CELEX: 62013CJ0311
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Direktiva 80/987/EGS
Delavec, ki je državljan tretje države in nima veljavnega dovoljenja za prebivanje
Zavrnitev pravice do odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 261, v nadaljevanju: Direktiva 80/987).
Ta predlog je bil predložen v sporu med O. Tümerjem in Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (upravni odbor zavoda za upravljanje zavarovanj zaposlenih oseb, v nadaljevanju: Uwv), ker je ta O. Tümerju zavrnil izplačilo odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ker je O. Tümer državljan tretje države, ki na Nizozemskem ne prebiva zakonito.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 80/987
V uvodni izjavi 1 Direktive 2002/74 je navedeno:
„Listina Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, ki je bila sprejeta 9. decembra 1989, v točki 7 določa, da mora dokončna vzpostavitev notranjega trga voditi k izboljšanju življenjskih in delovnih razmer delavcev v Evropski skupnosti in da mora to izboljšanje po potrebi zajemati izpopolnjevanje določenih vidikov delovnega prava, kot so postopki kolektivnega odpuščanja in postopki v zvezi s stečaji.“
Člen 1 Direktive 80/987 določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1).
2.   Države članice lahko izjemoma izključijo terjatve določenih kategorij delavcev iz področja uporabe te direktive na podlagi obstoja drugih oblik jamstva, če se ugotovi, da te osebam zagotavljajo enako raven varstva, kot izhaja iz te direktive.
3.   Kadar se v nacionalni zakonodaji držav članic taka določba že uporablja, lahko še naprej iz področja uporabe te direktive izključujejo:
(a)
hišne pomočnike/ce, zaposlene pri fizičnih osebah;
(b)
ribiče, plačane po deležu ulova.“
Člen 2(2) in (3) navedene direktive določa:
„2.   Ta direktiva ne vpliva na nacionalno zakonodajo, kar zadeva opredelitev izrazov ‚delavec‘, ‚delodajalec‘, ‚plačilo‘, ‚pravica, ki zagotavlja takojšnjo upravičenost‘ in ‚pravica, ki zagotavlja upravičenost v prihodnosti‘.
Vendar pa države članice ne smejo izločiti iz področja uporabe te direktive:
(a)
delavcev, zaposlenih za krajši delovni čas v skladu z Direktivo 97/81/ES;
(b)
delavcev s pogodbo o zaposlitvi za določen čas v skladu z Direktivo 1999/70/ES;
(c)
delavcev v začasnem delovnem razmerju v skladu s členom 1(2) Direktive 91/383/EGS.
3.   Države članice ne smejo določiti minimalnega trajanja pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, da bi bili delavci upravičeni do terjatev v skladu s to direktivo.“
Člen 3 Direktive 80/987 določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.
Terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, so neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred in/ali, kot je ustrezno, po danem datumu, ki ga določijo države članice.“
Člen 4 te direktive določa:
„1.   Države članice imajo možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3.
2.   Kadar države članice izkoristijo možnost iz odstavka 1, morajo navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve. Vendar pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece delovnega razmerja pred in/ali po dnevu iz člena 3. Države članice lahko vključijo to minimalno obdobje treh mesecev v priporočljivo obdobje, ki ni krajše od šestih mesecev.
Države članice, katerih priporočljivo obdobje ni krajše od 18 mesecev, lahko omejijo obdobje, za katero jamstvena ustanova krije neporavnane obveznosti, na osem tednov. V tem primeru se za izračun minimalnega obdobja uporabijo obdobja, ki so za delavca najugodnejša.
3.   Poleg tega lahko države članice določijo zgornjo mejo za plačila, ki jih opravi jamstveni sklad. Te zgornje meje ne smejo biti nižje od ravni, ki je s socialnega vidika skladna s socialnim ciljem te direktive.
