CELEX: 62010CJ0409
Politica comercială comună
Tratament preferențial pentru importul de produse originare din statele din Africa, Caraibe și Pacific (ACP)
Nereguli identificate cu ocazia unei anchete efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în statul ACP de export
Recuperare a posteriori a taxelor la import

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 32 din protocolul nr. 1 la anexa V la
Acordul de parteneriat dintre statele din Africa, Caraibe și Pacific, pe de o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre
ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000 (JO 2000, L 317, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 23, p. 3)
și aprobat în numele Comunității prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 (JO 2003, L 65, p. 27, Ediție
specială, 11/vol. 31, p. 93, denumit în continuare „Acordul de la Cotonou”), precum și a articolului 220 din Regulamentul
(CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului
din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (Biroul vamal principal din portul
Hamburg, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de o parte, și Afasia Knits Deutschland GmbH (denumită în continuare „Afasia”),
pe de altă parte, având ca obiect taxele la import achitate
a posteriori
de această societate ca urmare a importului de textile în Uniunea Europeană.

Cadrul juridic

Acordul de la Cotonou
Acordul de la Cotonou a intrat în vigoare la 1 aprilie 2003. Totuși, în temeiul Deciziei nr. 1/2000 a Consiliului de miniștri
ACP‑CE din 27 iulie 2000 privind măsurile tranzitorii aplicabile de la 2 august 2000 până la intrarea în vigoare a Acordului
de parteneriat ACP‑CE (JO L 195, p. 46), astfel cum a fost prelungită prin Decizia nr. 1/2002 a Consiliului de miniștri ACP‑CE
din 31 mai 2002 (JO L 150, p. 55), acest acord a făcut obiectul unei aplicări anticipate începând cu 2 august 2000.
Un acord de modificare a fost semnat la Luxemburg la 25 iunie 2005 și a intrat în vigoare la 1 iulie 2008. La 14 iunie 2010,
a fost adoptată Decizia 2010/648/UE a Consiliului privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Acordului de modificare
pentru a doua oară a Acordului de parteneriat între membrii grupului statelor din Africa, zona Caraibelor și Pacific, pe de
o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000, astfel
cum a fost modificat pentru prima dată la Luxemburg la 25 iunie 2005 (JO L 287, p. 1). Cu toate acestea, având în vedere data
la care s‑au petrecut faptele din acțiunea principală, se aplică în continuare normele cuprinse în versiunea inițială a Acordului
de la Cotonou.
Conform articolului 100 din Acordul de la Cotonou, „[p]rotocoalele și anexele la prezentul acord fac parte integrantă din
acesta. […]”
Anexa V la Acordul de la Cotonou, intitulat „Regimul comercial care se aplică în timpul perioadei de pregătire menționate
la articolul 37 alineatul (1)”, prevedea la articolul 1 că „[p]rodusele originare din statele ACP se importă în Comunitate
cu scutire de drepturi vamale și de taxe cu efect echivalent”.
Protocolul nr. 1 la anexa V menționată privind definiția conceptului „produse originare” și metodele de cooperare administrativă
(denumit în continuare „protocolul nr. 1”) prevedea la articolul 2 alineatul (1):
„În sensul punerii în aplicare a dispozițiilor […] din anexa V, următoarele produse se consideră originare din statele ACP:
(a)      produse obținute integral în statele ACP în sensul articolului 3 din prezentul protocol;
(b)      produse obținute în statele ACP și care încorporează materiale care nu au fost obținute integral în acestea, în cazul în care
materialele respective au fost supuse unei prelucrări sau transformări suficiente în statele ACP, în sensul articolului 4
din prezentul protocol.”
Titlul IV al protocolului nr. 1, intitulat „Dovada de origine”, includea, printre altele, articolul 14 din acest protocol
al cărui alineat (1) prevedea:
„Produsele originare din statele ACP beneficiază la importul în Comunitate de dispozițiile acordului prin prezentarea:
(a)      […] unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 [denumit în continuare «certificatul EUR.1»] […]
[…]”
Articolul 15 alineatul (1) din protocolul menționat preciza că certificatul EUR.1 este eliberat de autoritățile vamale ale
țării exportatoare. Conform alineatului (3) al aceluiași articol, „[e]xportatorul care solicită eliberarea unui [certificat
EUR.1] trebuie să poată prezenta în orice moment, la cererea autorităților vamale ale țării ACP exportatoare în care se eliberează
certificatul […], toate documentele necesare care dovedesc caracterul originar al produselor în cauză […]”.
