CELEX: 62011CJ0166
Patērētāju tiesību aizsardzība
Līgumi, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām
Direktīva 85/577/EEK
Piemērošanas joma
Izslēgšana
“Unit linked” veida apdrošināšanas līgumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (
OV L 372, 31. lpp.
), 3. panta 2. punkta d) apakšpunkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Á. L. González Alonso
un
Nationale Nederlanden Vida Cia de Seguros y Reaseguros SAE
(turpmāk tekstā – “
Nationale Nederlanden
”) par prasību saistībā ar tā saucamā “unit linked” apdrošināšanas līguma (līguma, kas saistīts ar ieguldījumu fondiem) izbeigšanu, kā arī par
Á. L. González Alonso
atbilstoši šim līgumam veikto prēmiju maksājumu atgūšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz:
[..]
d)
apdrošināšanas līgumiem”.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 5. novembra Direktīvas 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu (
OV L 345, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Dzīvības apdrošināšanas direktīva”) 2. pantā ar virsrakstu “Piemērošanas joma” ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz pašnodarbinātības uzsākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas jomā [..] kādā no turpmāk minētajām nozarēm:
1)
dzīvības apdrošināšana, kas veicama uz līguma pamata:
a)
dzīvības apdrošināšana, proti, apdrošināšanas nozare, kurā ietver dzīvības apdrošināšanu tikai līdz noteiktam vecumam, apdrošināšanu tikai nāves gadījumam [..];
b)
mūža rentes apdrošināšana;
[..]
[..].”
Šīs direktīvas 35. pants ar virsrakstu “Līguma laušanas laikposms” ir izteikts šādi:
“1.   Katra dalībvalsts paredz, ka apdrošinājuma ņēmējam, kurš noslēdz individuālu dzīvības apdrošināšanas līgumu, ir 14 līdz 30 kalendāro dienu termiņš no brīža, kad viņš ir informēts par līguma noslēgšanu, kurā viņš var lauzt līgumu.
Līdz ar paziņojumu par līguma laušanu apdrošinājuma ņēmējs ir atbrīvots no jebkādiem turpmākiem pienākumiem, kas paredzēti līgumā.
Citas tiesiskās sekas un līguma laušanas nosacījumus nosaka tiesību aktos, kas attiecas uz līgumiem, kā noteikts 32. pantā, it īpaši attiecībā uz kārtību, kā apdrošinājuma ņēmēji informējami par to, ka līgums noslēgts.
[..]”
Minētās direktīvas 36. pantā ar virsrakstu “Informācija apdrošinājuma ņēmējiem” ir paredzēts:
“1.   Pirms apdrošināšanas līguma noslēgšanas jādara zināma apdrošinājuma ņēmējiem vismaz tā informācija, kas norādīta III pielikuma A punktā.
[..]
4.   Sīkākus noteikumus par šā panta un III pielikuma ieviešanu nosaka saistību dalībvalsts.”
Dzīvības apdrošināšanas direktīvas I pielikuma III punktā kā viens no tiešiem apdrošināšanas veidiem, uz kuru attiecas šī direktīva, ir paredzēta “dzīvības apdrošināšana, kas minēta šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, kura saistīta ar ieguldījumu fondiem”.
Atbilstoši šīs direktīvas III pielikuma A punkta a) 13. apakšpunktam pirms līgumu noslēgšanas apdrošinājuma ņēmējiem ir jāpaziņo “uzteikuma termiņa piemērošanas kārtība”.
Padomes 1979. gada 5. marta Pirmās direktīvas 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās dzīvības apdrošināšanas nozarē (
OV L 63, 1. lpp.
) 1. pantā ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz pašnodarbinātības uzsākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas jomā [..] kādā no turpmāk minētajām nozarēm:
1.   šādu veidu apdrošināšana, kas veicama uz līguma pamata:
a)
dzīvības apdrošināšana [..].” [Neoficiāls tulkojums]
Šīs direktīvas pielikuma III punktā ir noteikts, ka “1. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētie apdrošināšanas veidi [..], kuri ir saistīti ar ieguldījumu fondiem”, ir uzskatāmi par dzīvības apdrošināšanu.
Valsts tiesības
Spānijas tiesību sistēmā Direktīva 85/577 tika transponēta ar 1991. gada 21. novembra Likumu 26/1991 par līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (
Ley

26/1991, sobre contratos celebrados fuera de los establecimientos mercantiles
) (1991. gada 26. novembra
BOE
Nr. 283). Likums 26/1991, kurš bija spēkā līdz 2007. gada 1. decembrim, ir piemērojams pamatlietas faktiskajiem apstākļiem.