Kadar države članice izkoristijo to možnost, morajo obvestiti Komisijo o metodah, ki so jih uporabile za določitev zgornje meje.“
Direktiva 80/987 je bila kodificirana z Direktivo 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (
UL L 283, str. 36
), v kateri so členi od 2 do 4 Direktive 80/987 prevzeti, ne da bi se njihovo besedilo spremenilo. Direktiva 2008/94 je začela veljati 17. novembra 2008.
Direktiva 2003/109/ES
Člen 3(1) Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272), določa:
„Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na območju države članice.“
Člen 4(1) te direktive določa:
„Države članice podelijo status rezidentov za daljši čas državljanom tretjih držav, ki so pred predložitvijo ustrezne vloge pet let zakonito in neprekinjeno prebivali na njihovem ozemlju.“
V skladu s členom 11(1)(d) navedene direktive se rezidenti za daljši čas obravnavajo enako kot državljani glede „socialnega zavarovanja, socialne pomoči in socialnega varstva, kot določa nacionalna zakonodaja“.
Člen 13 te direktive, naslovljen „Ugodnejši nacionalni predpisi“, določa:
„Države članice lahko izdajo stalna ali neomejena dovoljenja pod milejšimi pogoji, kot so predpisani s to direktivo. Takšna dovoljenja za prebivanje ne dajejo pravice do prebivanja v drugi državi članici, kot je predvideno v Poglavju III te direktive.“
Sklep št. 1/80
Pridružitveni svet je bil ustanovljen s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS ter Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10).
Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve določa:
„Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prosti dostop do zaposlitve njegovih družinskih članov, ima turški delavec, ki je vključen na zakoniti trg dela države članice:
—
po enem letu zakonite zaposlitve v tej državi članici pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu, če ima ta prosto delovno mesto;
—
po treh letih zakonite zaposlitve, pri čemer imajo delavci iz držav članic Skupnosti pri tem prednost, v tej državi članici pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme delovno mesto v istem poklicu, ponujeno pod običajnimi pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;
—
po štirih letih zakonite zaposlitve v tej državi članici pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izbiri.“
Člen 7 Sklepa št. 1/80 določa:
„Družinski člani turškega delavca, vključenega na zakoniti trg dela države članice, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo:
—
imajo pravico sprejeti vsako zaposlitev, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta, pri čemer pa imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost;
—
imajo prost dostop do zaposlitve, ki jo sami izberejo, če v tej državi članici zakonito prebivajo najmanj pet let.
[…]“
Nizozemsko pravo
Člen 3(1) zakon o brezposelnosti (Werkloosheidswet, v nadaljevanju: WW) določa:
„Delavec je fizična oseba, mlajša od 65 let, ki je sklenila delovno razmerje po zasebnem ali javnem pravu.“
V skladu s členom 3(3) WW se ne glede na odstavek 1 tega člena ne šteje za delavca državljan tretje države, ki na Nizozemskem ne prebiva zakonito v smislu člena 8, od (a) do (e) in (1), zakona o tujcih iz leta 2000 (Vreemdelingenwet 2000, v nadaljevanju Vw 2000»).
V skladu s členom 61 WW ima delavec na podlagi poglavja IV tega zakona pravico do odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, če ima zoper delodajalca, nad čigar premoženjem je bil začet stečajni postopek, terjatev za izplačilo plače, regresa za letni dopust ali dodatka za dopust, ali če lahko utrpi premoženjsko škodo, ker ta delodajalec ni plačal zneskov, ki jih dolguje tretjim osebam v zvezi z delovnim razmerjem z delavcem.
V skladu s členom 8, od (a) do (e) in (1), Vw 2000 tujec zakonito prebiva na Nizozemskem le
„a.
na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje v smislu člena 14;
b.
na podlagi dovoljenja za stalno prebivanje v smislu člena 20;
c.
na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje v smislu člena 28;
d.
na podlagi dovoljenja za stalno prebivanje v smislu člena 33;
e.
kot državljan Skupnosti, dokler ta državljan prebiva na podlagi ureditve v skladu s Pogodbo o ustanovitvi Evropske skupnosti ali Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru;
[…]
l.
