CELEX: 62010CJ0007
Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom
Právo na pobyt
Rodinní príslušníci naturalizovaného tureckého pracovníka
Zachovanie tureckého štátneho občianstva
Dátum udelenia štátneho občianstva

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 7 rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Asociačná rada bola zriadená Asociačnou dohodou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na druhej strane a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (
Ú. v. ES 217, 1964, s. 3685
; Mim. vyd. 11/011, s. 10, ďalej len „dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom“).
Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch konaní, účastníkmi ktorých sú Staatssecretaris van Justitie (štátny tajomník spravodlivosti, ďalej len „Staatssecretaris“) a T. Kahveci v jednom a O. Inan v druhom prípade a ktoré sa týkajú otázky, či sa rodinný príslušník pracovníka, ktorý má nielen turecké štátne občianstvo, ale tiež štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, môže dovolávať článku 7 rozhodnutia č. 1/80.
Právny rámec
Rozhodnutie č. 1/80
Článok 7 rozhodnutia č. 1/80 stanovuje:
„Rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu pripojiť:
—
majú právo odpovedať – s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva – na akúkoľvek pracovnú ponuku, ak tam majú legálny pobyt aspoň tri roky,
—
požívajú slobodný prístup k akejkoľvek zárobkovej činnosti podľa svojho výberu, ak tam majú legálny pobyt aspoň päť rokov.
…“
[neoficiálny preklad]
Podľa článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80:
„Ustanovenia tejto časti sa uplatňujú s výhradou obmedzení z dôvodu verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia.“ [
neoficiálny preklad
]
Vnútroštátna právna úprava
§ 18 ods. 1 úvod a písm. e) zákona z roku 2000 o cudzích štátnych príslušníkoch (Vreemdelingenwet 2000, Stb. 2000, č. 495, ďalej len „Vw 2000“) stanovuje, že žiadosť o predĺženie platnosti časovo obmedzeného povolenia na pobyt možno zamietnuť, ak cudzinec, ktorý žiadosť podáva, predstavuje hrozbu pre verejný poriadok. Podľa § 19 tohto zákona, takéto povolenie môže byť odňaté z rovnakých dôvodov.
Podľa § 67 ods. 1 úvodu a písm. b) Vw 2000 Staatssecretaris môže vyhlásiť cudzinca za nežiaducu osobu, ak bol tento cudzinec právoplatným rozsudkom odsúdený na trest odňatia slobody za trestný čin, za ktorý možno uložiť trest odňatia slobody vo výmere 3 roky alebo vyšší. Podľa odseku 3 tohto paragrafu sa cudzinec vyhlásený za nežiaducu osobu nesmie legálne zdržiavať v Holandsku.
§ 3.86 ods. 1 úvod a písm. d) vyhlášky z roku 2000 o cudzincoch (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, č. 497) umožňuje zamietnuť žiadosť o predĺženie platnosti časovo obmedzeného povolenia na pobyt podľa § 18 ods. 1 úvodu a písm. e) Vw 2000 v prípade ohrozenia verejného poriadku, najmä ak bol cudzinec právoplatným rozsudkom odsúdený na trest odňatia slobody za trestný čin, za ktorý možno uložiť trest odňatia slobody vo výmere 3 roky alebo vyšší, a ak mu bol uložený trest odňatia slobody, ktorého nepodmienečná časť zodpovedá prinajmenšom obdobiu stanovenému v § 3.86 ods. 2 uvedenej vyhlášky, ktorý stanovuje progresívnu stupnicu založenú na dĺžke trvania pobytu dotknutej osoby v Holandsku.
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C-7/10
T. Kahveci má turecké štátne občianstvo. Jeho manželka, tiež turecká štátna občianka sa narodila v Holandsku ako dieťa tureckého pracovníka a patrí do legálneho trhu práce v Holandsku. V júni 1999, ešte predtým, ako T. Kahveci v priebehu toho istého roka legálne prišiel do Holandska, jej bolo udelené holandské štátne občianstvo, pričom si ponechala aj turecké štátne občianstvo.
Povolenie na pobyt, ktoré získal T. Kahveci obsahovalo obmedzenie „pobyt u manželky R. Kahveci“. Toto povolenie bolo viackrát predĺžené, naposledy 12. marca 2009. Až do uväznenia býval T. Kahveci u svojej manželky.
Dňa 23. januára 2007 bol T. Kahveci právoplatne odsúdený na trest odňatia slobody v dĺžke šiestich rokov a deviatich mesiacov nepodmienečne.