Likuma 26/1991 2. panta 1. punkta 3) apakšpunkta izpratnē tas neattiecas uz “apdrošināšanas līgumiem”.
Likuma Nr. 26/1991 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   [..] Līgums vai līguma piedāvājums ir jānoformē rakstveidā divos eksemplāros, tam ir jāpievieno uzteikuma dokuments un tam ir jābūt datētam un parakstītam ar patērētāja paša roku.
2.   Līgumā [..] ir jāietver skaidra un precīza norāde uz patērētāja tiesībām atsaukt sniegto piekrišanu, kā arī šo tiesību izmantošanas nosacījumiem un sekām.”
Likuma 26/1991 4. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka “līgumu, kas noslēgts, vai piedāvājumu, kas iesniegts, pārkāpjot iepriekšējā pantā minētās prasības, var atcelt pēc patērētāja pieprasījuma”.
Pamattiesvedības rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2007. gada jūlijā kāds
Nationale Nederlanden
darbinieks ieradās pie
Á. L. González Alonso
viņa darba vietā un viņam piedāvāja finanšu produktu. Šis darbinieks viņu informēja, ka attiecīgais produkts ir ļoti ienesīgs [ieguldījumu] konts, kas piedāvā ieguldītājam iespēju jebkurā brīdī atgūt ieguldīto kapitālu.
Iesniedzējtiesa norādīja, ka
Á. L. González Alonso
ir pieņēmis piedāvājumu un parakstījis virkni dokumentu, tostarp apdrošināšanas polisi ar nosaukumu “Segur Fondo Dinámico”, apdrošināšanas aptaujas lapu attiecībā uz parakstītāja datiem un viņa veselības stāvokli, kā arī viņa bankai adresēto atļauju automātiski atskaitīt no viņa konta apdrošināšanas prēmijas maksājumus. Tiklīdz šie dokumenti bija parakstīti,
Nationale Nederlanden
no 2007. gada 3. septembra ar bankas starpniecību sāka tieši atskaitīt no
Á. L. González Alonso
konta secīgās [apdrošināšanas] prēmijas un turpināja to darīt līdz 2008. gada 30. maijam, šiem atskaitījumiem kopumā sasniedzot summu EUR 3083,30 apmērā.
Á. L. González Alonso
2008. gada jūlijā informēja
Nationale Nederlanden
par savu vēlēšanos pilnībā atgūt viņa izdarīto maksājumu kopējo summu. Šī pēdējā atteicās atgriezt minēto summu. Saņemot šo atteikumu,
Á. L. González Alonso
saskaņā ar Likuma 26/1991 4. pantu iesniedza prasību attiecīgajā Ovjedo [
Oviedo
] tiesā, lūdzot atzīt līgumu par spēkā neesošu un piespriest atmaksāt samaksāto [apdrošināšanas] prēmiju summu.
Izskatot šo lietu apelācijas instancē, Ovjedo provinces tiesa [
Audiencia Provincial de Oviedo
] norāda, ka
Á. L. González Alonso
parakstītais dokuments ar nosaukumu “Segur Fondo Dinámico” ietver dzīvības apdrošināšanu, kurā apdrošināšanas ņēmējs par labuma guvējiem ir norādījis pašu apdrošināto personu un viņa bērnus un saskaņā ar kuru apdrošināšanas atlīdzība nāves gadījumā nav mazāka par EUR 3000. Apdrošināšanai esot pievienoti citi pakalpojumu veidi, kuri izkropļo dzīvības apdrošināšanas līgumam piemītošās iezīmes un pārvērš to jauktā līgumā. Šim apdrošināšanas līgumam piemītošie pakalpojumi esot apvienoti ar tiem, kuri atbilstot īstam finanšu ieguldījumu produktam.
Iesniedzējtiesa norāda, ka prēmijas, kuras apdrošināšanas ņēmējs maksā ik mēnesi, šķiet, ir paredzētas finanšu ieguldījumam, kurā klients var izvēlēties tā ieguldījuma proporcionālo sadalījumu atbilstoši tam piedāvātajam portfelim. Tādējādi saskaņā ar
Á. L. González Alonso
izdarīto izvēli ieguldījums pašas
Nationale Nederlanden
pārvaldītajā iekšējā fondā veido 30 % no samaksātajām prēmijām, noguldījums ar mainīgu ienākuma likmi – 60 % no šīm prēmijām un noguldījums ar fiksētu ienākuma likmi – 10 % no tām.