če ima tujec pravico do prebivanja na podlagi Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija;
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
O. Tümer je turški državljan, ki živi na Nizozemskem od leta 1988.
V obdobju med 18. avgustom 1988 in 31. marcem 1995 je imel dovoljenje za začasno prebivanje, ki je bilo izdano pod pogojem, da biva pri svoji ženi. Leta 1996 se je razvezal.
O. Tümer je 14. oktobra 2005 vložil zahtevo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje. Državni sekretar za pravosodje je to zahtevo zavrnil. Ugovor, vložen zoper to odločbo, je bil z odločbo z dne 16. aprila 2007 zavrnjen kot neutemeljen. Rechtbank ’s‑Gravenhage je s sodbo z dne 28. avgusta 2008 zavrnilo tožbo, ki je bila vložena zoper to odločbo, z obrazložitvijo, da pritožnik iz postopka v glavni stvari nima nobene od pravic iz členov 6 ali 7 Sklepa št. 1/80. Zoper to sodbo ni bila vložena pritožba. O. Tümer od 25. aprila 2007 nima več dovoljenja za prebivanje.
O. Tümer je na Nizozemskem s prekinitvami delal od leta 1997. 3. januarja 2005 se je zaposlil pri družbi Halfmoon Cosmetics BV (v nadaljevanju: Halfmoon Cosmetics), ki je zanj v letu 2007 plačevala prispevke v skladu z WW. Družba Halfmoon Cosmetics je od avgusta 2007 plačevala le del plače, 22. januarja 2008 pa je bil nad njo razglašen stečaj. Pritožniku iz postopka v glavni stvari je bila 26. januarja 2008 pogodba o zaposlitvi odpovedana.
O. Tümer je na podlagi WW vložil zahtevo za odpravnino zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca v zvezi s terjatvami, ki jih družba Halfmoon Cosmetics ni plačala od avgusta 2007 do odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi, to je v obdobju, v katerem ni imel dovoljenja za prebivanje. Ta zahteva je bila zavrnjena z odločbo z dne 8. februarja 2008. O. Tümer se je zoper to odločbo pritožil. Uwv je z odločbo z dne 10. junija 2008 zavrnil pritožbo kot neutemeljeno z obrazložitvijo, da O. Tümer ni „delavec“ v smislu člena 3(3) WW, ker na Nizozemskem ne prebiva zakonito. Rechtbank ’s‑Hertogenbosch je s sodbo z dne 18. decembra 2009 z isto obrazložitvijo zavrnilo tožbo, ki jo je O. Tümer vložil zoper odločbo z dne 10. junija 2008.
Pritožnik iz postopka v glavni stvari se je zoper to tožbo pritožil pri Centrale Raad van Beroep, pred katerim je trdil, da je delavec, čeprav je državljan tretje države in je treba šteti, da na Nizozemskem prebiva nezakonito. Uwv je menil, da Direktiva 80/987 ne more imeti širšega področja uporabe od pravne podlage, na kateri temelji, to je člena 137 ES, in se zato ne uporablja za državljane tretjih držav, ki na Nizozemskem ne prebivajo zakonito. V zvezi s tem je navedel, da se Direktiva 2003/109, na podlagi katere so rezidenti za daljši čas upravičeni do enakega obravnavanja glede socialnega varstva, nanaša samo na državljane tretjih držav, ki na ozemlju Evropske unije prebivajo zakonito.
