklás«
fogalma alá csak a jogellenes eszközök kereskedelmi értékesítés céljából való birtokban tartása tartozik‑e, vagy pedig a fogalom
felöleli azt a helyzetet is, amikor a végső fogyasztó az eszközt tetszőleges üzleti tevékenység folytatása során tartja birtokában?
4.      Ha i. a dekódoló egység memóriájában, vagy ii. film esetében a televíziókészülék képernyőjén egy adott film, zenemű vagy hangfelvétel
(a jelen esetben digitális kép- és hangfelvételek) egymást követő részletei jelennek meg, és a teljes művet többszörözik egymást
követő részletekben, de bármely időpillanatban csak korlátozott számú részlet érhető el,
a)      Azt a kérdést, hogy ezeket a műveket részben vagy egészben többszörözték‑e, a nemzeti szerzői jogi szabályok alapján kell‑e
eldönteni, azaz azon szabályok alapján, amelyek meghatározzák, hogy mi minősül a szerzői jogi védelem alatt álló mű jogellenes
többszörözésének, vagy pedig a [szerzői jogi irányelv] 2. cikkének értelmezésére van szükség?
b)      Ha a [szerzői jogi irányelv] 2. cikkét kell értelmezni, akkor a nemzeti bíróságnak a művek részleteinek összességét egy egységként
kell kezelnie, vagy pedig az adott időpontban elérhető korlátozott számú részletet kell figyelembe vennie? Utóbbi esetben
a nemzeti bíróságnak milyen vizsgálati módszert kell alkalmaznia annak a kérdésnek az eldöntéséhez, hogy a műveket a hivatkozott
cikk értelmében többszörözték‑e?
c)      A 2. cikkben szereplő többszörözési jog kiterjed‑e a televízió-képernyőn ideiglenesen megjelenő képek létrehozására is?
5.      a)     Úgy kell‑e tekinteni, hogy a mű a műholdas televíziózási dekódoló egységben vagy a dekódoló egységhez kapcsolt televízió-képernyőn
létrejövő ideiglenesen elérhető másolatai – amelyek egyetlen célja a mű jogilag egyébként nem korlátozott felhasználásának
biztosítása – a [szerzői jogi irányelv] 5. cikkének (1) bekezdése szerinti »önálló gazdasági jelentőséggel« bírnak amiatt,
hogy a jogosult csak‑e másolatok alapján igényelheti a jogainak használatáért járó ellenszolgáltatást?
b)      Befolyásolja‑e az ötödik kérdés a) pontjára adott választ az, hogy i. az ideiglenesen elérhető másolatoknak van‑e saját értéke,
vagy hogy ii. az ideiglenesen elérhető másolatok kis részét olyan mű vagy más tartalom képezi, amely a szerzői jog megsértése
nélkül is felhasználható, vagy hogy iii. a jogosult másik tagállamban levő kizárólagos engedélyese már kapott ez utóbbi tagállamban
ellenszolgáltatást a mű felhasználásáért?
6.      a)     A [szerzői jogi irányelv] 3. cikke értelmében vezetékes vagy vezeték nélküli úton nyilvánossághoz közvetítettnek minősül‑e
az a szerzői jogi védelem alatt álló mű, amelyet vendéglátóipari létesítményben (például bárban) műholdas adóról vesznek,
és azt ezekben a létesítményekben a jelenlevő közönség számára kizárólag egy képernyő és hangszórók segítségével közvetítik,
illetve mutatják be?
b)      Befolyásolja‑e a 6. kérdés a) pontjára adott választ, hogy
i.      a közönség tagjai a műsorszolgáltató által elérni kívánt közönségtől eltérő, új közönséget képeznek (ebben az esetben azért,
mert az egyik tagállam belső piacára szánt dekódoló kártyát más tagállam kereskedelmi közönsége tekintetében használják);
ii.      a közönség tagjai nem minősülnek a nemzeti jog szerint fizető közönségnek, és
iii.      a televíziós műsorsugárzási jelet a televíziókészülék helye szerinti vagy azzal szomszédos épület tetején elhelyezett antennával
vagy műholdas antennával veszik?
c)      Ha a b) pontban szereplő bármelyik részkérdésre igenlő választ kell adni, akkor mely tényezőket kell figyelembe venni annak
eldöntése során, hogy a művet olyan helyszínről közvetítették‑e, ahol a közönség tagjai nincsenek jelen?
7.      Összeegyeztethető‑e a [műholdas műsorsugárzási irányelvvel] vagy az EK 28. és EK 30. cikkel, illetve az EK 49. cikkel az,
hogy a nemzeti szerzői jogi szabályozás szerint, ha a mű műholdas adással közvetített ideiglenesen elérhető másolatai megjelennek
a műholdas dekódoló egységben vagy televíziós képernyőn, akkor az adás vételének helye szerinti országban fennálló szerzői
jogot sértik meg? Kihatással van‑e erre a helyzetre az, hogy az adást olyan műholdas dekódoló kártyával dekódolták, amelyet
a műholdas műsorsugárzási szolgáltatás nyújtója más tagállamban azzal a feltétellel bocsátott ki, hogy a kártya használata
csak ez utóbbi tagállamban engedélyezett?
8.      a)     Ha az 1. kérdésre adott válasz az, hogy a szolgáltató hozzájárulásával vagy anélkül gyártott feltételes hozzáférést biztosító
eszköz a [feltételes hozzáférési irányelv] 2. cikkének e) pontja szerinti »jogellenes eszköznek« minősül akkor, ha a szolgáltató
engedélyén kívül eső körben használják védett szolgáltatáshoz való hozzáférésre, akkor mi a jognak a feltételes hozzáférési
irányelv 98/84/EK irányelv által nyújtott alapvető funkciójára hivatkozással meghatározott konkrét tárgya?
b)      Kizárja‑e az EK 28. vagy EK 49. cikk azon nemzeti rendelkezés alkalmazását az első tagállamban, amely jogellenesnek minősíti
az olyan műholdas dekódoló kártya behozatalát és értékesítését, amelyet a másik tagállamban műholdas műsorszolgáltató azzal
a feltétellel bocsátott ki, hogy a kártya használata csak ez utóbbi tagállamban engedélyezett?
c)      Befolyásolja‑e a kérdésre adott választ az, hogy a műholdas dekódoló kártyát csak magán‑ vagy házi célra engedélyezték a második
tagállamban, viszont az első tagállamban kereskedelmi célokra használták fel?
9.      Kizárja e az EK 28., EK 30. cikk vagy EK 49. cikk azon nemzeti szerzői jogi rendelkezés alkalmazását, amely jogellenesnek
minősíti a zenemű nyilvános előadását vagy lejátszását akkor, amikor az védett szolgáltatás részét képezi, és a nyilvánosan
lejátszott [műhöz] műholdas dekódoló kártya által férnek hozzá, és azt ily módon játsszák le, ha a kártyát a műholdas műsorszolgáltató
más tagállamban azzal a feltétellel bocsátotta ki, hogy annak használata csak ez utóbbi tagállamban engedélyezett? Van‑e jelentősége
annak, hogy a zenemű a védett szolgáltatás egészének jelentéktelen elemét képezi, és hogy a szolgáltatás más elemeinek nyilvános
bemutatását vagy lejátszását a nemzeti szerzői jogi szabályozás nem tiltja?
10.      Ha a műsortartalom-szolgáltató egy vagy több tagállam területére nézve kizárólagos felhasználási engedélyeket ad, amelyek
értelmében a műsorszolgáltató csak a műsortartalom adott területen belüli sugárzására jogosult (ideértve a műholdas műsorszórást
is), és valamennyi engedély olyan szerződéses kötelezettséget tartalmaz, amelynek értelmében a műsorszolgáltatónak meg kell
akadályoznia, hogy az engedély alá tartozó műsor vételét lehetővé tévő műholdas dekódoló kártyáját az engedély által lefedett
területen kívül használják, milyen jogi vizsgálatot kell a nemzeti bíróságnak elvégeznie, és milyen körülményeket kell figyelembe
vennie annak eldöntése során, hogy a szerződéses korlátozás ellentétben áll‑e az EK 81. cikk (1) bekezdésével?
Így különösen:
a)      úgy kell‑e értelmezni az EK 81. cikk (1) bekezdését, hogy az e kötelezettségre alkalmazandó amiatt, hogy annak feltételezhető
tárgya a verseny kizárása, korlátozása vagy torzítása; és
b)      ha igen, akkor ahhoz, hogy a szerződéses kötelezettség az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alá essen, bizonyítani
kell‑e azt, hogy az észlelhetően kizárja, korlátozza vagy torzítja a versenyt?”
A C‑429/08. sz. ügyben a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) úgy határozott,
hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1.      Egy feltételes hozzáférést biztosító eszköz milyen körülmények között minősül a [feltételes hozzáférési irányelv] 2. cikkének
e) pontja szerinti »jogellenes eszköznek«?
2.      Különösen, »jogellenes eszköznek« minősül‑e a feltételes hozzáférést biztosító eszköz, ha azt olyan körülmények között szerzik
meg, hogy
i.      feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és az első szolgáltatásakor
a készülék használatának jogát úgy korlátozták szerződésben, hogy a korlátozás értelmében csak az első tagállamban lehet egy
védett szolgáltatáshoz hozzáférni, viszont a készüléket egy másik tagállamban vett védett szolgáltatáshoz való hozzáférés
érdekében használták; és/vagy
ii.      a feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és azt eredetileg hamis
név és az első tagállamban található hamis tartózkodási cím megadásával szerezték be és/vagy helyeztek üzembe, ily módon kikerülve
az ilyen eszközök kivitelére vonatkozó, területi jellegű szerződési korlátozásokat az első tagállamon kívüli használat érdekében;
és/vagy
iii.      a feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és az első szolgáltatásakor
a készülék használatának jogát úgy korlátozták szerződésben, hogy a korlátozás értelmében a készülék (a magasabb előfizetési
díj ellenében igénybe vehető) kereskedelmi célra nem, hanem csak belföldi vagy magáncélra használható, viszont azt kereskedelmi
célra, nevezetesen labdarúgó-mérkőzések élő közvetítésére használták egy egyesült királyságbeli »pub«‑ban?
3.      A 2. kérdés bármely részére adott nemleges válasz esetén ellentétes‑e az irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével, ha egy tagállam
nemzeti joga a fenti 2. kérdésben körülírt körülmények fennállása esetén tiltja az ilyen feltételes hozzáférést biztosító
eszközök használatát?
4.      A 2. kérdés bármely részére adott nemleges válasz esetén érvénytelen‑e az irányelv 3. cikkének (2) bekezdése:
a)      azon az alapon, mert az hátrányosan megkülönböztető jellegű és/vagy aránytalan; és/vagy
b)      azért, mert sérti a Szerződés által biztosított, szabad mozgáshoz való jogokat; és/vagy
c)      bármely egyéb ok miatt?