Rozhodnutím Staatssecretaris z 20. marca 2007 bol T. Kahveci z dôvodu jeho odsúdenia vyhlásený za nežiaducu osobu a odňalo sa mu povolenie na pobyt.
Námietka, ktorú podal T. Kahveci proti uvedenému rozhodnutiu, bola zamietnutá z dôvodu, že sa nemôže dovolávať článku 7 rozhodnutia č. 1/80, keďže jeho manželka má holandské štátne občianstvo. Preto nemôže byť považovaný za rodinného príslušníka tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce, aj keď si tento pracovník ponechal turecké štátne občianstvo popri holandskom štátnom občianstve.
Keďže Rechtbank s-Gravenhage vyhovel žalobe, ktorú podal T. Kahveci proti zamietnutiu uvedenej námietky, Staatssecretaris podal odvolanie na Raad van State.
Uvádza, že T. Kahveci už viac nepatrí do pôsobnosti rozhodnutia č. 1/80 a že pre jeho manželku je už obsolentné uplatňovať zlepšenie podmienok v sociálnej oblasti, ktoré bolo vykonané uvedeným rozhodnutím.
Vec C-9/10
O. Inan má tureckú štátnu príslušnosť. Jeho otec, H. Inan, rovnako turecký štátny príslušník, u ktorého skutočnosť, že patrí do legálneho trhu práce v Holandsku nie je sporná, má od roku 1993 holandské štátne občianstvo popri tureckom štátnom občianstve.
O. Inan legálne pricestoval do Holandska v priebehu roku 1999. Povolenie na pobyt, ktoré mu bolo vydané, obsahovalo obmedzenie, a to „rodinné spolužitie s rodičom H. Inanom“. Toto povolenie bolo viackrát predĺžené, naposledy 10. júna 2005. Až do svojho uväznenia býval O. Inan u svojho otca.
Dňa 22. mája bol O. Inan právoplatne odsúdený na sedemročný trest odňatia slobody nepodmienečne.
Rozhodnutím z 13. novembra 2007 vyhlásil Staatssecretaris O. Inana za nežiaducu osobu z dôvodu jeho odsúdenia a zamietol jeho žiadosť o predĺženie jeho povolenia na pobyt.
Konanie vo veci samej potom prebiehalo podobne ako v konaní, ktoré začal T. Kahveci, opísanom v bodoch 12 až 14 tohto rozsudku.
Za týchto okolností, keďže Raad van State zastával názor, že rozhodnutie v oboch veciach, ktoré mu boli predložené, závisí od výkladu práva Únie, rozhodol sa prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky formulované v oboch uvedených veciach rovnakým spôsobom:
„1.
Má sa článok 7 rozhodnutia č. 1/80 vykladať v tom zmysle, že rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, sa nemôžu odvolávať na uvedené ustanovenie po tom, ako tento pracovník nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu a ponechal si aj turecké štátne občianstvo?
2.
Je pre odpoveď na prvú otázku relevantné, kedy dotknutý turecký pracovník nadobudne štátne občianstvo hostiteľského členského štátu?“
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. februára 2010 boli veci C-7/10 a C-9/10 spojené na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi dvomi otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 rozhodnutia č. 1/80 vykladať tak, že rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, sa môžu stále odvolávať na toto ustanovenie, ak tento pracovník nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu a ponechal si aj turecké štátne občianstvo.
Na úvod treba poznamenať, že článok 7 rozhodnutia č. 1/80 je neoddeliteľnou súčasťou právneho systému Únie (pozri rozsudok z 20. septembra 1990, Sevince,
C-192/89, Zb. s. I-3461
, body 8 a 9). Členské štáty sú teda povinné plniť povinnosti vyplývajúce z tohto ustanovenia rovnakým spôsobom, ako sú povinné plniť ostatné povinnosti stanovené právom Únie.
V nadväznosti na to treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry má článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 priamy účinok, takže tureckí štátni príslušníci, na ktorých sa toto ustanovenie uplatňuje, majú právo uplatňovať ho priamo pred súdmi členských štátov, aby odvrátili uplatňovanie pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré mu odporujú (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky zo 17. apríla 1997, Kadiman,
C-351/95, Zb. s. I-2133
, bod 28; z 22. decembra 2010, Bozkurt,
C-303/08, Zb. s. I-13445
, bod 31, a zo 16. júna 2011, Pehlivan,
C-484/07, Zb. s. I-5203
, bod 39).