V skladu z navedbami predložitvenega sodišča je O. Tümer upnik neporavnanih terjatev iz naslova plače, ki izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi in se nanaša na plačo iz obdobja pred referenčnim datumom v smislu člena 3 Direktive 80/987. V zvezi s tem, ali je „delavec“ v smislu člena 2(2) te direktive, navedeno sodišče navaja, da O. Tümer, ki je državljan tretje države in na Nizozemskem ne prebiva zakonito, ni „delavec“ v smislu WW, vendar pa v okviru nizozemskega civilnega prava njegovo razmerje z delodajalcem pomeni pogodbo o zaposlitvi in se ga na podlagi tega šteje za delavca. O. Tümer naj bi zaradi tega statusa tudi lahko pred sodiščem na podlagi svoje pogodbe o zaposlitvi od delodajalca zahteval izplačilo plače.
V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba [Direktivo 80/987], zlasti njene člene 2, 3 in 4 – tudi ob upoštevanju podlage iz člena 137(2) ES (postal člen 153(2) PDEU) – razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna sta člena 3(3) in 61 WW, na podlagi katerih se tujec, ki je državljan tretje države in na Nizozemskem ne prebiva zakonito v smislu člena 8, od (a) do (e) in (l), [Vw 2000], ne šteje za delavca, tudi če je v enakem položaju kot [državljan tretje države], ki je zaprosil za odpravnino zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca in ga je civilnopravno treba šteti za delavca ter izpolnjuje druge pogoje za dodelitev te dajatve?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je določbe Direktive 80/987 treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se državljan tretje države, ki v zadevni državi članici ne prebiva zakonito, ne šteje za delavca in ne more zahtevati odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, zlasti na podlagi neporavnanih terjatev iz naslova plače v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, čeprav se ta državljan tretje države v skladu s civilnopravnimi določbami te države članice šteje za „delavca“, ki ima pravico do plačila, v zvezi s katero lahko pred nacionalnimi sodišči vloži tožbo proti svojemu delodajalcu.
Komisija je v stališčih, ki jih je predložila Sodišču, temu predlagala, naj preuči predpostavko, na kateri sloni predlog za sprejetje predhodne odločbe, in sicer da O. Tümer v zadevnem obdobju na Nizozemskem glede na pridružitveni sporazum s Turčijo in zlasti glede na Sklep št. 1/80 ni prebival zakonito. Vendar predložitveno sodišče v zvezi s tem ni postavilo nobenega vprašanja in je navedlo, da je Rechtbank ’s‑Gravenhage tožbo O. Tümerja v zvezi z zahtevo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje na podlagi zlasti členov 6 in 7 Sklepa št. 1/80 zavrnilo s sodbo z dne 28. avgusta 2008, zoper katero se ta ni pritožil.
V teh okoliščinah je treba preveriti, ali določbe Direktive 80/987 nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki državljanu tretje države, kot je O. Tümer, ne omogočajo varstva delavcev, določenega s to direktivo, zaradi njegovega nezakonitega prebivanja.
Uwv in nizozemska vlada sta v stališčih, predloženih Sodišču, navedla, da se Direktiva 80/987 ne more uporabljati za državljane tretje države, ki v državi članici ne prebivajo zakonito, saj se člen 137(2) ES, na katerem temelji ta direktiva, ne nanaša na državljane tretjih držav. Poleg tega naj bi bila taka uporaba v nasprotju s politiko Unije na področju priseljevanja in zlasti z Direktivo 2003/109, ki naj bi pravico do enake obravnave, zlasti na področju socialnega varstva, zagotavljala le državljanom tretjih držav, ki v državi članici prebivajo zakonito.
V zvezi s tem zadošča navesti, prvič, kot je generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov ugotovil, da člen 137(2) ES, ki je pravna podlaga Direktive 2002/74, pristojnosti za sprejetje minimalnih določb z namenom, da bi se med drugim dosegel cilj izboljšanja življenjskih razmer in delovnih pogojev iz člena 136 ES, ne omejuje zgolj na državljane držav članic, zaradi česar bi bili državljani tretjih držav iz te pristojnosti izvzeti.