5.      A 2. kérdésre adott igenlő válasz esetén érvénytelen‑e az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése és 4. cikke azért, mert céljuk
annak megkövetelése, hogy a tagállamok korlátozásokat vessenek ki a »jogellenes eszközök« más tagállamokból történő behozatalára
és a velük kapcsolatos egyéb ügyletekre, miközben ezeket az eszközöket az EK‑Szerződés 28. vagy 30. cikkében foglalt, az áruk
szabad mozgására vonatkozó szabályok értelmében vagy az EK‑Szerződés 49. cikkében foglalt, a szolgáltatások nyújtásának és
igénybevételének szabadságára vonatkozó szabályok értelmében jogszerűen lehet behozni és/vagy a határokon átnyúló műholdas
sugárzás vételéhez igénybe venni?
6.      Ellentétes‑e az EK 28., 30. és 49. cikkel az olyan nemzeti jogszabály (mint amilyen a Copyright Designs and Patents Act 1988
[az Egyesült Királyság 1988. évi szerzői jogi törvénye]) 297. cikkének a) pontja, amely bűncselekménnyé nyilvánítja az Egyesült
Királyságon belüli helyről nyújtott közvetítési szolgáltatásban foglalt műsor tisztességtelen vételét, ha e cselekmény célja
a műsor vételére meghatározott díj fizetésének elkerülése, az alábbi körülmények bármelyikének fennállása esetén:
i.      ha a feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és az első szolgáltatásakor
a készülék használatának jogát úgy korlátozták szerződésben, hogy a korlátozás értelmében csak az első tagállamban lehet egy
védett szolgáltatáshoz hozzáférni, viszont a készüléket egy másik tagállamban (a jelen ügyben Nagy Britannia és Észak-Írország
Egyesült Királyságában) vett védett szolgáltatáshoz való hozzáférés érdekében használták? és/vagy
ii.      ha a feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és azt eredetileg
hamis név és az első tagállamban található hamis tartózkodási cím megadásával szerezték be és/vagy hozták működésbe, ily módon
kikerülve az ilyen eszközök kivitelére vonatkozó, területi jellegű szerződési korlátozásokat az első tagállamon kívüli használat
érdekében? és/vagy
iii.      ha a feltételes hozzáférést biztosító eszközt egy szolgáltató vagy az ő hozzájárulásával más gyártotta, és az első szolgáltatásakor
a készülék használatának jogát úgy korlátozták szerződésben, hogy a korlátozás értelmében a készülék (a magasabb előfizetési
díj ellenében igénybe vehető) kereskedelmi célra nem, hanem csak belföldi vagy magáncélra használható, viszont azt kereskedelmi
célra, nevezetesen labdarúgó-mérkőzések élő közvetítésére használták egy egyesült királyságbeli „pub”‑ban?
7.      A szóban forgó nemzeti jogszabály érvényesítése kizárt‑e az EK 12. cikkbe ütköző, hátrányosan megkülönböztető jellege miatt
vagy egyéb okból azért, mert a nemzeti jogszabály az Egyesült Királyságon belüli helyről nyújtott közvetítési szolgáltatásban
foglalt műsorokra alkalmazandó, más tagállamból nyújtott szolgáltatás esetében viszont nem?
8.      Ha valamely audiovizuális tartalom szolgáltatója több, egy vagy több tagállam területére vonatkozó kizárólagos felhasználási
szerződést köt, amelyek alapján a műsorsugárzó szervezet csak az adott területre vonatkozóan kap engedélyt az audiovizuális
tartalom közvetítésére (beleértve a műholdon történő közvetítést), és valamennyi felhasználási szerződés tartalmaz egy olyan
szerződési kötelezettséget, amely szerint a közvetítő köteles megakadályozni, hogy az engedélyezett audiovizuális tartalom
vételét lehetővé tévő műholdas dekóderkártyáit az engedélyezett területen kívül használják, milyen jogi kritériumokat kell
alkalmaznia és milyen körülményeket kell figyelembe vennie a nemzeti bíróságnak annak eldöntésekor, hogy a szerződési korlátozás
az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalomba ütközik‑e?
Így különösen:
a)      úgy kell‑e értelmezni az EK 81. cikk (1) bekezdését, hogy az csak akkor alkalmazható az adott kötelezettségre, ha úgy tekinthető,
hogy annak célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása?
b)      ha igen, úgy az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalomba ütközés megállapításához szükséges‑e azt is bizonyítani, hogy
a szerződési kötelezettség nyilvánvalóan akadályozza, korlátozza vagy torzítja a versenyt?”
A Bíróság elnöke 2008. december 3‑i végzésével a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑403/08. sz.
és a C‑429/08. sz. ügyeket.
III –
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A –
A más tagállamokból származó kódolt műsorok vételéhez kapcsolódó szabályokról
1.           Előzetes észrevételek
Először is pontosítani kell, hogy a jelen ügyek kizárólag a „Premier League” mérkőzéseit tartalmazó műsoroknak a műsorsugárzó
szervezetek – így a Multichoice Hellas – általi nyilvánosság számára való műholdas sugárzására vonatkoznak. Ennélfogva a jelen
esetben az audiovizuális adatközlésnek egyedül az a része bír jelentőséggel, amely a műholdas műsorsugárzási irányelv 1. cikke
(2) bekezdése a) és b) pontjának megfelelően ezeknek a műsoroknak a műsorsugárzó szervezetek által a nyilvánosság számára
való közvetítésére vonatkozik, mivel ezt a műveletet abból a tagállamból végzik, amelyben a műsorhordozó jeleket a műholdas
közvetítési láncba juttatják (a továbbiakban: a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam), a jelen esetben különösen a Görög
Köztársaságból.
Ezzel szemben a jelen esetben nincs jelentősége az adatközlés FAPL és ezen szervezetek közötti – az adatközlés forrását jelentő –részének,
amely az említett mérkőzéseket tartalmazó audiovizuális adatok közvetítéséből áll, és amelyet egyebekben az alapeljárások
felei által használtaktól eltérő távközlési eszközökkel is el lehet végezni.
Kitűnik továbbá az iratokból, hogy az FAPL és az érintett műsorsugárzó szervezetek által megkötött felhasználási szerződéseknek
megfelelően a kérdéses műsorokat egyedül a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam nyilvánosságának szánták, és hogy erre tekintettel
ezeknek a szervezeteknek gondoskodniuk kell arról, hogy a műholdas közvetítéseiket csak ebben a tagállamban lehessen venni.
Következésképpen a hivatkozott szervezeteknek kódolniuk kell a közvetítéseiket, és csak a sugárzás kibocsátása szerinti tagállamban
lakó személyeket kell ellátniuk dekódoló eszközzel.
Végül az nem vitatott, hogy a pubok tulajdonosai e tagállam területén kívül is használnak ilyen dekódoló eszközöket, ennélfogva
ezt a műsorsugárzó szervezet akarata ellenére teszik.
A kérdést előterjesztő bíróságok ebben az összefüggésben, a kérdéseik első részével azt kívánják megtudni, hogy a dekódoló
eszközök ilyen használata a feltételes hozzáférési irányelv hatálya alá tartozik‑e, és milyen kihatással van az ilyen használatra.
A kérdést előterjesztő bíróságok továbbá, abban az esetben, ha ezt a vonatkozást nem harmonizálták volna az említett irányelvben,
azt kívánják megtudni, hogy a külföldi dekódoló eszközök használatát megtiltó nemzeti szabályozás és a felhasználási szerződések
ellentétesek‑e az EUMSZ 34., EUMSZ 36., EUMSZ 56. és az EUMSZ 101. cikkel.
2.           A feltételes hozzáférési irányelv
a)           A feltételes hozzáférési irányelv 2. cikkének e) pontja értelmében vett „jogellenes eszköz” fogalmának értelmezéséről (a C‑403/08. sz. ügy
első kérdése, valamint a C‑429/08. sz. ügy első és második kérdése)
Ezekkel a kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében arra várnak választ, hogy a feltételes hozzáférési irányelv
2. cikkének e) pontja értelmében vett „jogellenes eszköz” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az magában foglalja a külföldi
dekódoló eszközöket is, beleértve azokat az eszközöket, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be és/vagy
hoztak működésbe, és azokat, amelyeket a kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével használnak.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a feltételes hozzáférési irányelv 2. cikke e) pontjának meghatározása
szerint jogellenes eszköznek minősül valamely védett szolgáltatáshoz érthető formában való hozzáférésre, a szolgáltatást nyújtó
engedélye nélkül „tervezett” vagy „kialakított” bármilyen berendezés vagy szoftver.
Ez a megfogalmazás tehát azokra a berendezésekre korlátozódik, amelyeken a használatba vételük előtt, a szolgáltatást nyújtó
engedélye nélkül olyan kézi vagy automatizált műveleteket végeztek, amelyek lehetővé tették a védett szolgáltatások vételét.
Ebből következően ez a megfogalmazás csak azokra a berendezésekre vonatkozik, amelyeket a szolgáltatást nyújtó engedélye nélkül
gyártottak, módosítottak, átalakítottak vagy visszaalakítottak, és az nem vonatkozik a külföldi dekódoló berendezések használatára.
Másrészt rá kell mutatni, hogy a feltételes hozzáférési irányelv (6) és (13) preambulumbekezdése, amelyek a „jogellenes eszköz”
fogalmának pontos magyarázatát tartalmazzák, utalnak a védett szolgáltatásokhoz való „díjmentes hozzáférést [lehetővé tévő]”
jogellenes eszközök elleni, és azon jogellenes eszközök forgalomba hozatala elleni küzdelem szükségességére, amelyek lehetségessé
vagy könnyebbé teszik a jogszerűen nyújtott szolgáltatások díjazását védő „technológiai intézkedések [engedély nélküli] megkerülését”.
Márpedig ezen kategóriák egyikébe sem tartoznak a külföldi dekódoló eszközök, sem azok az eszközök, amelyeket hamis név és
hamis cím megadásával szereztek be és/vagy hoztak működésbe, sem azok, amelyeket a kizárólag magáncélú használatra vonatkozó
szerződéses korlátozás megsértésével használnak. Ezeket az eszközöket ugyanis a szolgáltató engedélyével gyártották és hozták
forgalomba, azok nem biztosítják a védett szolgáltatásokhoz való díjmentes hozzáférést, és nem teszik lehetővé vagy könnyebbé
a jogszerűen nyújtott szolgáltatások díjazását védő technológiai intézkedések megkerülését, mivel a forgalomba hozatal szerinti
tagállamban kifizették a díjazást.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a feltételes hozzáférési irányelv 2. cikkének
e) pontja értelmében vett „jogellenes eszköz” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem vonatkozik a külföldi dekódoló eszközökre,
sem azokra az eszközökre, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be és/vagy hoztak működésbe, sem azokra,
amelyeket kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével használtak.
b)           A feltételes hozzáférési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének értelmezéséről (a 429/08. sz. ügy harmadik kérdése)
Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e a feltételes hozzáférési irányelv
3. cikkének (2) bekezdésével az a nemzeti szabályozás, amely megakadályozza a külföldi dekódoló eszközök használatát, beleértve
azokat az eszközöket is, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be és/vagy hoztak működésbe, vagy azokat,
amelyeket kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével használtak.