În temeiul articolului 28 alineatul (1) din același protocol, exportatorul respectiv trebuie să păstreze cel puțin trei ani
documentele prevăzute la articolul 15 alineatul (3).
Titlul V din protocolul nr. 1, intitulat „Metode de cooperare administrativă”, includea, printre altele, articolele 31 și
32 din acest protocol, intitulate „Asistența reciprocă” și, respectiv, „Controlul dovezilor de origine”.
Articolul 31 menționat prevedea la alineatul (1) și la alineatul (2) primul paragraf:
„(1)      Statele ACP trimit Comisiei specimene ale ștampilelor folosite, împreună cu adresele autorităților vamale competente să elibereze
[certificate EUR.1] și să procedeze la controlul
a posteriori
al [certificatelor EUR.1] și al declarațiilor pe factură.
[Certificatele EUR.1] și declarațiile pe factură sunt acceptate în scopul aplicării tratamentului preferențial de la data
primirii informațiilor de către Comisie.
Comisia trimite aceste informații autorităților vamale ale statelor membre.
(2)      Pentru a garanta o aplicare corectă a prezentului protocol, Comunitatea [...] [și] statele ACP își acordă asistență reciprocă,
prin intermediul administrațiilor lor vamale competente, pentru controlul autenticității certificatelor […] EUR.1, a declarațiilor
pe factură sau a declarației furnizorului și verificarea exactității informațiilor furnizate în documentele respective.”
Articolul 32 din protocolul nr. 1 prevedea:
„(1)      Controlul
a posteriori
al dovezilor de origine se efectuează prin sondaj sau de fiecare dată când autoritățile vamale ale țării importatoare au
îndoieli fondate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor în cauză sau îndeplinirea
celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol.
(2)      În scopul aplicării dispozițiilor alineatului (1), autoritățile vamale ale țării importatoare returnează certificatul EUR.1
și factura, în cazul în care a fost prezentată, declarația pe factură sau o copie a acestor documente autorităților vamale
ale țării exportatoare, indicând, după caz, temeiurile de fond sau de formă care justifică o anchetă. Orice documente sau
informații obținute care sugerează că informațiile furnizate referitoare la dovada de origine sunt incorecte sunt transmise
în sprijinul cererii de control
a posteriori
.
(3)      Controlul este efectuat de către autoritățile vamale ale țării exportatoare. În acest sens, autoritățile menționate anterior
au dreptul să ceară orice dovadă și să realizeze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat
necesar.
[…]
(5)      Autoritățile vamale care solicită controlul sunt informate asupra rezultatelor acestuia cât mai curând posibil. Aceste rezultate
trebuie să indice cu claritate dacă documentele sunt autentice și dacă produsele în cauză pot fi considerate produse originare
dintr‑un stat ACP […] și dacă îndeplinesc celelalte condiții prevăzute de prezentul protocol.
[…]
(7)      În cazul în care procedura de control sau orice altă informație disponibilă pare să indice că dispozițiile prezentului protocol
sunt încălcate, statul ACP, din proprie inițiativă sau la cererea Comunității, efectuează anchetele necesare sau dispune efectuarea
anchetelor cu celeritate pentru a identifica și preveni astfel de încălcări, iar statul ACP în cauză poate invita Comunitatea
să participe la aceste anchete.”

Codul vamal
Codul vamal a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie
2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO L 145, p. 1), ale cărui dispoziții au devenit aplicabile
începând cu 24 iunie 2008. Cu toate acestea, având în vedere data la care s‑au petrecut faptele, în acțiunea principală se
aplică, în continuare, normele cuprinse în Codul vamal.
În versiunea aplicabilă acțiunii principale, articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal prevedea că, „[î]n cazul în care
valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă […] sau a fost înscrisă la
un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă
în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma
datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă). […]”.