Pēc iesniedzējtiesas domām,
Á. L. González Alonso
tātad esot noslēdzis līgumu par “unit linked” produktiem, kuram ir raksturīgs tas, ka apdrošināšanas kompānija uzņemas tikai aktuāro risku, savukārt ieguldījuma finansiālais risks ir pašam apdrošināšanas ņēmējam. Šis pēdējais minēto risku esot uzņēmies apmaiņai pret noteiktiem nodokļu atvieglojumiem.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa, neskatoties uz apdrošināšanas līgumu izslēgšanu no Direktīvas 85/577 piemērošanas jomas, kā to paredz tās 3. panta 2. punkta d) apakšpunkts, kā arī attiecīgo izslēgšanu, kas paredzēta Likuma 26/1991 2. panta 1. punkta 3) apakšpunktā, izsaka šaubas par pamatlietā aplūkojamā līguma iespējamo iekļaušanu minētās direktīvas piemērošanas jomā. Atbilstoši šīs tiesas ieskatiem šādai interpretācijai varētu rast pamatojumu, ņemot vērā Tiesas judikatūru, kura vairākkārt esot uzsvērusi, ka Direktīvas 85/577 3. pantā paredzētie izņēmumi ir jāinterpretē šauri.
Iesniedzējtiesa norāda, ka gadījumā, ja finanšu produkts, ko uzskata par vienu no līgumiem par “unit linked” produktiem, varētu ietilpt Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā, tam būtu piemērojamas Likuma 26/1991 3. un 4. pantā paredzētās formas prasības un līdz ar to būtu iespējams prasītāja pamatlietā parakstīto līgumu atzīt par spēkā neesošu.
Šajos apstākļos
Audiencia Provincial de Oviedo
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [..] Direktīvas 85/577 [..] 3. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē šauri tādējādi, ka tas nav piemērojams līgumam, kas noslēgts ārpus uzņēmuma telpām un ar kuru ir piedāvāta dzīvības apdrošināšana par prēmijas ikmēneša maksājumiem, kuru ir paredzēts dažādās proporcijās investēt noguldījumos ar fiksētu ienākuma likmi, noguldījumos ar mainīgu ienākuma likmi un pašas komercsabiedrības finanšu ieguldījumu produktos?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai līgums, kas noslēgts ārpus uzņēmuma telpām un ar kuru ir piedāvāta dzīvības apdrošināšana par prēmijas ikmēneša maksājumiem, kuru ir paredzēts dažādās proporcijās investēt noguldījumos ar fiksētu ienākuma likmi, noguldījumos ar mainīgu ienākuma likmi un līgumslēdzējas sabiedrības finanšu ieguldījumu produktos, atbilstoši Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta d) apakšpunktam neietilpst tās piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka Direktīvā 85/577 nav ietverta apdrošināšanas līguma jēdziena definīcija. Turklāt šī direktīva tieši nenorāda uz dalībvalstu tiesībām šajā ziņā. Tādējādi, kā tas izriet gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzīgas attieksmes principa prasībām, termina “apdrošināšanas līgums” jēga ir jānoskaidro, ņemot vērā, kādā kontekstā iekļaujas šī direktīva, un visā Eiropas Savienībā tā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (šajā ziņā skat. 1982. gada 14. janvāra spriedumu lietā
64/81
Corman
,
Recueil
, 13. lpp.
, 8. punkts, kā arī 2008. gada 6. marta spriedumu lietā
C-98/07
Nordania Finans
un
BG Factoring
, Krājums, I-1281. lpp.
, 17. punkts).
Otrkārt, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, atkāpes no Savienības tiesību normām, kas attiecas uz patērētāju tiesību aizsardzību, ir jāinterpretē šauri (skat. 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā
C-481/99
Heininger
,
Recueil
, I-9945. lpp.
, 31. punkts, un 2010. gada 15. aprīļa spriedumu lietā
C-215/08
E. Friz
, Krājums, I-2947. lpp.
, 32. punkts).
Tomēr, kā Tiesa to jau precizēja, Direktīvā 85/577 paredzētā patērētāju tiesību aizsardzība nav absolūta un uz to attiecas vairāki ierobežojumi (skat. 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā
C-412/06
Hamilton
, Krājums, I-2383. lpp.