A feltételes hozzáférési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének megfelelően a tagállamok az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből
eredő kötelezettségek sérelme nélkül nem korlátozhatják a védett szolgáltatások és a feltételes hozzáférést biztosító eszközök
szabad mozgását.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy ez utóbbi rendelkezés a feltételes hozzáférési irányelvben szabályozott területen
– amely terület az irányelv 2. cikke f) pontjának meghatározása szerint az irányelv 4. cikkében meghatározott jogsértő tevékenységekkel
kapcsolatos bármilyen rendelkezés – kötelezettségeket állapít meg, előírva többek között, hogy a tagállamok tiltsák meg a
4. cikkben felsorolt tevékenységeket.
Mindazonáltal az említett 4. cikk csak a jogsértő tevékenységekre vonatkozik, mivel azok foglalják magukban az ezen irányelv
értelmében vett jogsértő eszközök használatát.
Márpedig – a jelen ítélet 63–67. pontjából következően – nem minősülnek ilyen jogellenes eszközöknek a külföldi dekódoló eszközök,
beleértve azokat az eszközöket, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be vagy hoztak működésbe, és azokat,
amelyeket a kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével használtak.
Következésképpen sem az ezen eszközök használatával járó tevékenységek, sem az e tevékenységeket megtiltó nemzeti szabályozás
nem tartozik a feltételes hozzáférési irányelv által szabályozott területhez.
E körülmények között az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a feltételes hozzáférési irányelv 3. cikkének
(2) bekezdésével nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely megakadályozza a külföldi dekódoló eszközök használatát, beleértve
azokat az eszközöket is, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be vagy hoztak működésbe, vagy azokat, amelyeket
a kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével használtak, mivel ez a szabályozás nem tartozik
az ezen irányelv által szabályozott területhez.
c)           A feltételes hozzáférési irányelvre vonatkozó többi kérdésről
Tekintettel a C‑403/08. sz. ügyben az első kérdésre, valamint a C‑429/08. sz. ügyben az első, a második és a harmadik kérdésre
adott válaszokra, nem kell megvizsgálni a C‑403/08. sz. ügyben a második és a harmadik kérdést, továbbá a nyolcadik kérdés
a) pontját, valamint a C‑429/08. sz. ügyben a negyedik és ötödik kérdést.
3.           Az EUM‑Szerződésnek az áruk és szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó szabályai
a)           A külföldi dekódoló kártyák behozatalának, értékesítésének és használatának tilalmáról [a 403/08. sz. ügy nyolcadik kérdésének
b) pontja és kilencedik kérdésének első része, valamint a 429/08. sz. ügy hatodik kérdésének i. pontja]
Ezekkel a kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 34. cikket,
az EUMSZ 36. cikket és az EUMSZ 56. cikket, hogy azokkal ellentétes valamely tagállam olyan szabályozása, amely ebben az államban
jogellenessé teszi a valamely más tagállamból származó – és az első tagállam szabályozása alapján védelemben részesülő műveket
tartalmazó – kódolt műholdas műsorsugárzási szolgáltatáshoz való hozzáférést lehetővé tévő külföldi dekódoló eszközök behozatalát,
értékesítését és használatát.
i)     i.     Az alkalmazandó rendelkezések azonosításáról
Az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás mind a kódolt műholdas műsorsugárzási szolgáltatás határon
átnyúló nyújtására, mind az ezen szolgáltatás dekódolását lehetővé tévő külföldi dekódoló eszközök Unión belüli mozgására
vonatkozik. E körülmények között felmerül az a kérdés, hogy ezt a szabályozást a szolgáltatások szabad mozgása vagy az áruk
szabad mozgása szempontjából kell‑e megvizsgálni.
Ezzel kapcsolatban az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy ha valamely nemzeti rendelkezés az áruk szabad mozgásához
és a szolgáltatások szabad mozgásához egyaránt kapcsolódik, a Bíróság a rendelkezést főszabály szerint e két alapvető szabadságnak
csupán az egyikére tekintettel vizsgálja meg, ha bebizonyosodik, hogy a másik szabadság az előbb említett szabadsághoz képest
teljesen másodlagos, vagy ahhoz kapcsolható (lásd a C‑275/92. sz. Schindler‑ügyben 1994. március 24‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
I‑1039. o.] 22. pontját és a C‑108/09. sz. Ker‑Optika‑ügyben 2010. december 2‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
közzé] 43. pontját).
Mindazonáltal ez a két rész a távközlés területén gyakran olyan szorosan összekapcsolódik, hogy nem lehet valamelyiket a másikhoz
képest egyértelműen másodlagosnak tekinteni. Ez a helyzet különösen akkor, amikor a nemzeti szabályozás távközlési berendezések
– köztük a dekódoló eszközök – értékesítését szabályozza, azon követelmények pontos meghatározása céljából, amelyeknek e berendezéseknek
meg kell felelniük, vagy azon feltételek rögzítése céljából, amelyek mellett ezek a berendezések forgalomba hozhatók, így
az ilyen esetben a két alapvető szabadságot egyidejűleg kell megvizsgálni (lásd ebben az értelemben a C‑390/99. sz. Canal
Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.] 29–33. pontját).
Így tehát, ha a tárgyban valamely szabályozás olyan tevékenységet szabályoz, amely a gazdasági szereplők által nyújtott szolgáltatásokra
különösen jellemző, míg a távközlési berendezések értékesítése ahhoz pusztán másodlagosan kapcsolódik, akkor ezt a tevékenységet
egyedül a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából kell megvizsgálni.
Ugyanez a helyzet többek között akkor, ha ezen berendezések rendelkezésre bocsátása e szolgáltatás szervezése vagy működése
egyik konkrét módjának minősül, és ha ez a tevékenység nem öncélú, hanem annak e szolgáltatás igénybevételének lehetővé tétele
a célja. E körülmények között az e berendezések rendelkezésre bocsátásából álló tevékenységet nem lehet az azon szolgáltatáshoz
kapcsolódó tevékenységtől függetlenül értékelni, amelyhez ez az első tevékenység kapcsolódik (lásd analógia útján a fent hivatkozott
Schindler‑ügyben hozott ítélet 22. és 25. pontját).
Az alapeljárásokban szóban forgó ügyekben rá kell mutatni, hogy a nemzeti szabályozás nem azért irányul a dekódoló eszközökre,
hogy meghatározza azokat követelményeket, amelyeknek meg kell felelniük, vagy hogy rögzítse azokat a feltételeket, amelyek
mellett ezeket az eszközöket forgalomba lehet hozni. Azokat ugyanis a nemzeti szabályozás csak olyan eszközökként kezeli,
amelyek az előfizetők számára lehetővé teszik a kódolt műsorsugárzási szolgáltatás igénybevételét.
Mivel tehát ez a szabályozás mindenekelőtt a szolgáltatásnyújtás szabadságára irányul, és bebizonyosodott, hogy ahhoz képest
az áruk szabad mozgására vonatkozó rész teljesen másodlagos, az említett szabályozást az előbbi szabadság szemszögéből kell
megvizsgálni.
Ebből következően ezt a szabályozást a EUMSZ 56. cikk alapján kell vizsgálni.
ii)  ii.   A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállásáról
Az EUMSZ 56. cikk megköveteli a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is,
ha az adott korlátozás különbségtétel nélkül vonatkozik a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben
az akadályozza, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi egy olyan másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait, ahol
az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat. Egyébként a szolgáltatásnyújtás szabadságát mind a szolgáltatást nyújtó, mind
pedig a szolgáltatást igénybe vevő élvezi (lásd többek között a C‑42/07. sz., Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin
International ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑7633. o.] 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Az alapeljárásokban a nemzeti szabályozás a nemzeti területen megtiltja azon külföldi dekódoló eszközök behozatalát, értékesítését
és használatát, amelyek valamely más tagállamból származó műholdas műsorsugárzási szolgáltatásokhoz biztosítanak hozzáférést.
Márpedig – tekintettel arra, hogy az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló, műholdas közvetítési szolgáltatásokhoz való
hozzáférésnek egy olyan eszköz birtoklása volt a feltétele, amelynek értékesítésére az a szerződéses korlátozás vonatkozik,
amely szerint az említett eszközt csak a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam területén lehet használni – az érintett nemzeti
szabályozással ellentétes ezeknek a szolgáltatásoknak a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam, a jelen esetben az Egyesült
Királyság területén kívül lakó személyek általi vétele. Ebből következően az említett szabályozás akadályozza e személyeknek
az említett szolgáltatásokhoz való hozzáférését.
Az ezen szolgáltatások vételére vonatkozó akadály elsődleges oka természetesen a műsorsugárzó szervezetek és azok ügyfelei
közötti szerződésekben keresendő, amely szerződésekben pedig az e szervezetek és a szellemi tulajdonjogok jogosultjai közötti
szerződésekben foglalt területi kizárólagossági rendelkezések hatása érződik. Mindazonáltal az említett szabályozás maga is
korlátozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát, mivel az ezen korlátozásoknak jogi védelmet biztosít, továbbá polgári jogi és
pénzügyi szankciók terhe mellett előírja azok tiszteletben tartását.
Következésképpen az adott szabályozás a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben tiltott korlátozásának minősül,
kivéve ha objektív módon igazolható.
iii)  iii. A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolása a szellemi tulajdonjog védelmének céljával
–       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
Az FAPL és társai, az MPS, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint a francia és az olasz kormány úgy érvelnek, hogy a szóban
forgó szabályozás alapját alkotó korlátozás igazolható a szellemi tulajdonjogok jogosultjainak jogaira tekintettel, mivel
ez a korlátozás e jogosultak megfelelő díjazása védelmének biztosítása érdekében szükséges; tekintettel arra, hogy ezen díjazás
feltételezi, hogy ez utóbbiak – a műveik vagy az egyes tagállamokban oltalmazott más művek használatáért – jogosultak annak
igénylésére.
Ebben a tekintetben az említett érintettek többek között úgy vélik, hogy a területi kizárólagosság teljes hiányában a szellemi
tulajdonjogok jogosultja már nem részesülhetne megfelelő díjazásban a műsorsugárzó szervezetektől a felhasználási engedélyekért,
mivel a sportmérkőzések élő közvetítése az értékének egy részét elveszítené. A műsorsugárzó szervezeteknek ugyanis nem állna
érdekükben felhasználási engedélyeket szerezni a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam területén kívül. Pénzügyi szempontból
nem volna kedvező megszerezni a felhasználási engedélyeket az összes olyan nemzeti terület esetében, ahol potenciális ügyfelek
laknak, mivel az ilyen felhasználási engedélyeknek rendkívül magas volna az ára. Ezek a szervezetek tehát egyetlen tagállam
területén való közvetítés céljából szerzik meg az érintett művekre vonatkozó felhasználási engedélyeket. Márpedig ezek a szervezetek
jelentős kiegészítő összeget is hajlandóak volnának kifizetni azért, hogy a területi kizárólagosságra biztosítékuk legyen,
mivel ez lehetővé tenné számukra, hogy megkülönböztessék magukat a versenytársaiktól, és ezáltal további ügyfeleket vonzzanak.
A QC Leisure és társai, K. Murphy, a Bizottság és az EFTA Felügyeleti Hatósága azt állítják, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának
ezen korlátozása nem igazolható, mivel az a belső piac felosztását eredményezi.