Totuși, alineatul (2) al articolului 220 menționat prevedea excepții de la înscrierea ulterioară în evidența contabilă. Acesta
avea următorul cuprins:
„[…] înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
[…]
b)      valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților
vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință
și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală.
În cazul în care se stabilește statutul preferențial al mărfurilor pe baza unui sistem de cooperare administrativă care implică
autoritățile unei țări terțe, dacă eliberarea unui certificat de către aceste autorități se dovedește incorectă, aceasta constituie
o eroare care n‑ar fi putut fi detectată în mod rezonabil în sensul primului paragraf.
Cu toate acestea, eliberarea unui certificat incorect nu constituie o eroare în cazul în care certificatul se bazează pe prezentarea
incorectă a faptelor de către exportator, cu excepția cazului în care, mai ales, este evident că autoritățile care au eliberat
certificatul au știut sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia de tratamentul
preferențial.
Se poate invoca buna‑credință a debitorului atunci când acesta poate demonstra că, în timpul operațiunilor comerciale în cauză,
a depus toate diligențele pentru a se asigura că toate condițiile pentru tratament preferențial au fost respectate.
[…]”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Afasia aparține unui grup de societăți care comercializează textile. Acest grup are sediul social principal în Hong Kong (China)
și a înființat întreprinderi, printre altele, în Jamaica.
În cursul anului 2002, Afasia a solicitat punerea în liberă circulație în Uniune a mai multor loturi de textile care provin
de la societatea ARH Enterprises Ltd (denumită în continuare „ARH”), aceasta fiind una dintre întreprinderile jamaicane care
aparține acestui grup.
Afasia a obținut această punere în liberă circulație pe baza declarației conform căreia mărfurile respective erau originare
din Jamaica, precum și pe baza prezentării unor certificate EUR.1 care provin de la autoritățile vamale jamaicane și care
atestă originea menționată.
În cadrul unei misiuni efectuate de Comisie, și mai exact de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în Jamaica, în luna
martie 2005, la invitația Ministerului Afacerilor Externe și Comerțului Exterior din Jamaica, în urma apariției unei suspiciuni
de comitere a unor nereguli, au fost verificate certificatele EUR.1 eliberate în perioada cuprinsă între anii 2002 și 2004.
Rezultatele acestei misiuni au fost consemnate în procesul‑verbal din 23 martie 2005, întocmit sub antetul Comisiei. Acest
proces‑verbal a fost semnat de persoanele care au participat la misiune, precum și, din partea guvernului jamaican, de secretarul
permanent în Ministerul Afacerilor Externe și Comerțului Exterior.
Procesul‑verbal menționat atestă următoarele:
–      exportatorii jamaicani, printre care se numără și ARH, au încălcat prevederile Acordului de la Cotonou, deoarece majoritatea
sau totalitatea produselor exportate în Uniune fuseseră fabricate din fire care provin din China sau erau textile finite originare
din China;
–      cu toate acestea, ar fi posibil ca anumite mărfuri exportate să fie de origine jamaicană, însă exportatorii în cauză nu au
fost în măsură să le furnizeze anchetatorilor elemente de probă în acest sens;
–      exportatorii jamaicani au dat declarații false cu privire la originea mărfurilor în cererea lor de eliberare a certificatelor
EUR.1, fapt dificil de dovedit de autoritățile vamale jamaicane, dată fiind metoda profesionistă de disimulare a originii
mărfurilor. Așadar, aceste din urmă autorități ar fi acționat cu bună‑credință și cu diligența necesară și
–      autoritățile vamale jamaicane concluzionează că certificatele EUR.1 eliberate începând cu anul 2002 sunt incorecte și, în
consecință, nule.
Având în vedere lipsa cooperării, în cursul anchetei, din partea proprietarilor grupului Afasia și faptul că nu a putut fi
găsit niciun document cu ocazia unei vizite la atelierele și la birourile ARH, rezultatele anchetei menționate la punctul
anterior s‑au întemeiat în special pe o examinare a documentelor de transport și a documentelor aflate în posesia autorităților
jamaicane referitoare la loturile de mărfuri exportate, precum și pe o comparație a datelor care figurează în aceste documente
cu cele conținute în documente trimise anchetatorilor de autoritățile vamale chineze. Din această examinare și din comparația
menționată reiese că majoritatea mărfurilor care aparțin loturilor respective nu au putut fi produse în Jamaica, ci fie fuseseră
asamblate din fire textile provenite din China, fie reprezentau textile finite de origine chineză.