Po tomto spresnení s cieľom odpovedať na položené otázky treba uvedené ustanovenie vykladať s ohľadom na jeho znenie, cieľ ktorý sleduje, a na systém, ktorý vytvára (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. marca 2006, Honyvem Informazioni Commerciali,
C-465/04, Zb. s. I-2879
, bod 17).
Ako vyplýva zo samotného znenia uvedeného článku 7 prvého odseku, nadobudnutie práv upravených v tomto ustanovení podlieha dvom predchádzajúcim kumulatívnym podmienkam, a to na jednej strane tomu, že dotknutá osoba musí byť rodinným príslušníkom tureckého pracovníka začleneného už do legálneho trhu práce v hostiteľskom členskom štáte, a na druhej strane tomu, že jej bolo povolené príslušnými orgánmi tohto štátu pripojiť sa v tomto štáte k uvedenému pracovníkovi (pozri rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 26).
Pokiaľ sú uvedené podmienky splnené, na účely uplatnenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 zostáva overiť, či dotknutý turecký štátny príslušník má na území hostiteľského členského štátu legálny pobyt počas určitého obdobia (pozri najmä rozsudok zo 7. júla 2005, Aydinli,
C-373/03, Zb. s. I-6181
, bod 29).
V dôsledku toho Súdny dvor už rozhodol, že rodinný príslušník pracovníka, ktorý má iba turecké štátne občianstvo, spĺňajúci podmienky uvedené v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku, je v uvedenom štáte nevyhnutne držiteľom práva na pobyt, ktoré vychádza priamo z článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 (rozsudok Pehlivan, už citovaný, bod 43).
Pokiaľ ide o konania vo veci samej, je nesporné, že ako bolo poznamenané v bodoch 8 až 10 a 15 až 17 tohto rozsudku, T. Kahveci a O. Inan spĺňajú podmienky stanovené v jeho bodoch 26 a 27.
Vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, a systém, ktorý zavádza, zostáva teda určiť, či skutočnosť, že turecký pracovník, ktorý už patrí do legálneho trhu práce hostiteľského členského štátu, nadobudol popri svojom tureckom štátnom občianstve štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, prináša so sebou pre jeho rodinných príslušníkov nemožnosť dovolávať sa už tohto ustanovenia.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že systém postupného nadobúdania práv stanovený v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80 sleduje dvojaký cieľ.
V prvom rade pred uplynutím počiatočného obdobia troch rokov je cieľom uvedeného ustanovenia umožniť prítomnosť členov rodiny migrujúceho pracovníka u neho na účely zvýhodnenia, prostredníctvom zlúčenia rodiny, zamestnania a pobytu tureckého pracovníka, ktorý sa už riadne integroval v hostiteľskom členskom štáte (pozri najmä rozsudky z 22. júna 2000, Eyüp,
C-65/98, Zb. s. I-4747
, bod 26; z 11. novembra 2004, Cetinkaya,
C-467/02, Zb. s. I-10895
, bod 25, a Bozkurt, už citovaný, bod 33).
To isté ustanovenie má ďalej za cieľ posilniť trvalé začlenenie rodiny tureckého migrujúceho pracovníka v hostiteľskom členskom štáte tým, že dotknutému členovi rodiny prizná, po troch rokoch oprávneného pobytu možnosť, aby sám mal prístup k trhu práce. Základným takto sledovaným cieľom je konsolidovať postavenie uvedeného člena rodiny, ktorý je v tomto štádiu už riadne integrovaný v hostiteľskom členskom štáte tým, že sa mu poskytne príležitosť zarobiť si na živobytie v predmetnom štáte, a teda vytvoriť si v ňom nezávislé postavenie na migrujúcom pracovníkovi (pozri najmä rozsudky Eyüp, už citovaný, bod 26; Cetinkaya, už citovaný, bod 25; Aydinli, už citovaný, bod 23; z 18. júla 2007, Derin,
C-325/05, Zb. s. I-6495
, body 50 a 71, ako aj Bozkurt, už citovaný, bod 34).
Vzhľadom na všeobecný cieľ, ktorý rozhodnutie č. 1/80 sleduje a ktorý na rozdiel od dohody o spolupráci uzavretej medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Marockým kráľovstvom, podpísanej v Rabate 27. apríla 1976 a schválenej v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2211/78 z 26. septembra 1978 (
Ú. v. ES L 264, s. 1
; Mim. vyd. 11/013, s. 155), spočíva v zlepšení režimu využívaného tureckými pracovníkmi a ich rodinnými príslušníkmi v sociálnej oblasti v záujme progresívneho dosiahnutia voľného pohybu (pozri najmä rozsudky z 11. novembra 1999, Mesbah,
C-179/98, Zb. s. I-7955
, bod 36, a zo 16. marca 2000, Ergat,
C-329/97, Zb. s. I-1487
, bod 43), systém zavedený osobitne článkom 7 prvým odsekom toho istého rozhodnutia zamýšľa vytvoriť priaznivé podmienky na zlúčenie rodiny v hostiteľskom členskom štáte (pozri rozsudok Pehlivan, už citovaný, bod 45).