–       A Bíróság válasza
Az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló igazolás vizsgálata céljából emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés által garantált
alapvető szabadságok korlátozása csak akkor igazolható, ha az közérdeken alapuló kényszerítő oknak felel meg, alkalmas az
általa kitűzött cél elérésének biztosítására, és nem lép túl az annak eléréséhez szükséges mértéken (lásd ebben az értelemben
a C‑222/07. sz. UTECA‑ügyben 2009. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑1407. o.] 25. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Először is az elfogadható igazolásokat illetően az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az ilyen korlátozás különösen
a szellemi tulajdonjogok védelméből álló, közérdeken alapuló kényszerítő okokkal igazolható (lásd ebben az értelemben a 62/79. sz.,
Coditel és társai, ún. „Coditel I”‑ügyben 1980. március 18‑án hozott ítélet [EBHT 1980., 881. o.] 15. és 16. pontját, valamint
az 55/80. és 57/80. sz., Musik-Vertrieb membran és K‑tel International egyesített ügyekben 1981. január 20‑án hozott ítélet
[EBHT 1981., 147. o.] 9. és 12. pontját).
Legelőször azt kell tehát meghatározni, hogy az FAPL hivatkozhat‑e ezekre a jogokra, amelyek igazolhatják azt a körülményt,
hogy az alapeljárásokban szóban forgó nemzeti szabályozás a szabad szolgáltatásnyújtás korlátozásának minősülő védelmet vezet
be az érdekében.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy az FAPL a „Premier League” mérkőzései vonatkozásában nem hivatkozhat az azokon fennálló
szerzői jogra, mivel ezek a mérkőzések nem minősíthetők „műnek”.
Ehhez a minősítéshez ugyanis az érintett műnek eredetinek kell lennie, abban az értelemben, hogy az a szerző saját szellemi
alkotását képezze (lásd ebben az értelemben a C‑5/08. sz. Infopaq International ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑6569. o.] 37. pontját).
Márpedig a sportesemények nem tekinthetők a szerzői jogi irányelv értelmében műnek minősíthető szellemi alkotásoknak. Ez különösen
így van a labdarúgó‑mérkőzések esetében, amelyekre olyan játékszabályok vonatkoznak, amelyek nem engednek teret a szerzői
jogi értelemben vett alkotói szabadságnak.
E körülmények között ezek a mérkőzések a szerzői jog alapján nem élvezhetnek védelmet. Másrészt az nem vitatott, hogy az uniós
jog ezeket a mérkőzéseket a szellemi tulajdon területén semmilyen más címen nem védelmezi.
Így tehát a sportmérkőzések önmagukban egyedi és ebben a vonatkozásban eredeti jellegűek, ami azokat a művek védelméhez hasonló
védelemre méltó teljesítményekké teheti, amely védelem a sportmérkőzések számára adott esetben a különböző belső jogrendekben
biztosítható.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy az EUMSZ 165. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerint az Unió a sport
sajátos természetére, az önkéntes részvételen alapuló szerkezeti sajátosságaira, valamint a társadalomban és a nevelésben
betöltött szerepére tekintettel hozzájárul az európai sport előmozdításához.
E körülmények között valamely tagállam adott esetben a szellemi tulajdonjog védelme alapján is biztosíthatja a sportmérkőzések
védelmét, különleges nemzeti szabályozás bevezetésével, vagy az uniós jog tiszteletben tartása mellett, az említett mérkőzések
audiovizuális tartalmának a nyilvánosság rendelkezésére bocsátására jogosult személyek és azon személyek által kötött hagyományos
jogi aktusok útján, akik ezt a tartalmat a választásuk szerinti nyilvánosság számára kívánják közvetíteni.
Ebben a vonatkozásban ezt azzal kell kiegészíteni, hogy az uniós jogalkotó annyiban helyezte kilátásba e jog tagállam általi
gyakorlását, amennyiben az a 97/36 irányelv (21) preambulumbekezdésében az adott eseménnyel kapcsolatos jogok értékesítésére
jogosult szervező által szervezett eseményekre hivatkozik.
Következésképpen abban az esetben, ha az érintett nemzeti szabályozás arra irányul, hogy a sportmérkőzések védelmét biztosítsa
– amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálni – főszabály szerint ez a védelem nem ellentétes az uniós joggal,
ez a szabályozás tehát alkalmas lehet a szolgáltatások szabad mozgásának az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló korlátozásának
igazolására.
Ugyanakkor az is szükséges, hogy ez a korlátozás ne lépjen túl azon a mértéken, ami a szóban forgó szellemi tulajdon védelme
céljának eléréséhez szükséges (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott UTECA‑ügyben hozott ítélet 31–36. pontját).
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a szabad mozgás elvétől való eltérések csak annyiban engedhetők meg, amennyiben
azokat az érintett szellemi tulajdon különleges tárgyát képező jogok védelmének célja igazolja (lásd ebben az értelemben a
C‑115/02. sz., Rioglass és Transremar ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12705. o.] 23. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebben az összefüggésben az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ez a különleges tárgy többek között arra irányul,
hogy biztosítsa az érintett jogok jogosultjai számára a védelem alatt álló művek forgalomba hozatalának vagy – díjfizetés
ellenében felhasználási engedély adása újtán való – rendelkezésre bocsátásának kereskedelmi kiaknázására vonatkozó jog védelmét
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Musik‑Vertrieb membran és K‑tel International ügyben hozott ítélet 12. pontját,
valamint a C‑92/92. és C‑326/92. sz., Phil Collins és társai egyesített ügyekben 1993. október 20‑án hozott ítélet [EBHT 1993.,
I‑5145. o.] 20. pontját).
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy ez a különleges tárgy nem biztosítja az érintett jogok jogosultjainak azt a lehetőséget,
hogy a lehető legmagasabb díjazást igényeljék. Ugyanis e tárgynak megfelelően a jogosultak számára – ahogyan azt a szerzői
jogi irányelv (10) preambulumbekezdése és a szomszédos jogokról szóló irányelv (5) preambulumbekezdése előírja – csak megfelelő
díjazást biztosítanak a védelem alatt álló művek minden felhasználásáért.
Márpedig ahhoz, hogy megfelelőnek minősüljön, ennek a díjazásnak ésszerű arányban kell állnia a nyújtott szolgáltatás gazdasági
értékével. Így különösen, a díjazásnak ésszerű arányban kell állnia az azt igénybe vevő vagy igénybe venni kívánó személyek
tényleges és potenciális számával (lásd analógia útján a C‑61/97. sz. FDV‑ügyben 1998. szeptember 22‑én hozott ítélet [EBHT 1998.,
I‑5171. o.] 15. pontját, valamint a C‑52/07. sz., Kanal 5 és TV 4 ügyben 2008. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9275. o.]
36–38. pontját).
Ennélfogva a televíziós műsorsugárzás terén az ilyen díjazásnak – ahogyan azt többek között a műholdas műsorsugárzási irányelv
(17) preambulumbekezdése megerősíti – ésszerű arányban kell állnia a műsorok minden aspektusával, így azok tényleges és potenciális
közönségével, valamint azok nyelvi változataival (lásd ebben az értelemben a C‑192/04. sz. Lagardère Active Broadcast ügyben
2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7199. o.] 51. pontját).
Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell először is, hogy az alapeljárásban szóban forgó jogok jogosultjai, a műholdas műsorsugárzási
irányelv 1. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfelelően a védelem alatt álló műveknek a sugárzás kibocsátása szerinti tagállamból
való közvetítéséért részesülnek díjazásban, amely tagállamot úgy kell tekinteni, hogy a sugárzási cselekményre ott került
sor, amelyben tehát a megfelelő díjazás megfizetendő.
Továbbá rá kell mutatni arra, hogy abban az esetben, ha erről a díjazásról az érintett jogok jogosultjai és a műsorsugárzó
szervezet árverés keretében állapodnak meg, semmi nem tiltja, hogy az érintett jogok jogosultja ebből az alkalomból olyan
összeget igényeljen, amely a tényleges és a potenciális közönséget mind a sugárzás kibocsátása szerinti tagállamban, mind
a többi olyan tagállamban figyelembe veszi, amelyekben szintén vehetők a védelem alatt álló műveket tartalmazó műsorok.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell többek között arra, hogy az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló műholdas műsorsugárzás
vétele a dekódoló eszköz birtoklásától függ. Következésképpen nagy pontossággal meg lehet állapítani az érintett műsor tényleges
és potenciális közönségét alkotó televíziónézők – tehát mind a sugárzás kibocsátása szerinti tagállamon belül, mind az azon
kívül lakó televíziónézők – teljes számát.
Végül a műsorsugárzó szervezetek által a területi kizárólagosság engedélyezéséért fizetett kiegészítő összeget illetően nem
zárható ki, hogy a megfelelő díjazás összege az érintett műsorok különleges jellegét, azaz azok területi kizárólagosságát
is kifejezi ezért az ennek alapján fizethető kiegészítő összeg.
Így tehát a jelen esetben az érintett jogok jogosultjainak fizetnek a feltétlen területi kizárólagosság biztosítása érdekében
ilyen kiegészítő összeget, ami a felosztott nemzeti piacok között mesterséges árkülönbségeket eredményezhet. Márpedig az ilyen
felosztás, és annak eredményeként az ilyen mesterséges árkülönbségek összeegyezethetetlenek a Szerződés alapvető céljával,
amely a belső piac megvalósítása. E körülmények között az említett kiegészítő összeg nem tekinthető azon megfelelő díjazás
részének, amelyet az érintett jogok jogosultjai számára biztosítani kell.
Következésképpen ezen kiegészítő összeg megfizetése túllép azon a mértéken, amely a megfelelő díjazás e jogosultak számára
való biztosításához szükséges.
A fentiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy a külföldi dekódoló eszközök használatának tilalmából álló korlátozás
nem igazolható a szellemi tulajdonjogok védelmének céljára tekintettel.
Ezt a következtetést nem cáfolja a fenti hivatkozott Coditel I‑ügyben hozott ítélet, amelyre az érvelésük alátámasztására
az FAPL és társai, valamint az MPS hivatkozott. A Bíróság ugyan ezen ítélet 16. pontjában megállapította, hogy a Szerződés
szabályai főszabály szerint nem képezhetik akadályát annak, hogy az átruházási szerződésben részes felek a szerző és jogutódjainak
e tekintetben történő védelme érdekében a földrajzi határokban állapodjanak meg, és nem von maga után eltérő megoldást önmagában
az a tény, hogy e földrajzi határok adott esetben egybeesnek a nemzeti határokkal.
Mindazonáltal ezen megállapítások olyan összefüggésben szerepelnek, amely az alapeljárásokban szóban forgó ügyek összefüggésével
nem hasonlítható össze. A fent hivatkozott Coditel I‑ügyben hozott ítéletnek alapul szolgáló ügyben a kábeltelevíziószolgáltató-társaságok
úgy közvetítették a művet a nyilvánosság felé, hogy az e közvetítés kiindulópontja szerinti tagállamban nem rendelkeztek az
érintett jogok jogosultjainak engedélyével, és nem fizettek az utóbbiaknak díjazást.