La 3 mai 2005, Hauptzollamt a perceput
a posteriori
taxele vamale pentru loturile de textile în cauză în valoare de 62 323,45 euro.
Afasia a contestat această decizie susținând că a fost imposibil să furnizeze dovezile de origine jamaicană a mărfurilor din
cauza distrugerii de către un uragan care a survenit în anul 2004 a atelierelor de fabricație stabilite în Jamaica. Pe de
altă parte, certificatele EUR.1 eliberate inițial de autoritățile jamaicane ar fi în continuare valabile, dat fiind că ele
nu fuseseră anulate în mod corespunzător de aceste din urmă autorități.
Întrucât Hauptzollamt și‑a menținut decizia, Afasia a sesizat Finanzgericht Hamburg (Tribunalul pentru Contencios Fiscal din
Hamburg) în vederea soluționării litigiului. Acesta a admis acțiunea pentru motivul că, contrar cerințelor prevăzute de Acordul
de la Cotonou, constatările care au avut drept rezultat recuperarea
a posteriori
a taxelor la import nu se întemeiau pe o cerere de control adresată autorităților vamale jamaicane, nici pe o anchetă desfășurată
de acestea din urmă, ci pe o anchetă efectuată de serviciile Comisiei. În consecință, certificatele EUR.1 referitoare la loturile
de textile în cauză nu ar fi fost anulate în mod valabil. În plus, această instanță a constatat că Afasia avea o încredere
legitimă în regularitatea importului loturilor de mărfuri respective.
Hauptzollamt a formulat „Revision” împotriva acestei hotărâri în fața Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe), care,
având rezerve în ceea ce privește temeinicia aprecierilor Finanzgericht Hamburg, a hotărât să suspende judecarea cauzei și
să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Împrejurarea că însăși Comisia Europeană este cea care întreprinde în principal controlul
a posteriori
asupra dovezilor de origine a mărfurilor eliberate în țara exportatoare, chiar dacă, beneficiind de sprijinul autorităților
locale, este conformă cu articolul 32 din [protocolul nr. 1], iar constatările efectuate de Comisie pe această cale, consemnate
într‑un proces‑verbal semnat și de un reprezentant al guvernului țării exportatoare, pot fi considerate rezultat al controlului
în sensul dispoziției menționate?
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
2)      Într‑un caz precum cel din acțiunea principală, în care au fost anulate [certificatele EUR.1] eliberate într‑o anumită perioadă
în țara exportatoare, pentru motivul că, în urma unui control
a posteriori
, originea mărfurilor nu a putut fi confirmată, fără a se putea totuși exclude posibilitatea ca unele mărfuri exportate să
îndeplinească toate condițiile de origine, persoana obligată la plata taxei poate invoca principiul protecției încrederii
legitime în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea paragraf din [Codul vamal], susținând
că [certificatele EUR.1] prezentate puteau să fi fost corect întocmite și se întemeiau, așadar, pe o prezentare corectă a
faptelor din partea exportatorului?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 32 din protocolul
nr. 1 trebuie interpretat în sensul că rezultatele unui control
a posteriori
al certificatelor EUR.1 eliberate de un stat ACP sunt obligatorii pentru autoritățile statului membru în care mărfurile menționate
în aceste certificate au fost importate, în cazul în care acest control a constat, în esență, într‑o anchetă efectuată în
acest stat ACP de Comisie și în care rezultatele menționate sunt comunicate autorităților în cauză prin intermediul unui proces‑verbal
semnat și de un reprezentant al statului ACP respectiv.
Astfel cum Curtea a statuat deja, sistemul de cooperare administrativă instituit printr‑un protocol care cuprinde, într‑o
anexă la un acord încheiat între Uniune și o țară terță, norme privind originea produselor se întemeiază pe o încredere reciprocă
între autoritățile statelor membre de import și cele ale statului exportator (Hotărârea din 9 februarie 2006, Sfakianakis,
C‑23/04-C‑25/04, Rec., p. I‑1265, punctul 21, și Hotărârea din 1 iulie 2010, Comisia/Germania, C‑442/08, Rep., p. I‑6457,
punctul 70).