Drugič, glede Direktive 2003/109 je treba navesti, da čeprav člen 3(1) te direktive podelitev statusa rezidenta za daljši čas, ki vključuje pravico do enakega obravnavanja na področjih iz člena 11 navedene direktive, pogojuje z zakonitostjo prebivanja, pa ta direktiva nikakor ne izključuje, da so v drugih aktih Unije, kot je Direktiva 80/987, pravice državljanov tretjih držav določene z drugačnimi pogoji, da bi se lahko uresničilo cilje teh aktov.
V skladu s členom 1(1) Direktive 80/987 se ta direktiva uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1) navedene direktive.
Čeprav v Direktivi 80/987 pojem „delavec“ ni opredeljen in je v njenem členu 2(2), prvi pododstavek, določeno, da ne vpliva na nacionalno zakonodajo, kar zadeva opredelitev tega izraza, pa iz členov 1(2) in (3) ter 2(2), drugi pododstavek, te direktive izhaja, da diskrecijska pravica, ki jo imajo države članice na podlagi zadnjenavedene določbe pri opredelitvi pojma „delavec“, vseeno ni neomejena.
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da ne v členu 1(1) ne v drugih določbah te direktive državljani tretjih držav niso izključeni iz področja uporabe Direktive 80/987, niti ni v njih izrecno dovoljeno, da bi to lahko storile države članice.
Nato je treba navesti, da se Direktiva 80/987 v skladu s členom 1(1) uporablja za terjatve iz naslova plače, ki jih imajo delavci do delodajalcev. Možnost držav članic, da iz področja uporabe te direktive izključijo nekatere kategorije delavcev, določena v členu 1(2) in (3) te direktive, pa se nanaša samo na posebne primere in so zanjo določeni pogoji.
Glede tega je treba poudariti, da s členom 1(2) Direktive 80/987, v katerem je dovoljeno, da se nekatere kategorije delavce zaradi obstoja drugih oblik jamstva izjemoma izključijo, države članice niso odvezane vsakršne obveznosti tem delavcem zagotoviti varstvo v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, temveč se zahteva, da je zadevnim delavcem zagotovljena enaka raven varstva, kot je ta, ki izhaja iz te direktive.
V zvezi z ureditvijo iz postopka v glavni stvari je iz podatkov predložitvenega sodišča razvidno, da je v nizozemskem civilnem pravu vsaka oseba, ki z delodajalcem sklene pogodbo o zaposlitvi, opredeljena kot „delavec“, ki ima pravico do plačila, ne glede na njegovo državljanstvo in ne glede na zakonitost njegovega prebivanja v tej državi članici.
Nasprotno, čeprav je v členu 3(1) WW načeloma opredeljeno, da je vsaka fizična oseba, mlajša od 65 let, ki je sklenila delovno razmerje po zasebnem ali javnem pravu, „delavec“, ki lahko v skladu s členom 61 tega zakona zahteva odpravnino zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, pa je s členom 3(3) navedenega zakona določeno, da državljani tretjih držav, ki na Nizozemskem ne prebivajo zakonito, niso „delavci“, zaradi česar nimajo možnosti zahtevati te odpravnine.
Ker ta določba državljanom tretjih držav ne daje enakega varstva v zvezi z navedeno odpravnino zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ne izpolnjuje pogojev za izključitev nekaterih kategorij „delavcev“ iz člena 1(2) Direktive 80/987. Poleg tega ni sporno, da navedena določba ne spada v okvir člena 1(3) te direktive.
Poleg tega je v skladu s sodno prakso Sodišča treba člen 2(2), prvi pododstavek, te direktive razlagati ob upoštevanju socialnovarstvenega cilja navedene direktive, ki je v tem, da se vsem delavcem zagotavlja minimalno varstvo na ravni Unije ob plačilni nesposobnosti delodajalca z izplačilom neporavnanih terjatev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij in ki se nanašajo na plačilo za določeno obdobje. Države članice zato pojma „delavec“ ne smejo samovoljno opredeliti tako, da bi ogrozile socialnovarstveni cilj navedene direktive (glej po analogiji sodbo van Ardennen, C‑435/10,
EU:C:2011:751
, točki 27 in 34).