Ezzel szemben az alapeljárásokban szóban forgó ügyekben a műsorsugárzó szervezetek úgy végzik a közvetítést, hogy a sugárzás
kibocsátása szerinti tagállamban – amely az e közvetítés kiindulópontja szerinti tagállam – rendelkeznek az érintett jogok
jogosultjainak engedélyével, és az utóbbiaknak díjazást fizetnek, amely díjazásban egyebekben figyelembe vehető a más tagállamok
tényleges és potenciális közönsége.
Végül figyelembe kell venni az uniós jognak a különösen a „televízió határok nélkül” irányelv és a műholdas műsorsugárzási
irányelv elfogadása miatt bekövetkezett változását, amely irányelveknek az a célja, hogy biztosítsa az átmenetet a nemzeti
piacokról a programok gyártásának és terjesztésének egységes piacára.
iv)  iv.   A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának a nyilvánosság labdarúgó-stadionokban való jelenléte ösztönzésének céljával
való igazolása
Az FAPL és társai, valamint az MPS másodlagosan azt állítják, hogy az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló korlátozás
az úgynevezett „kizárt időszak” szabálya betartásának biztosítása érdekében szükséges, amely szabály megtiltja, hogy az Egyesült
Királyságban szombat délután labdarúgó-mérkőzéseket sugározzanak. Állításuk szerint e szabálynak az a célja, hogy ösztönözze
a nyilvánosság jelenlétét a labdarúgó-mérkőzéseken, különösen az alsó ligák mérkőzésein, és az adott cél az FAPL és társai
és az MPS szerint nem érhető el, ha az Egyesült Királyság televíziónézői szabadon nézhetik a műsorsugárzó szervezetek által
más tagállamokból közvetített „Premier League” mérkőzéseket.
Ebben a tekintetben, még annak feltételezése esetén is, hogy a nyilvánosság stadionokban való jelenléte ösztönzésének célja
igazolhatja az alapvető szabadságok korlátozását, elegendő arra rámutatni, hogy az említett szabály betartása minden esetben
biztosítható a jogosultak és a műsorsugárzó szervezetek közötti felhasználási szerződésekben foglalt szerződéses korlátozások
útján, miszerint ezek a szervezetek a kizárt időszakokban kötelesek tartózkodni a Premier League mérkőzéseinek közvetítésétől.
Márpedig az nem vitatható, hogy az ilyen intézkedés kevésbé sérti az alapvető szabadságokat, mint az alapeljárásokban szóban
forgóhoz hasonló korlátozás alkalmazása.
Ebből következik, hogy a külföldi dekódoló eszközök használatának megtiltásából álló korlátozás nem igazolható a nyilvánosság
labdarúgó-stadionokban való jelenléte ösztönzésének céljával.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni,
hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan szabályozása, amely ebben az államban jogellenessé teszi a valamely más tagállamból
származó – és az első tagállam szabályozása alapján védelem alatt álló műveket tartalmazó – kódolt műholdas műsorsugárzási
szolgáltatáshoz való hozzáférést lehetővé tévő külföldi dekódoló eszközök behozatalát, értékesítését és használatát.
b)           A külföldi dekódoló eszközök hamis név és hamis cím megadása alapján való használatáról és ezen eszközök kereskedelmi célú
használatáról (a C‑403/08. sz. ügy nyolcadik kérdésének c) pontja és a C‑429/08. sz. ügy hatodik kérdésének ii. és iii. alpontja)
A kérdéseikkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében arra várnak választ, hogy a jelen ítélet 125. pontjában szereplő
következtetést cáfolják‑e azok a körülmények, hogy egyrészt a külföldi dekódoló eszközt hamis név és hamis cím megadásával
szerezték be és/vagy hozták működésbe, azzal a szándékkal, hogy az alapeljárásokban szóban forgó területi korlátozásokat kikerüljék,
és másrészt hogy ezt az eszközt kereskedelmi célra használják, jóllehet azt magánjellegű használatra szánták.
Az első körülményt illetően, az ugyan hatással lehet a hamis nevet és hamis címet megadó megszerző és az említett eszköz átadója
közötti szerződéses viszonyra, így az átadó többek között kártérítést igényelhet az említett megszerzőtől abban az esetben,
ha az utóbbi által megadott hamis név vagy hamis cím kárt okozna neki, vagy az felelőssé tenné valamely FAPL‑hez hasonló szervezettel
szemben. Azonban ez a körülmény nem cáfolja a jelen ítélet 125. pontjában szereplő következtetést, mivel ez a körülmány nem
befolyásolja azon felhasználók számát, akik fizettek a műsorok vételéért.
Ugyanez a helyzet a második körülményt illetően is, ha a dekódoló eszközt kereskedelmi célra használják, jóllehet azt magánjellegű
használatra szánták.
Ebben a tekintetben pontosítani kell, hogy semmi nem tiltja azt, hogy az érintett jogok jogosultjai és a műsorsugárzó szervezetek
közötti megállapodás szerinti díjazás összegét annak figyelembevételével számítsák ki, hogy a dekódoló eszközöket bizonyos
ügyfelek kereskedelmi célra, míg mások magáncélra használják.
Ennek a körülménynek az ügyfelekre való továbbhárításával a műsorsugárzó szervezet tehát aszerint igényelhet eltérő díjazást
a szolgáltatásaihoz való hozzáférésért, hogy a hozzáférés kereskedelmi vagy magáncélokat szolgál.
Márpedig annak a veszélye, hogy a külföldi dekódoló eszközöket bizonyos személyek az azoknak szánt rendeltetés ismeretének
hiányában használják, ahhoz a veszélyhez hasonlítható, amely a dekódoló eszközök pusztán belső helyzetekben való használata
során fordul elő, azaz a sugárzás kibocsátása szerinti tagállam területén lakó ügyfelek általi használat során. E körülmények
között az említett második körülmény nem igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának területi korlátozását, következésképpen
az nem cáfolja a jelen ítélet 125. pontjában szereplő következtetést. Mindazonáltal ez nem érinti a vételt követően a műholdas
adás kereskedelmi célú felhasználásának szerzői jogi szempontból való értékelését, erre az értékelésre a jelen ítélet második
részében kerül sor.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a jelen ítélet 125. pontjában szereplő
következtetést nem cáfolja sem az a körülmény, hogy a külföldi dekódoló eszközt hamis név és hamis cím megadásával szerezték
be és/vagy hozták működésbe, azzal a szándékkal, hogy a kérdéses területi korlátozásokat kikerüljék, sem az a körülmény, hogy
ezt az eszközt kereskedelmi célra használják, jóllehet azt magánjellegű használatra szánták.
c)           A szabad mozgásra vonatkozó többi kérdésről (a C‑403/08. sz. ügy kilencedik kérdésének második része és a C‑429/08. sz. ügy
hetedik kérdése)
Tekintettel a C‑403/08. sz. ügyben a nyolcadik kérdés b) pontjára és a kilencedik kérdés első részére, valamint a C‑429/08. sz. ügyben
a hatodik kérdés i. pontjára adott válaszokra, már nem szükséges megvizsgálni a C‑403/08. sz. ügyben a kilencedik kérdés második
részét és a C‑429/08. sz. ügyben a hetedik kérdést.
4.           Az EUM‑Szerződés versenyre vonatkozó szabályai
A C‑403/08. sz. ügyben a tizedik kérdéssel és a C‑429/08. sz. ügyben a nyolcadik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróságok
lényegében arra várnak választ, hogy a szellemi tulajdonjogok jogosultja és a műsorsugárzó szervezet között létrejött kizárólagos
felhasználási szerződés rendelkezései az EUMSZ 101. cikk által tiltott versenykorlátozásnak minősülnek‑e amiatt, hogy azok
az utóbbi szervezetet arra kötelezik, hogy ne értékesítsen olyan dekódoló eszközöket, amelyek az érintett felhasználási szerződéssel
lefedett területen kívül lehetővé teszik e jogosult védelem alatt álló műveihez való hozzáférést.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy valamely megállapodás abban az esetben tartozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében
foglalt tilalom hatálya alá, ha annak célja vagy hatása a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. A kettő közötti
vagylagos kapcsolatból következik, hogy először egyetlen szempontnak – a jelen esetben a megállapodás tárgyának – a fennállását
kell vizsgálni. Ha a megállapodás tartalmának elemzése nem tárja fel a verseny kellő mértékű megsértését, akkor kell csak
– másodlagosan – megvizsgálni annak hatásait, és a megállapodás megtiltásához olyan tényezők együttes meglétét megkövetelni,
amelyek azt bizonyítják, hogy a verseny működése érezhetően akadályozva vagy korlátozva volt (lásd ebben az értelemben a C‑8/08. sz.,
T‑Mobile Netherlands és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑4529. o.] 28. pontját, valamint a C‑501/06. P.,
C‑513/06. P., C‑515/06. P. és C‑519/06. P. sz., GlaxoSmithKline Services és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009.
október 6‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑9291. o.] 55. pontját).
Márpedig valamely megállapodás esetleges versenykorlátozó céljának mérlegelése során többek között e megállapodás rendelkezéseinek
tartalmát és az általa elérni kívánt objektív célkitűzéseket, valamint azt a jogi és gazdasági környezetet kell figyelembe
venni, amelybe e megállapodás illeszkedik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott GlaxoSmithKline Services és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A szellemi tulajdonjogi felhasználási szerződéseket illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy önmagában valamely
arra utaló körülmény, hogy valamely tagállamban a jogosult a védelem alatt álló mű közvetítésének kizárólagos jogát egyetlen
engedélyesnek engedte át, és ezáltal egy meghatározott időszak vonatkozásában mások számára megtiltotta a közvetítést, nem
elegendő e megállapodás versenyellenes céljának megállapításához (lásd ebben az értelemben a 262/81. sz., Coditel és társai,
ún. „Coditel II”‑ügyben 1982. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 1982., 3381. o.] 15. pontját).
E körülmények között és a műholdas műsorsugárzási irányelv 1. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfelelően a jogosult főszabály
szerint egy meghatározott időszak során átengedheti egyetlen engedélyesnek a védelem alatt álló mű műholdas sugárzásának kizárólagos
jogát a sugárzás kibocsátása szerinti egyetlen tagállam vagy több tagállam vonatkozásában.
Így tehát – e jog gyakorlásának területi korlátozásait illetően – emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata
szerint az a megállapodás, amely arra irányul, hogy visszaállítsa a tagállamok közötti kereskedelem nemzeti alapú felosztottságát
alkalmas arra, hogy gátolja a Szerződés azon célkitűzésének megvalósulását, hogy ezeket a nemzeti piacokat egy közös piac
létrehozásával integrálja. Ezért a nemzeti piacok nemzeti határok mentén való felosztására, vagy a tagállami piacok összeépülésének
megnehezítésére irányuló szerződéseket főszabály szerint olyan megállapodásoknak kell tekinteni, amelyek tárgya az EUMSZ 101. cikk
(1) bekezdése értelmében vett versenykorlátozás (lásd analógia útján a gyógyszerek területén a C‑468/06–C‑478/06. sz., Sot.
Lélos kai Sia és társai egyesített ügyekben 2008. szeptember 16‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑7139. o.] 65. pontját, valamint
a fent hivatkozott GlaxoSmithKline Services és társai kontra Bizottság és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 59. és
61. pontját).