În ceea ce privește în special controlul
a posteriori
al certificatelor EUR.1 eliberate de statul de export, concluziile la care au ajuns autoritățile acestui din urmă stat se
impun autorităților statului membru de import. Astfel, cooperarea instituită printr‑un protocol privind originea produselor
nu poate funcționa decât dacă statul de import recunoaște aprecierile făcute în mod legal în acest sens de statul de export
(Hotărârea din 17 iulie 1997, Pascoal & Filhos, C‑97/95, Rec., p. I‑4209, punctul 33, Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior,
punctele 72 și 73, precum și Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita, C‑386/08, Rep., p. I‑1289, punctul 62).
În ceea ce privește problema dacă, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, rezultatele unui control efectuat
a posteriori
constituie aprecieri făcute în mod legal de statul de export și se impun, așadar, autorităților statului membru de import,
trebuie subliniat, mai întâi, că, contrar celor susținute de Afasia, un control
a posteriori
al certificatelor EUR.1 eliberate de un stat ACP poate fi efectuat în lipsa unei cereri din partea autorităților statului
membru de import.
În această privință, trebuie să se constate că, în plus față de normele prevăzute la articolul 32 alineatele (1)-(6) din protocolul
nr. 1, alineatul (7) al acestui articol prevede că statul ACP de export, din proprie inițiativă sau la cererea Uniunii, efectuează
anchetele necesare pentru a identifica și a preveni încălcări ale dispozițiilor acestui protocol.
Rezultă că, astfel cum au subliniat în observațiile scrise guvernele ceh și italian, precum și Comisia și după cum a arătat
avocatul general la punctul 23 din concluzii, un control
a posteriori
trebuie să fie efectuat nu numai atunci când statul membru de import solicită acest lucru, ci și, în general, atunci când
unul dintre statele care sunt parte la acord sau Comisia, cărora, în temeiul articolului 211 CE, le revine sarcina de a veghea
la buna aplicare a acordului, consideră că există indicii care pot ridica suspiciuni privind comiterea unei nereguli referitoare
la originea mărfurilor importate (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior Sfakianakis, punctele 30 și 31, precum
și Comisia/Germania, punctul 82).
În continuare, trebuie să se constate că articolul 32 alineatul (7) din protocolul nr. 1 permite statului ACP de export să
invite Uniunea să participe la anchete. În speță, nu se contestă că misiunea de anchetă condusă de OLAF a fost efectuată,
astfel cum atestă procesul‑verbal al acestei misiuni, la invitația Ministerului Afacerilor Externe și Comerțului Exterior
din Jamaica. În aceste condiții, contrar celor susținute de Afasia, ancheta efectuată de OLAF pe teritoriul jamaican nu poate
fi considerată o ingerință în afacerile interne ale statului menționat și nu constituie, prin urmare, o încălcare a suveranității
acestui din urmă stat.
Trebuie subliniat de asemenea că nici în protocolul nr. 1, nici în alte acte ale Acordului de la Cotonou nu se precizează
condițiile în temeiul cărora trebuie să aibă loc o participare a Uniunii la anchetele efectuate în statul ACP de export. În
lipsa unor norme specifice și având în vedere obiectivele unei aplicări corecte a acordului menționat, precum și ale unei
bune cooperări administrative, trebuie să se considere că articolul 32 alineatul (7) din acest protocol permite statului ACP
de export, în cazul în care acesta dorește acest lucru sau acceptă o propunere din partea Uniunii în acest sens, să beneficieze
de resursele și de expertiza de care dispune OLAF prin mandatarea acestuia din urmă să efectueze în principal ancheta respectivă.
În cazul în care un stat ACP de export alege să procedeze astfel, pentru ca statul respectiv să își îndeplinească în mod corespunzător
funcția care îi revine în calitate de responsabil pentru efectuarea controlului
a posteriori
, este suficient ca acesta să recunoască fără echivoc și în scris că își însușește rezultatele anchetei efectuate de OLAF.
Astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 25 și 29 din concluzii, această recunoaștere a rezultatelor anchetei trebuie
să fie datată și semnată în mod corespunzător în numele statului ACP de export, împrejurarea că aceste rezultate sunt incluse
într‑un document întocmit sub antetul OLAF fiind lipsită de relevanță.
Întrucât articolul 32 alineatul (7) din protocolul menționat nu conține nicio dispoziție privind forma în care trebuie prezentate
statului membru de import rezultatele anchetelor pentru ca acestea să fie obligatorii pentru autoritățile acestui din urmă
stat, trebuie să se considere că trimiterea la aceste autorități care figurează în procesul‑verbal al anchetei efectuate de
OLAF, semnat în mod corespunzător în numele statului ACP de export și în care se constată fără ambiguitate că certificatele
EUR.1 sunt incorecte și, prin urmare, nule, are drept efect opozabilitatea unor astfel de rezultate față de autoritățile în
cauză.
În sfârșit, în ceea ce privește problema ridicată de asemenea de Afasia dacă persoana care a semnat procesul‑verbal al anchetei
în numele statului ACP de export dispunea de competența pentru a proceda astfel în temeiul dreptului său, trebuie să se constate
că, pe de o parte, în lipsa unei astfel de competențe, nu se poate considera că statul ACP în cauză și‑a însușit rezultatele
anchetei și, pe de altă parte, că încrederea reciprocă care caracterizează cooperarea dintre statele ACP de export și statele
membre de import implică faptul că acestea din urmă nu trebuie să examineze în mod sistematic validitatea semnăturilor care
emană de la persoane care au, aparent, puterea să oblige statul ACP în domeniul exportului.
În consecință, numai în cazul existenței unor îndoieli cu privire la competența persoanei care a semnat în numele statului
de export revine autorităților statului membru de import obligația de a verifica în statul ACP în cauză dacă persoana respectivă
era într‑adevăr competentă pentru a obliga acest din urmă stat în materie.
În speță, va reveni instanței de trimitere obligația să evalueze dacă, ținând seama de informațiile cuprinse în procesul‑verbal
al anchetei și de argumentele invocate de Afasia privind pretinsa lipsă de competență a secretarului permanent în Ministerul
Afacerilor Externe și Comerțului Exterior pentru a semna acest document în numele statului jamaican, Hauptzollamt ar fi trebuit
să procedeze la o verificare a acestui aspect.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 32 din protocolul nr. 1 trebuie interpretat
în sensul că rezultatele unui control
a posteriori
cu privire la exactitatea originii mărfurilor indicate în certificatele EUR.1 eliberate de un stat ACP și care au constat,
în esență, într‑o anchetă efectuată de Comisie și, mai exact, de OLAF în acest stat și la invitația acestuia din urmă sunt
obligatorii pentru autoritățile statului membru în care sunt importate mărfurile, în măsura în care aceste autorități au primit
un document în care se recunoaște fără echivoc că acest stat ACP își însușește rezultatele respective, fapt care trebuie apreciat
de instanța de trimitere.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 220
alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate
pentru importul de mărfuri în Uniune sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată de nereguli
și că originea preferențială indicată pe acestea nu a putut fi confirmată în urma unui control
a posteriori
, importatorul se poate opune unei recuperări
a posteriori
a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
respectivă.
Instanța menționată ridică, astfel, problema privind eventualele consecințe juridice ale constatărilor făcute de anchetatori,
astfel cum sunt menționate la punctul 21 din prezenta hotărâre, conform cărora este posibil ca unele dintre mărfurile în cauză
să fie de origine jamaicană, însă exportatorii nu au furnizat elemente de probă în acest sens.
În această privință, trebuie amintit de la început că scopul controlului
a posteriori
este să se verifice dacă declarația de origine indicată în certificatul EUR.1 este corectă (Hotărârea din 9 martie 2006,
Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, Rec., p. I‑2263, punctul 32 și jurisprudența citată).