Polje proste presoje, ki ga imajo države članice na podlagi te določbe pri opredelitvi pojma „delavec“, omenjenega v točki 35 te sodbe, je torej omejeno s socialnovarstvenim ciljem Direktive 80/987, ki ga države članice morajo upoštevati.
Glede na ta socialno varstveni cilj Direktive 80/987 in na besedilo njenega člena 1(1), v skladu s katerim se uporablja „za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij“, je treba navesti, da se opredelitev pojma „delavec“ nujno nanaša na delovno razmerje, v katerem do delodajalca nastane pravica zahtevati plačilo za opravljeno delo. To v obravnavani zadevi velja za opredelitev pojma „delavec“ v nizozemskem civilnem pravu.
Torej bi bilo v nasprotju s socialnovarstvenim ciljem Direktive 80/987, navedenim v točki 42 te sodbe, osebam – ki jim je z nacionalno ureditvijo v splošnem priznano, da so delavci, in ki imajo na podlagi te ureditve do svojih delodajalcev terjatve iz naslova plače, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij in na katere se nanaša člen 1(1) in (3), prvi pododstavek, te direktive – odvzeti varstvo, ki je z navedeno direktivo določeno za primer plačilne nesposobnosti delodajalca.
Iz tega sledi, da določbe Direktive 80/987 nasprotujejo nacionalni ureditvi varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere državljan tretje države nima pravice do odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ker v državi članici ne prebiva zakonito, čeprav se ta državljan tretje države na podlagi civilnopravnih določb te države članice šteje za „delavca“, ki ima pravico do plačila.
Okoliščina, ki sta jo Uwv in nizozemska vlada navedla na obravnavi pred Sodiščem, da državljani tretje države, ki na Nizozemskem ne prebivajo zakonito, v tej državi nimajo pravice delati, tega sklepa na more omajati. Glede na navedbe predložitvenega sodišča, ki sta jih Uwv in ta vlada potrdila, so namreč državljani tretjih držav, ki v navedeni državi ne prebivajo zakonito in ki delajo brez dovoljenja, v skladu z nacionalnim civilnim pravom „delavci“, ki imajo pravico do plačila za opravljeno delo, kar je terjatev, ki se poskuša zagotoviti s členom 1(1) in (3), prvi pododstavek, Direktive 80/987.
Člen 10(a) Direktive 80/987 državam članicam resda omogoča, da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab. Vendar iz spisa, predloženega Sodišču, in zlasti iz stališč nizozemske vlade ni razvidno, da okoliščine iz postopka v glavni stvari pomenijo zlorabo v smislu navedene določbe. Poleg tega je v zvezi s tem treba navesti, da je delodajalec O. Tümerja, družba Halfmoon Cosmetics, v obdobju, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari, izpolnila obveznost plačila prispevkov v skladu z nacionalno zakonodajo o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca.
Glede na vse zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je določbe Direktive 80/987 treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se državljan tretje države, ki v zadevni državi članici ne prebiva zakonito, ne šteje za delavca in ne more zahtevati odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, zlasti na podlagi neporavnanih terjatev iz naslova plače v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, čeprav se ta državljan tretje države v skladu s civilnopravnimi določbami te države članice šteje za „delavca“, ki ima pravico do plačila, v zvezi s katero lahko pred nacionalnimi sodišči vloži tožbo proti svojemu delodajalcu.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Določbe Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se državljan tretje države, ki v zadevni državi članici ne prebiva zakonito, ne šteje za delavca in ne more zahtevati odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, zlasti na podlagi neporavnanih terjatev iz naslova plače v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, čeprav se ta državljan tretje države v skladu s civilnopravnimi določbami te države članice šteje za „delavca“, ki ima pravico do plačila, v zvezi s katero lahko pred nacionalnimi sodišči vloži tožbo proti svojemu delodajalcu.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.