Tomuto cieľu, ktorý rozhodnutie č. 1/80 sleduje, by odporovalo, ak by nadobudnutie občianstva hostiteľského členského štátu zaväzovalo pracovníka, ktorý by stále mal turecké štátne občianstvo, vzdať sa výhodných podmienok pre zlúčenie rodiny v uvedenom hostiteľskom členskom štáte.
Okrem toho treba zdôrazniť, že Súdny dvor rozhodol, že tureckí štátni príslušníci spĺňajúci podmienky stanovené v niektorom z ustanovení rozhodnutia č. 1/80 z toho dôvodu požívajú práva, ktoré im toto rozhodnutie priznáva (pozri najmä rozsudky z 18. decembra 2008, Altun,
C-337/07, Zb. s. I-10323
, body 28 a 29, ako aj Bozkurt, už citovaný, bod 39) a že členský štát nie je oprávnený stanoviť právnu úpravu odlišnú od právnej úpravy vyplývajúcej z rozhodnutia č. 1/80 alebo právnu úpravu ukladajúcu iné podmienky, než sú podmienky stanovené rozhodnutím č. 1/80 (pozri rozsudok Pehlivan, už citovaný, bod 56).
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z prednosti práva Únie, ako aj z priameho účinku ustanovenia, akým je článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, vyplýva, že členské štáty nie sú oprávnené jednostranne zmeniť dosah systému postupného integrovania tureckých štátnych príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, a nemajú už preto možnosť prijať opatrenia na zmarenie právneho postavenia, ktoré takýmto štátnym príslušníkom výslovne priznáva právo vyplývajúce z dohody o pridružení medzi EHS a Tureckom (pozri rozsudok Pehlivan, už citovaný, bod 56 a tam citovanú judikatúru).
Taká právna úprava, akou je právna úprava sporná v konaní vo veci samej, ktorá stanovuje, že práv udelených článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80 sa nemožno dovolávať, keď turecký pracovník už riadne integrovaný v hostiteľskom členskom štáte nadobudol holandské štátne občianstvo, by mala za účinok práve zmarenie právneho postavenia výslovne priznaného právom pridruženia Turecka k EHS tureckým štátnym príslušníkom.
Za týchto okolností treba konštatovať, že pokiaľ ide o tureckých štátnych príslušníkov, ako sú T. Kahveci a O. Inan, článok 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 poskytuje vhodný právny základ umožňujúci posúdiť, v akom rozsahu turecký štátny príslušník, ktorý bol odsúdený v trestnom konaní, môže byť zbavený prostredníctvom vyhostenia z hostiteľského členského štátu práv, ktoré mu priamo vyplývajú z tohto rozhodnutia (pozri najmä rozsudok Derin, už citovaný, bod 74, a Bozkurt, už citovaný, bod 54).
V tomto ohľade už Súdny dvor konštatoval, že dotknutým vnútroštátnym orgánom prislúcha, aby v jednotlivých prípadoch vykonali posúdenie osobného správania porušiteľa, ako aj skutočnú, reálnu a dostatočne závažnú povahu nebezpečenstva, ktoré predstavuje pre verejný poriadok a bezpečnosť, a že tieto orgány sú okrem toho povinné dbať na dodržiavanie tak zásady proporcionality, ako aj základných práv dotknutej osoby. Konkrétnejšie, opatrenie vyhostenia založené na článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 možno uložiť len vtedy, ak individuálne správanie dotknutej osoby obsahuje konkrétne riziko nového závažného narušenia verejného poriadku (pozri rozsudky Derin, už citovaný, bod 74, a Bozkurt, bod 60).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na položené otázky treba odpovedať, že článok 7 rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať tak, že rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, sa môžu stále odvolávať na toto ustanovenie, ak tento pracovník nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu a ponechal si aj turecké štátne občianstvo.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 7 rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie, prijatého asociačnou radou zriadenou Asociačnou dohodou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, sa má vykladať tak, že rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, sa môžu stále odvolávať na toto ustanovenie, ak tento pracovník nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu a ponechal si aj turecké štátne občianstvo.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.