Astfel cum a statuat Curtea în repetate rânduri în acest context, în cazul în care un control
a posteriori
nu permite să se confirme originea mărfurilor indicate în certificatul EUR.1, trebuie să se concluzioneze că mărfurile sunt
de origine necunoscută și că, prin urmare, certificatul EUR.1 și tariful preferențial au fost acordate în mod incorect (Hotărârea
din 7 decembrie 1993, Huygen și alții, C‑12/92, Rec., p. I‑6381, punctele 17 și 18, Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood
și alții, C‑153/94 și C‑204/94, Rec., p. I‑2465, punctul 16, precum și Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior,
punctul 34).
Această jurisprudență împiedică faptul ca importatorul, invocând originea necunoscută a mărfurilor și, prin urmare, împrejurarea
că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială indicată pe certificatele
EUR.1 anulate, să poată eluda recuperarea
a posteriori
a taxelor la import.
Dimpotrivă, din jurisprudență rezultă că recuperarea
a posteriori
a taxelor vamale neachitate la momentul importului este consecința normală a faptului că verificarea
a posteriori
nu permite confirmarea originii mărfurilor, astfel cum este indicată în certificatul EUR.1 (Hotărârile citate anterior Huygen
și alții, punctul 19, și Faroe Seafood și alții, punctul 16).
Pentru ca un importator să poată invoca în mod util o încredere legitimă potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b)
din Codul vamal și pentru a beneficia, astfel, de excepția recuperării
a posteriori
prevăzute de această dispoziție, trebuie întrunite trei condiții cumulative. Mai întâi, este necesar ca eliberarea nelegală
a certificatelor EUR.1 să fi avut loc ca urmare a unei erori din partea autorităților competente înseși, apoi, ca eroarea
săvârșită de acestea să fie de asemenea natură încât nu a putut fi detectată în condiții rezonabile de un debitor de bună‑credință
și, în sfârșit, ca acesta din urmă să fi respectat toate dispozițiile prevăzute de reglementarea în vigoare (a se vedea în
special Hotărârea Faroe Seafood și alții, citată anterior, punctul 83, Hotărârea din 3 martie 2005, Biegi Nahrungsmittel și
Commonfood/Comisia, C‑499/03 P, Rec., p. I‑1751, punctul 46, precum și Hotărârea din 18 octombrie 2007, Agrover, C‑173/06,
Rep., p. I‑8783, punctul 30).
În cazul în care, precum în acțiunea principală, autoritățile statului de export au eliberat certificate EUR.1 incorecte în
cadrul unui sistem de cooperare administrativă, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea
paragraf, această eliberare trebuie considerată o eroare săvârșită de autoritățile în cauză, cu excepția cazului în care se
dovedește că aceste certificate au fost întocmite pe baza unei prezentări incorecte a faptelor din partea exportatorului.
Dacă certificatele respective au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea exportatorului, prima dintre cele
trei condiții cumulative menționate mai sus nu este îndeplinită și, în consecință, recuperarea
a posteriori
a taxelor la import trebuie să aibă loc, cu excepția cazului în care este evident, printre altele, că autoritățile care au
eliberat astfel de certificate știau sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia
de tratamentul preferențial.
În cazul în care, în acțiunea principală, instanța de trimitere nu pune la îndoială constatarea făcută în procesul‑verbal
al controlului efectuat conform căreia autoritățile jamaicane nu știau și nu puteau să știe că textilele exportate de ARH
nu îndeplineau condițiile pentru a fi considerate de origine jamaicană, aceasta se întreabă, în schimb, dacă revine Hauptzollamt
obligația de a dovedi că certificatele incorecte au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea acestei societăți
sau dacă, dimpotrivă, revine societății Afasia obligația de a dovedi că ARH a prezentat în mod corect faptele autorităților
jamaicane.
Instanța în cauză solicită să se stabilească în special modul în care trebuie transpusă, în împrejurări precum cele din acțiunea
principală, interpretarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal dată de Curte în Hotărârea Beemsterboer
Coldstore Services, citată anterior.