Mivel ez az ítélkezési gyakorlat teljességgel átültethetőnek bizonyult a műsorsugárzási szolgáltatás határon átnyúló nyújtására,
ahogyan az többek között a jelen ítélet 118–121. pontjából kitűnik, meg kell állapítani, hogy amennyiben a felhasználási szerződés
a műsorsugárzási szolgáltatás határon átnyúló nyújtásának tiltására vagy korlátozására irányul, akkor úgy kell tekinteni,
hogy annak a verseny korlátozása a tárgya, kivéve ha e szerződés gazdasági és jogi hátteréhez tartozó egyéb körülmények alapján
megállapítható, hogy ez a szerződés nem alkalmas a verseny torzítására.
Az alapeljárásokban szóban forgó ügyekben nem kérdőjelezték meg a „Premier League” mérkőzéseinek közvetítésére vonatkozó kizárólagos
engedélyek megadását. Ezek az eljárások ugyanis csak a jogosultak és a műsorsugárzó szervezetek közötti szerződések rendelkezéseiben
foglalt és ezen engedélyek felhasználása területi korlátai betartásának biztosítására irányuló kiegészítő kötelezettségekre
vonatkoznak, azaz e szervezetek azon kötelezettségére, hogy ne értékesítsenek olyan dekódoló eszközöket, amelyek a felhasználási
szerződéssel lefedett területen kívül való felhasználás céljából lehetővé teszik a védelem alatt álló művekhez való hozzáférést.
Ezen rendelkezéseket illetően meg kell állapítani egyrészt, hogy azok megtiltják a műsorsugárzónak az e mérkőzésekre vonatkozó
bármilyen határokon átnyúló szolgáltatás nyújtását, ami lehetővé teszi, hogy az engedéllyel lefedett területen minden egyes
műsorsugárzó szervezetnek teljes területi kizárólagosságot biztosítsanak, és ezáltal az említett szolgáltatások területén
teljesen megszüntessék a műsorszolgáltatók közötti versenyt.
Másrészt az FAPL és társai és az MPS egyáltalán nem hivatkoztak a rendelkezések gazdasági és jogi hátteréhez tartozó egyéb
körülményre, amely alapján azt lehetne megállapítani, hogy az előző pontban foglalt megfontolások ellenére ezek a rendelkezések
nem torzíthatják a versenyt, és ennélfogva azoknak nem versenyellenes a tárgya.
E körülmények között, mivel a kizárólagos felhasználási szerződések említett rendelkezéseinek versenyellenes a tárgya, meg
kell állapítani, hogy e szerződések az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében tiltott versenykorlátozásnak minősülnek.
Ehhez hozzá kell tenni, hogy ugyan az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése főszabály szerint nem alkalmazandó az e cikk (3) bekezdésében
meghatározott kategóriákhoz tartozó megállapodásokra, az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló felhasználási szerződések
rendelkezései a jelen ítélet 105–124. pontjában kifejtett okok miatt nem felelnek meg az ezen (3) bekezdés szerinti követelményeknek,
ezért nem merül fel az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatatlansága.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a szellemi tulajdonjogok jogosultja és
a műsorsugárzó szervezet közötti kizárólagos felhasználási szerződés rendelkezései az EUMSZ 101. cikk által tiltott versenykorlátozásnak
minősülnek, mivel azok az utóbbi szervezetet arra kötelezik, hogy ne értékesítsen olyan dekódoló eszközöket, amelyek a felhasználási
szerződéssel lefedett területen kívül való felhasználás céljából lehetővé teszik a védelem alatt álló művekhez való hozzáférést.
B –
A műsoroknak a vételüket követő felhasználásához kapcsolódó szabályokról
1.           Előzetes észrevételek
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések második része arra irányul, hogy kiterjed‑e a szerzői jogról és a szomszédos
jogokról szóló irányelvek szerinti korlátozás a „Premier League” mérkőzéseit tartalmazó műsorok, valamint a kapcsolódó művek
vételére amiatt, hogy az az említett művek többszörözésével jár a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén,
valamint amiatt, hogy a szóban forgó pubok tulajdonosai nyilvánosan bemutatják az említett műveket.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ahogyan az a jelen ítélet 37. és 57. pontjából kitűnik a személyek két kategóriája
érvényesíthet az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló televízió-műsorokra vonatkozó szellemi tulajdonjogokat: egyrészt
az érintett művek szerzői, másrészt a műsorsugárzó szervezetek.
Először is, a szerzők az említett műsorok keretében felhasznált műveikhez kapcsolódó szerzői jogokra hivatkozhatnak. Az alapeljárásokban
nem vitatott, hogy az FAPL számos, a sugárzott műsorokban található mű vonatkozásában hivatkozhat a szerzői jogra, amely művek
többek között: a nyitó képsorok, a „Premier League” főcímzenéje, a „Premier League” közelmúltbeli mérkőzéseinek legjelentősebb
pillanatait bemutató előre rögzített filmek vagy különböző grafikák.
Továbbá az olyan műsorsugárzó szervezetek, mint a Multichoice Hellas, hivatkozhatnak a szomszédos jogokról szóló irányelv
7. cikkének (2) bekezdésében előírt, a műsoraik rögzítésére vonatkozó jogra, vagy az ugyanezen irányelv 8. cikke (3) bekezdésében
foglalt, a műsoraik nyilvánossághoz közvetítéséhez való jogra, vagy pedig a szerzői jogi irányelv 2. cikkének e) pontjában
elismert, e szervezetek rögzített műsorainak többszörözéséhez való jogra.
Így tehát az alapeljárásokban előterjesztett kérdések nem vonatkoznak ezekre a jogokra.
E körülmények között a Bíróság vizsgálatát a szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) pontjára, 3. cikkének (1) bekezdésére és
5. cikkének (1) bekezdésére kell korlátozni, amelyek az alapeljárásokban szóban forgó televízió-műsorok keretében felhasznált
műveken fennálló szerzői jogokat oltalmazzák, amely művek többek között: a nyitó képsorok, a „Premier League” főcímzenéje,
a „Premier League” közelmúltbeli mérkőzéseinek legjelentősebb pillanatait bemutató előre rögzített filmek vagy különböző grafikák.
2.           A szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) pontja szerinti többszörözési jogról (a C‑403/08. sz. ügy negyedik kérdése)
Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) pontját
úgy kell‑e értelmezni, hogy a többszörözési jog kiterjed a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén
egymást követően, ideiglenesen megjelenő részletek létrehozására, amelyeket azonnal törölnek, és helyükbe az azt követő részletek
lépnek. Ebben az összefüggésben ez a bíróság különösen azt kívánja megtudni, hogy a mérlegelése során a művek részleteinek
összességét egy egységnek kell tekintenie, vagy kizárólag az adott időpontban elérhető részleteket kell figyelembe vennie.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az említett irányelv 2. cikkében szereplő „többszörözés” fogalma uniós jogi fogalom,
amelyet az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni (lásd a fent hivatkozott Infopaq International ügyben hozott
ítélet 27–29. pontját).
Az említett 2. cikk a) pontja értelmében vett szerzői jog tartalmát illetően a jelen ítélet a 97. pontjában már rámutatott
arra, hogy e jog csak olyan mű vonatkozásában alkalmazható, amely a szerző saját szellemi alkotását képezi (a fent hivatkozott
Infopaq International ügyben hozott ítélet 37. pontja).
A Bíróság tehát úgy határozta meg, hogy valamely műalkotás egyes részei tehát azzal a feltétellel részesülnek az említett
rendelkezés alapján védelemben, ha tartalmaznak olyan elemeket, amelyek e mű szerzője saját szellemi alkotásának kifejezésődései
(a fent hivatkozott Infopaq International ügyben hozott ítélet 39. pontja).
Ennek következtében az egyidejűleg többszörözött részletekből álló egységet kell megvizsgálni – amelyek tehát egy adott pillanatban
érhetők el – annak ellenőrzése érdekében, hogy az tartalmaz‑e ilyen részleteket. Amennyiben igen, ezt az egységet a szerzői
jogi irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett részleges többszörözésnek kell minősíteni (lásd ebben az értelemben a
fent hivatkozott Infopaq International ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontját). Ebben a tekintetben nincs jelentősége annak,
hogy valamely művet olyan lineáris részletek alapján többszöröznek, amelyek csak nagyon rövid ideig érhetőek el, mivel ezeket
a részleteket egy műszaki eljárás keretében azonnal törlik.
A kérdést előterjesztő bíróságnak a fentiekre tekintettel kell mérlegelnie, hogy az ideiglenes részletek létrehozása a műholdas
dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén a szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett többszörözést
eredményez‑e.
Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a szerzői jogi irányelv 2. cikkének a) pontját úgy
kell értelmezni, hogy a többszörözési jog azzal a feltétellel terjed ki a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió
képernyőjén egymást követően, ideiglenesen megjelenő részletek létrehozására, hogy a részletek tartalmazzanak olyan elemeket,
amelyek az érintett szerzők saját szellemi alkotásának kifejeződései, és az egyidejűleg többszörözött részletekből álló egységet
kell megvizsgálni annak megállapítása érdekében, hogy a részletek tartalmaznak‑e ilyen elemeket.
3.           A szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt többszörözés alóli kivételről (a C‑403/08. sz. ügy ötödik kérdése)
A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a C‑403/08. sz. ügyben szóban forgóhoz hasonló,
a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett többszörözési cselekmények eleget tesznek‑e a szerzői
jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételeknek, következésképpen el lehet‑e végezni ezeket a cselekményeket
a szerzői jog jogosultjainak engedélye nélkül.
a)           Előzetes észrevételek
A szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében valamely többszörözési cselekmény akkor képez az irányelv 2. cikke
szerinti kivételt a többszörözési jog alól, ha teljesít öt feltételt, nevezetesen: ha
–        e cselekmény időleges;
–        közbenső vagy járulékos;
–        valamely műszaki eljárás elválaszthatatlan és lényeges részét képezi;
–        ezen eljárás kizárólagos célja, hogy lehetővé tegye egy mű vagy más védelem alatt álló teljesítmény hálózaton harmadik személyek
között közvetítő szolgáltató által végzett átvitelét vagy jogszerű felhasználását, és
–        az említett cselekmény önálló gazdasági jelentőséggel nem bír.
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a fent felsorolt feltételeket szigorúan kell értelmezni, mivel ezen irányelv 5. cikkének
(1) bekezdése eltérésnek minősül az irányelv által megállapított főszabálytól, amely a védelem alatt álló mű minden többszörözéséhez
megköveteli a szerzői jogi jogosult engedélyét (a fent hivatkozott Infopaq International ügyben hozott ítélet 56. és 57. pontja).
Így tehát, az említett feltételek értelmezésének lehetővé kell tennie az így megállapított kivétel hatékony érvényesülésének
megőrzését és – a többek között a szerzői jogi irányelv (31) preambulumbekezdéséből és az ezen irányelv elfogadása érdekében
2000. szeptember 28‑án kiadott 48/2000. sz. közös álláspontjából (HL C 344., 1. o.) kitűnő – céljának biztosítását.