, 39. un 40. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
E. Friz
, 44. punkts). Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktā minētie izņēmumi ietilpst šajos ierobežojumos. Pārāk šauras šo izņēmumu interpretācijas dēļ zustu to lietderīgā iedarbība, un līdz ar to šāda interpretācija ir jānoraida.
Saistībā ar pamatlietā aplūkojamo līgumu – tajā tostarp ir paredzēta dzīvības apdrošināšana šā termina burtiskajā nozīmē. Šādu līgumu kvalificēt kā “apdrošināšanas līgumu” Direktīvas 85/577 izpratnē tātad nešķiet acīmredzami kļūdaini. Lai gan patiešām pamatlietā aplūkojamais līgums piedāvā dzīvības apdrošināšanu par prēmijas ikmēneša maksājumiem, kuru ir paredzēts dažādās proporcijās investēt noguldījumos ar fiksētu ienākuma likmi, noguldījumos ar mainīgu ienākuma likmi un finanšu ieguldījumu produktos, kuru finansiālo risku uzņemas apdrošināšanas ņēmējs, šādi līguma nosacījumi nav neparasti.
Tieši pretēji, tā saucamie “unit linked”, “en unité de comptes” jeb “ar ieguldījumu fondiem saistīti” līgumi, tādi kā tas, ko parakstīja
Á. L. González Alonso
, ir bieži izmantojami apdrošināšanas tiesību jomā. Turklāt Savienības likumdevējs uzskatīja, ka šis līguma veids ietilpst dzīvības apdrošināšanas nozarē, kā arī tas skaidri izriet no Dzīvības apdrošināšanas direktīvas I pielikuma III punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Turklāt pirms Direktīvas 85/577 spēkā stāšanās jau bija uzskatāms, ka apdrošināšana, kas saistīta ar ieguldījumu fondiem, atbilstoši Pirmās direktīvas 79/267 1. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kā arī tās pielikuma III punktam ietilpst dzīvības apdrošināšanas nozarē. Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 85/577, tomēr neesot sašaurinājis apdrošināšanas līguma jēdzienu tādējādi, lai tas neietvertu apdrošināšanu, kas saistīta ar ieguldījumu fondiem.
Šajos apstākļos, ņemot vērā, ka nav tiesību normu, kas noteiktu pretējo, ir jāuzskata, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 85/577 un izslēdzot no tās piemērošanas jomas apdrošināšanas līgumus kopumā, uzskatīja, ka apdrošināšanas līgumi, kas saistīti ar ieguldījumu fondiem, ir apdrošināšanas līgumi.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka šie līgumi neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
Šī Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta d) apakšpunkta interpretācija turklāt neizslēdz uzreiz patērētājiem iespēju noteiktos apstākļos izbeigt apdrošināšanas līgumu. Dzīvības apdrošināšanas direktīvas 35. panta 1. punktā, to aplūkojot kopsakarā ar tās 36. pantu un III pielikuma A punkta a) 13. apakšpunktu, ir paredzētas apdrošināšanas ņēmēja tiesības izbeigt līgumu. Tomēr tikai iesniedzējtiesa var pārbaudīt, vai šo tiesību īstenošanai nepieciešamie nosacījumi tās izskatāmajā lietā ir izpildīti.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka līgums, kurš noslēgts ārpus uzņēmuma telpām un ar kuru ir piedāvāta dzīvības apdrošināšana par prēmijas ikmēneša maksājumiem, kuru ir paredzēts dažādās proporcijās investēt noguldījumos ar fiksētu ienākuma likmi, noguldījumos ar mainīgu ienākuma likmi un līgumslēdzējas sabiedrības finanšu ieguldījumu produktos, atbilstoši Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta d) apakšpunktam neietilpst tās piemērošanas jomā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Līgums, kurš noslēgts ārpus uzņēmuma telpām un ar kuru ir piedāvāta dzīvības apdrošināšana par prēmijas ikmēneša maksājumiem, kuru ir paredzēts dažādās proporcijās investēt noguldījumos ar fiksētu ienākuma likmi, noguldījumos ar mainīgu ienākuma likmi un līgumslēdzējas sabiedrības finanšu ieguldījumu produktos, atbilstoši Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 3. panta 2. punkta d) apakšpunktam neietilpst tās piemērošanas jomā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.