În hotărârea menționată, Curtea a statuat că nu li se poate impune autorităților vamale ale statului de import să dovedească
că exportatorul a dat declarații false în cazul în care se dovedește că, în pofida obligației care rezultă din reglementarea
aplicabilă, acesta din urmă nu a păstrat documentele referitoare la mărfurile în cauză cel puțin trei ani. Astfel, în asemenea
condiții, autoritățile în cauză sunt private de posibilitatea de a dovedi faptul că informațiile furnizate de exportator în
vederea eliberării certificatelor EUR.1 erau sau nu erau corecte (Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior,
punctul 40).
Afasia susține că soluția adoptată de Curte în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Beemsterboer Coldstore Services,
citată anterior, nu se poate transpune în acțiunea principală, întrucât ARH s‑a aflat în imposibilitatea de a‑și respecta
obligația prevăzută la articolul 28 din protocolul nr. 1 de a păstra documentele relevante cel puțin trei ani, deoarece atelierele
sale au fost distruse de un uragan anterior expirării acestei perioade. Acest element de forță majoră ar avea drept consecință
faptul că nu se mai poate stabili dacă certificatele EUR.1 au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea exportatorului
și că emiterea certificatelor EUR.1 incorecte trebuie calificată, așadar, drept o eroare săvârșită de autoritățile jamaicane.
Totuși, această argumentație nu respectă împrejurarea că OLAF, întrucât nu a putut obține o cooperare din partea proprietarilor
grupului Afasia și ținând seama de aspectul că, la momentul efectuării unei inspecții forțate desfășurate în cooperare cu
autoritățile jamaicane, atelierele și birourile ARH nu se aflau în posesia documentelor, și‑a orientat ancheta asupra documentelor
de transport, precum și a documentelor aflate în posesia autorităților jamaicane referitoare la loturile de mărfuri exportate
și a comparat datele care figurează în aceste documente cu cele conținute în documentele trimise de autoritățile vamale chineze.
Pe baza acestor documente și a comparației datelor, s‑a concluzionat că declarațiile privind originea acestor mărfuri date
de ARH și de alți exportatori jamaicani în fața autorităților jamaicane nu puteau fi decât false.
Or, astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernul italian și Comisia, în cazul în care autoritățile statului de export au
fost induse în eroare de exportatori, eliberarea certificatelor EUR.1 incorecte nu poate fi considerată o eroare săvârșită
de înseși aceste autorități. În această privință, dintr‑o jurisprudență consacrată reiese că numai erorile imputabile unui
comportament activ din partea autorităților competente dau naștere dreptului de a nu se efectua o recuperare
a posteriori
a taxelor vamale. În lipsa unei astfel de erori, articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal nu permite debitorului
să invoce o încredere legitimă (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Faroe Seafood și alții, punctele 91 și 92,
precum și Agrover, punctul 31). În astfel de împrejurări, argumentele invocate de Afasia întemeiate pe producerea unui caz
de forță majoră devin inoperante.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 220 alineatul (2) litera (b) din
Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate pentru importul de mărfuri
în Uniune sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată de nereguli și că originea preferențială
indicată pe certificatele respective nu a putut fi confirmată în urma unui control
a posteriori
, importatorul nu se poate opune unei recuperări
a posteriori
a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
respectivă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
1)
Articolul 32 din protocolul nr. 1 la anexa V la Acordul de parteneriat dintre statele din Africa, Caraibe și Pacific, pe de
o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000 și
aprobat în numele Comunității prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 trebuie interpretat în sensul că
rezultatele unui control
a posteriori
cu privire la exactitatea originii mărfurilor indicate în certificatele EUR.1 eliberate de un stat ACP și care au constat,
în esență, într‑o anchetă efectuată de Comisie și, mai exact, de Oficiul European de Luptă Antifraudă în acest stat și la
invitația acestuia din urmă sunt obligatorii pentru autoritățile statului membru în care sunt importate mărfurile, în măsura
în care aceste autorități au primit un document în care se recunoaște fără echivoc că acest stat ACP își însușește rezultatele
respective, fapt care trebuie apreciat de instanța de trimitere.
2)
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al
Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate
pentru importul de mărfuri în Uniunea Europeană sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată
de nereguli și că originea preferențială indicată pe certificatele respective nu a putut fi confirmată în urma unui control
a posteriori
, importatorul nu se poate opune unei recuperări
a posteriori
a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
respectivă.
Semnături
*
* Limba de procedură: germana.