A kivételnek tehát a céljának megfelelően lehetővé kell tennie és biztosítania kell az új technológiák fejlesztését és működését,
valamint megfelelő egyensúlyt kell biztosítania egyrészt a jogosultak, másrészt a védelemben részesülő művek azon felhasználóinak
jogai és érdekei között, akik részesülni kívánnak az új technológiákból.
b)           A szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek betartásáról
Az nem vitatott, hogy az érintett többszörözési cselekmények eleget tesznek a szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében
foglalt első, második és harmadik feltételnek, mivel azok időlegesek, közbensők, és elválaszthatatlan részét képezik a műholdas
dekódoló egységgel és a televíziókészülékkel megvalósított műszaki eljárásnak annak érdekében, hogy lehetővé tegyék a sugárzott
műsorok vételét.
Ennélfogva csak azt kell mérlegelni, hogy betartották‑e a negyedik és ötödik feltételt.
Először is a negyedik feltételt illetően nyomban rá kell mutatni, hogy az érintett többszörözési cselekményeknek nem az a
céljuk, hogy a hálózaton lehetővé tegyék a harmadik személyek közötti közvetítő szolgáltató által végzett átvitelt. Ezért
másodlagosan meg kell vizsgálni, hogy vajon azoknak a mű vagy más védelem alatt álló teljesítmény jogszerű felhasználásának
lehetővé tétele‑e a kizárólagos céljuk.
Ebben a tekintetben, ahogyan az a szerzői jogi irányelv (33) preambulumbekezdéséből kitűnik, a felhasználás akkor minősül
jogszerűnek, ha azt az érintett jogosult engedélyezi, illetve az alkalmazandó szabályozás nem korlátozzai.
Mivel az alapeljárásokban a szóban forgó művek felhasználását a szerzői jogok jogosultjai nem engedélyezték, azt kell mérlegelni,
hogy a kérdéses cselekmények a műveknek az alkalmazandó szabályozás által megengedett felhasználására irányulnak‑e.
Ebben az összefüggésben az nem vitatott, hogy az időleges többszörözési cselekmények teszik lehetővé a műholdas dekódoló egység
és a televízió-képernyő megfelelő működését. A televíziónézők szempontjából ezek teszik lehetővé a védelem alatt álló műveket
tartalmazó műsorok vételét.
Márpedig pusztán ezen műsorok vételét, azaz azok vételét és otthoni megtekintését az Unió vagy az Egyesült Királyság szabályozása
nem korlátozza – ahogyan az egyebekben a C‑403/08. sz. ügyben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdés megfogalmazásából
is kitűnik – ebből következően ez jogszerű cselekmény. Ezenkívül a jelen ítélet 77–132. pontjából kitűnik, hogy a műsoroknak
ezt a vételét jogszerűnek kell tekinteni, ha az Egyesült Királyságtól eltérő tagállamból származó műsorokról van szó, és ha
arra külföldi dekódoló készülékkel kerül sor.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az említett többszörözési cselekmények egyetlen célja a műveknek a szerzői
jogi irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „jogszerű felhasználása”.
Ennélfogva az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló többszörözési cselekmények eleget tesznek az e rendelkezésben előírt
negyedik feltételnek.
Végül az utóbbi rendelkezésben előírt ötödik feltételt illetően rá kell mutatni, hogy a műszaki eljárás keretében megvalósított
említett többszörözési cselekmények lehetővé teszik a védelem alatt álló művekhez való hozzáférést. Mivel e művek gazdasági
értékkel rendelkeznek, az azokhoz való hozzáférésnek szükségszerűen gazdasági jelentősége van.
Mindazonáltal ahhoz, hogy a szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt kivétel ne veszítse el a hatékony érvényesülését,
az is szükséges, hogy ez a gazdasági jelentőség önálló legyen abban az értelemben, hogy az meghaladja a védelem alatt álló
műveket tartalmazó műsorok puszta vételéből származó gazdasági előnyt, azaz annak puszta vételéből és megtekintéséből származó
előnyt.
Az alapeljárásokban a műholdas dekódoló egységen és a televízió képernyőjén megvalósuló időleges többszörözési cselekmények
a szóban forgó műveket tartalmazó sugárzott műsorok vételi folyamatának elválaszthatatlan és nem önálló részét képezik. Másrészt
ezeket a cselekményeket azon személyek befolyásától, sőt tudomásától függetlenül teszik, akik ezáltal hozzáférnek a védelem
alatt álló művekhez.
Következésképpen ezek az időleges többszörözési cselekmények nem hozhatnak létre olyan gazdasági haszontöbbletet, amely a
szóban forgó műsorok puszta vételéből származó hasznot meghaladja.
Ebből következően az alapeljárásokban szóban forgó többszörözési cselekményeket nem lehet úgy tekinteni, hogy azok önálló
gazdasági jelentőséggel rendelkeznének. Következésképpen azok eleget tesznek a szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében
előírt ötödik feltételnek.
Ezt a megállapítást, valamint a jelen ítélet 172. pontjában megfogalmazott megállapítást egyebekben megerősíti e rendelkezés
célkitűzése, amely az új technológiák fejlesztésének és működésének biztosítására irányul. Abban az esetben ugyanis, ha a
szóban forgó cselekményeket nem lehetne a szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében rögzített feltételeknek megfelelőnek
tekinteni, az összes televíziónéző, aki olyan modern készüléket használ, amelynek működéséhez az említett többszörözési cselekmények
megvalósulására van szükség, a szerzői jogok jogosultjától származó engedély hiányában akadályoztatva volna a sugárzott műveket
tartalmazó műsorok vételében. Márpedig ez az uniós jogalkotónak a szerzői jogi irányelv (31) preambulumbekezdésében kifejezett
akaratával ellentétesen megzavarná, sőt megbénítaná az új technológiák hatékony terjesztését és felhasználását.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló többszörözési cselekmények a
szerzői jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt mind az öt feltételnek eleget tesznek.
Így tehát ahhoz, hogy a hivatkozott rendelkezésben előírt kivételre hivatkozni lehessen az is szükséges, hogy ezek a cselekmények
eleget tegyenek a szerzői jogi irányelv 5. cikkének (5) bekezdésében előírt feltételeknek. Ebben a tekintetben elegendő azt
megállapítani, hogy figyelembe véve a jelen ítélet 163?179. pontjában foglalt megfontolásokat, az említett cselekmények ezeknek
a feltételeknek is eleget tesznek.
Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a C‑403/08. sz. ügyben szóban forgóhoz hasonló,
a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett többszörözési cselekmények eleget tesznek a szerzői
jogi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételeknek, következésképpen azokat a szerzői jog jogosultjainak engedélye
nélkül is el lehet végezni.
4.           A szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” (a 403/08. sz. ügy hatodik
kérdése)
A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a szerzői jogi irányelv
3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát, hogy az a sugárzott műveknek a pubokban jelen
lévő vendégek számára televízió-képernyő és hangszórók segítségével való közvetítésére is vonatkozik.
Előzetesen rá kell mutatni, hogy a szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése nem határozza meg pontosan a „nyilvánossághoz
közvetítés” fogalmát (a C‑306/05. sz. SGAE‑ügyben 2006. december 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11519. o.] 33. pontja).
E körülmények között és az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ezen irányelv által elérni kívánt célokra és azon
környezetre tekintettel, amelybe az értelmezett rendelkezés illeszkedik, meg kell határozni e fogalom jelentését és hatályát
(a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 34. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben a tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a szerzői jogi irányelv célja, hogy a szerzők számára is olyan
magas szintű oltalmat hozzon létre, amely számukra megfelelő díjazást biztosít műveik felhasználása után, többek között a
nyilvánossághoz közvetítés esetén. Ebből következik, hogy a „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát szélesen kell értelmezni,
az irányelv (23) preambulumbekezdése egyértelmű megfogalmazásának megfelelően (lásd a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott
ítélet 36. pontját).
Ezt követően rá kell mutatni, hogy az említett irányelv (20) preambulumbekezdésének megfelelően ez az irányelv a szellemi
tulajdon területén hatályos irányelvekben, így a 92/100 irányelvben meghatározott elveken és szabályokon alapul, amely utóbbi
irányelvet a szomszédos jogokról szóló irányelv foglalt egységes szerkezetbe (lásd a fent hivatkozott Infopaq International
ügyben hozott ítélet 36. pontját).
E körülmények között és figyelembe véve az uniós jogrend egységének és koherenciájának követelményét a használt fogalmaknak
ezen irányelvek mindegyikében azonos jelentéssel kell rendelkeznie, kivéve ha az uniós jogalkotó – pontos jogszabályi összefüggésben –
kinyilvánította az ettől eltérő szándékát.
Végül az említett 3. cikk (1) bekezdését – amennyiben lehetséges – a nemzetközi jog fényében és különösen a Berni Uniós Egyezmény
és szerzői jogi egyezmény figyelembevételével kell értelmezni. A szerzői jogi irányelvnek ugyanis e szerződés végrehajtása
a célja, amely szerződés 1. cikkének (4) bekezdése szerint a szerződő felek kötelesek betartani a Berni Uniós Egyezmény 1–21. cikkében
foglalt rendelkezéseket. Ugyanezt a kötelezettséget írja elő egyebekben a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól
szóló megállapodás 9. cikkének (1) bekezdése (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 35., 40.
és 41. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E három elemre tekintettel kell értelmezni a szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz
közvetítést”, és azt mérlegelni, hogy az a sugárzott műveknek a pubokban jelen lévő vendégek számára képernyő és hangszórók
segítségével való közvetítésére is vonatkozik.
Először is a közvetítés fogalmát illetően a szomszédos jogokról szóló irányelv 8. cikkének (3) bekezdéséből, és az előadásokról
és hangfelvételekről szóló szerződés 2. cikkének g) pontjából és 15. cikkéből kitűnik, hogy ez a fogalom tartalmazza „a hangfelvételen
rögzített hangoknak, illetve azok megjelenítéseinek a nyilvánosság számára való hallhatóvá tételét”, és magában foglalja a
sugárzást vagy „bármilyen eszközzel történő átvitelt”.
Így különösen, ahogyan azt a Berni Uniós Egyezmény 11bis cikke első albekezdésének iii. pontja kifejezetten megjelöli, az
említett fogalom magában foglalja a hangszóró vagy egyéb, jel-, hang- vagy képközvetítő eszközzel történő átvitelt, azaz – a
szerzői jogi irányelv javaslatához fűzött indokolásnak (COM (97) 628 végleges) megfelelően – kiterjed a közvetítő eszközökre,
így a művek képernyőn való bemutatására is.
E körülmények között, és mivel az uniós jogalkotó a szerzői jogi irányelvben, így különösen annak 3. cikkében e fogalom értelmezését
illetően nem nyilvánított ki ettől eltérő szándékot (lásd a jelen ítélet 188. pontját) a közvetítés fogalmát szélesen kell
értelmezni, mint amely a védelem alatt álló művek közvetítésének valamennyi formájára vonatkozik függetlenül az alkalmazott
műszaki eszköztől és eljárástól.
Ezen értelmezés alapján a Bíróság már határozott úgy, hogy a szálloda tulajdonosa közvetítési cselekményt végez, amikor a
vendégeinek a televíziókészülékek segítségével lehetővé teszi a sugárzott műsorokhoz való hozzáférést, és a hotelszobákban
teljesen tudatosan terjeszti az általa vett, védelem alatt álló műveket hordozó jeleket. A Bíróság ebben a tekintetben hangsúlyozta,
hogy ez az eljárás nem pusztán az eredeti műsor vételét – annak kiterjedési területén – biztosító vagy javító technikai módszer,
hanem olyan eljárás, amely nélkül a vendégek nem élvezhetnék a sugárzott műsorokat annak ellenére, hogy az említett területen
belül vannak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).
A 403/08. sz. ügyben a pub tulajdonosa tudatosan teszi lehetővé, hogy az e létesítményben jelen lévő vendégek a televíziókészülék
és hangszórók segítségével hozzáférjenek a védelem alatt álló műveket tartalmazó műsorokhoz, mivel az említett tulajdonos
eljárása nélkül ezek a vendégek nem élvezhetnék a sugárzott műveket annak ellenére, hogy az említett műsorok vételi körzetén
belül vannak. Ennélfogva ezen cselekmény körülményei összehasonlíthatónak mutatkoznak azokkal a körülményekkel, amelyek a
fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet tárgyát képezték.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a pub tulajdonosa közvetítési cselekményt végez azáltal, hogy a sugárzott műveket
az e létesítményben jelen lévő vendégek számára televízió-képernyő és hangszórók segítségével tudatosan továbbítja.
Erre tekintettel az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló körülmények között a szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése
értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmához való tartozáshoz az is szükséges, hogy a sugárzott művet új nyilvánosság
számára továbbítsák, azaz olyan közönségnek, amelyet a védelem alatt álló művek szerzői nem vettek figyelembe akkor, amikor
engedélyezték a műveknek az eredeti nyilvánosság számára való közvetítés útján való felhasználását (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 40. és 42. pontját, valamint a C‑136/09. sz. Organismos Sillogikis Diacheirisis
Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon ügyben 2010. március 18‑án hozott végzés [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
38. pontját).
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a műveik sugárzásának engedélyezésével ezek a szerzők főszabály szerint csak
a televíziókészülékek birtokosait vehetik figyelembe, vagyis azokat, akik egyénileg vagy magánéleti, családi körben veszik
az adásokat és követik a műsorokat. Márpedig, mivel a sugárzott művet olyan helyen közvetítik, amely a nyilvánosság számára
hozzáférhető, és azon további nyilvánosságnak is elérhető, amelynek a televíziókészülék tulajdonosa megengedi a mű meghallgatását
vagy megtekintését, ezt a tudatos eljárást olyan cselekménynek kell tekinteni, amellyel a kérdéses művet egy új nyilvánosságnak
közvetítik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 41. pontját és a fent hivatkozott Organismos
Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon ügyben hozott végzés 37. pontját).
Ez a helyzet a sugárzott műveknek a pub tulajdonosa által az e létesítményben jelen lévő vendégeknek való közvetítése esetén
is, mivel ezek a vendégek olyan további nyilvánosságnak minősülnek, amelyet a szerzők nem vettek figyelembe, amikor a műveik
sugárzását engedélyezték.
Ezenkívül ahhoz, hogy a nyilvánossághoz közvetítés létrejöjjön, a szerzői jogi irányelv (23) preambulumbekezdése értelmében
a sugárzott művet úgy kell továbbítani, hogy „a nyilvánosság [nincs] jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló helyszínen”.
Ebben a tekintetben az említett 48/2000 közös álláspontból kitűnik, hogy ez a preambulumbekezdés az Európai Parlament javaslatából
ered, amely ebben a preambulumbekezdésben pontosítani kívánta, hogy az említett irányelv értelmében vett nyilvánossághoz közvetítés
nem vonatkozik a „közvetlen előadásokra”, amely fogalom a Berni Uniós Egyezmény 11. cikkének első bekezdésében előírt „nyilvános
bemutatás és előadás” fogalmára utal, amely utóbbi fogalom magában foglalja a művek előadását azon nyilvánosság előtt, amely
közvetlen és fizikai kapcsolatban van a színésszel vagy e művek előadójával (lásd a Berni Uniós Egyezményhez fűzött útmutatót,
amelyet a WIPO készített – jogi kötelező jelleg nélkül – annak értelmezéséhez, és amely elősegíti az említett egyezmény értelmezését,
ahogyan arra a Bíróság a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 41. pontjában rámutatott).
Ennélfogva annak érdekében, hogy ezen közvetlen nyilvános bemutatást és előadást a szerzői jogi irányelv keretében kizárja
a nyilvánossághoz közvetítés fogalmának hatálya alól, az említett (23) preambulumbekezdés pontosította, hogy a nyilvánossághoz
közvetítés minden olyan nyilvános közvetítésre vonatkozik, amikor a nyilvánosság nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául
szolgáló helyszínen.
Márpedig pontosan a fizikai és közvetlen kapcsolat eleme hiányzik a pubhoz hasonló helyen a sugárzott műnek – a televízió-képernyő
és a hangszórók segítségével – azon közönség számára való közvetítése esetén, amely jelen van e közvetítés helyszínén, azonban
ezen irányelv (23) preambulumbekezdése értelmében nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló helyszínen, azaz ezen
bemutatás sugárzásának helyszínén (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 40. pontját).
Végül rá kell mutatni, hogy jelentőséggel bír a szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „közvetítés”
haszonszerző jellege (lásd a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott ítélet 44. pontját).
Az alapeljárásokban szóban forgóhoz hasonló helyzetben nem vitatható, hogy egyrészt a sugárzott műveket a tulajdonos a pubban
haszonszerzési céllal közvetíti, másrészt ez a közvetítés alkalmas arra, hogy a közvetített művek iránt érdeklődő vendégeket
szerezzen. Következésképpen a szóban forgó közvetítés kihat e létesítmények látogatottságára és végső soron annak gazdasági
eredményeire.
Ebből következően a kérdéses nyilvánossághoz közvetítésnek haszonszerzési jellege van.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a szerzői jogi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése
értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az a sugárzott műveknek a pubokban jelen lévő
vendégek számára képernyő és hangszórók segítségével történő közvetítésére is vonatkozik.
5.           A műholdas műsorsugárzási irányelv hatásáról (a 403/08. sz. ügy hetedik kérdése)
A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a műholdas műsorsugárzási irányelv hatással
van‑e a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett többszörözési cselekmények jogszerűségére.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a műholdas műsorsugárzási irányelv csak minimumharmonizációt ír elő a szerzői
és szomszédos jogok védelmének egyes területeit illetően arra az esetre, ha a más tagállamokból származó műsorok nyilvánossághoz
közvetítése műholdon keresztül vagy kábeles továbbközvetítés útján történik. Márpedig a szerzői jogi irányelvtől eltérően
e minimumharmonizációs szabályok nem tartalmazzák a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett
többszörözési cselekmények jogszerűségének meghatározásához szükséges elemeket (lásd analógia útján a C‑293/98. sz. Egeda‑ügyben
2000. február 3‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑629. o.] 25. és 26. pontját, valamint a fent hivatkozott SGAE‑ügyben hozott
ítélet 30. pontját).
Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a műholdas műsorsugárzási irányelvet úgy kell értelmezni,
hogy az nincs hatással a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett többszörözési cselekmények
jogszerűségére.
IV –
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásokban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A feltételes hozzáférésen alapuló, vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló, 1998. november 20‑i 98/84/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének e) pontja értelmében vett „jogellenes eszköz” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy
az nem vonatkozik a valamely műsorsugárzó szervezet közvetítési szolgáltatásaihoz hozzáférést biztosító, e szervezet engedélyével
gyártott és forgalomba hozott, azonban e szervezet akaratával ellentétesen a kibocsátás szerinti földrajzi területen kívül
használt külföldi dekódoló eszközökre, sem azokra az eszközökre, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával szereztek be
és/vagy hoztak működésbe, sem azokra, amelyeket kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás megsértésével
használtak.
2)
A feltételes hozzáférési irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely megakadályozza
a külföldi dekódoló eszközök használatát, beleértve azokat az eszközöket is, amelyeket hamis név és hamis cím megadásával
szereztek be vagy hoztak működésbe, vagy azokat, amelyeket a kizárólag magáncélú használatra vonatkozó szerződéses korlátozás
megsértésével használtak, mivel ez a szabályozás nem tartozik az ezen irányelv által szabályozott területhez.
3)
Az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy
–
ezzel a cikkel ellentétes valamely tagállam olyan szabályozása, amely ebben az államban jogellenessé teszi a valamely más
tagállamból származó – és az első tagállam szabályozása alapján védelem alatt álló műveket tartalmazó – kódolt műholdas műsorsugárzási
szolgáltatáshoz való hozzáférést lehetővé tévő külföldi dekódoló eszközök behozatalát, értékesítését és használatát,
–
ezt a következtetést nem cáfolja sem az a körülmény, hogy a külföldi dekódoló eszközt hamis név és hamis cím megadásával szerezték
be és/vagy hozták működésbe, azzal a szándékkal, hogy a kérdéses területi korlátozásokat kikerüljék, sem az a körülmény hogy
ezt az eszközt kereskedelmi célra használják, jóllehet azt magánjellegű használatra szánták.
4)
A szellemi tulajdonjogok jogosultja és a műsorsugárzó szervezet közötti kizárólagos felhasználási szerződés rendelkezései
az EUMSZ 101. cikk által tiltott versenykorlátozásnak minősülnek, mivel azok az utóbbi szervezetet arra kötelezik, hogy ne
értékesítsen olyan dekódoló eszközöket, amelyek a felhasználási szerződéssel lefedett területen kívül való felhasználás céljából
lehetővé teszik a védelem alatt álló művekhez való hozzáférést.
5)
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i
2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a többszörözési jog azzal
a feltétellel terjed ki a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén egymást követően, ideiglenesen
megjelenő részletek létrehozására, ha a részletek tartalmaznak olyan elemeket, amelyek az érintett szerzők saját szellemi
alkotásának kifejeződései, és az egyidejűleg többszörözött részletekből álló egységet kell megvizsgálni annak megállapítása
érdekében, hogy a részletek tartalmaznak‑e ilyen elemeket.
6)
A C‑403/08. sz. ügyben szóban forgóhoz hasonló, a műholdas dekódoló egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett
többszörözési cselekmények eleget tesznek a 2001/29 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételeknek, következésképpen
azokat a szerzői jog jogosultjainak engedélye nélkül is el lehet végezni.
7)
A 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy
az a sugárzott műveknek a pubokban jelen lévő vendégek számára televízióképernyő és hangszórók segítségével történő közvetítésére
is vonatkozik.
8)
A műholdas műsorsugárzásra és a vezetékes továbbközvetítésre alkalmazandó egyes szerzői és szomszédos jogi szabályok összehangolásáról
szóló, 1993. szeptember 27‑i 93/83/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nincs hatással a műholdas dekódoló
egység memóriájában és a televízió képernyőjén végzett többszörözési cselekmények jogszerűségére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.