CELEX: 62013CJ0311
Закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя
Директива 80/987/ЕИО
Работник или служител, гражданин на трета страна, който не притежава валидно разрешение за пребиваване
Отказ за предоставяне на правото на обезщетение при неплатежоспособност

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Дирeктива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, стр. 23
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 197), изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г. (
ОВ L 270, стр. 10
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 149, наричана по-нататък „Директива 80/987“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Tümer и Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (управителен съвет на Института за социално осигуряване на работниците и служителите, наричан по-нататък „Uwv“) по повод отказа на последния да плати на г‑н Tümer обезщетение при неплатежоспособност с мотива, че той е гражданин на трета страна, който не пребивава законно в Нидерландия.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 80/987
Съображение 1 от Директива 2002/74 гласи:
„Точка 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците, приета на 9 декември 1989 г., постановява, че завършването на вътрешния пазар следва да доведе до подобряване на условията за живот и работа на работниците в Европейската общност, като това подобрение следва да обхваща, тогава когато това е необходимо, развитие на някои аспекти от регламентацията на заетостта, като например, процедурите за колективни уволнения, както и тези, свързани с несъстоятелността“.
Член 1 от Директива 80/987 предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага спрямо вземания на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и, които съществуват по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1.
2.   Държавите членки могат чрез изключения да изключат вземанията на някои категории работници и служители от обхвата на настоящата директива тогава, когато съществуват други форми на гаранция, когато се установи, че те дават на засегнатите лица закрила, съответстваща на тази, която се осигурява от настоящата директива.
3.   Когато такива разпоредби вече се прилагат в националното им законодателство, държавите членки могат да продължат да изключват от обхвата на настоящата директива:
а)
домашни прислужници, наети от физическо лице;
б)
рибари, получаващи заплащане под формата на дялово участие в риболова“.
Член 2, параграфи 2 и 3 от посочената директива гласи следното:
„2.   Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на понятията „работник и служител“, „работодател“, „възнаграждение“, „придобито право“ и „евентуално право“.
Независимо от това, държавите членки не могат да изключат от обхвата на настоящата директива:
а)
работници и служители на непълно работно време по смисъла на Директива 97/81/ЕО.
б)
работници на срочен трудов договор по смисъла на Директива 1999/70/ЕО.
в)
работници с временно трудово правоотношение по смисъла на член 1, параграф 2 на Директива 91/383/ЕИО.
3.   Държавите членки не могат да въвеждат условие за минимален срок на трудовия договор или минимална продължителност на трудовото правоотношение за придобиване правото на работниците и служителите на вземания по настоящата директива“.
Съгласно член 3 от Директива 80/987:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, ако не е уговорено друго в член 4, изплащането на дължимите вземания [на работниците и служителите], произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително, тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват [дължимите възнаграждения], отнасящи се към период преди, и/или, тогава когато е приложимо, след определена от държавите членки дата“.
Член 4 от тази директива гласи:
„1.   Държавите членки имат възможността да ограничат отговорността на гарантиращия орган, посочена в член 3.
2.   В случай че държавите членки упражнят предоставената им в параграф 1 възможност, те следва да определят продължителността на периода, за който гарантиращият орган изплаща дължимите вземания. Въпреки това, такъв период не може да бъде по-кратък от период, покриващ възнаграждението за последните три месеца на трудовото правоотношение преди [и/]или след датата, посочена в член 3. Държавите членки могат да включат този минимален тримесечен срок в референтен период с продължителност не по-малка от шест месеца.
Държавите членки, които имат референтен период не по-малък от 18 месеца, могат да ограничат периода, за който дължимите вземания […] се изплащат от гарантиращия орган[, до осем седмици]. В такъв случай, онези периоди, които са най-благоприятни за работника или служителя[,] се използват за изчисляване на минималния период.
3.   Наред с това, държавите членки могат да въвеждат тавани за плащанията, извършвани от гарантиращия орган. Тези тавани не трябва да падат под нивото, което е социално съвместимо със социалната цел на настоящата директива.
Когато държавите членки се възползват от тази възможност, те следва да уведомят Комисията за методите, използвани при определянето на тавана“.
Директива 80/987 е кодифицирана с Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, стр. 36
), която възпроизвежда по идентичен начин съдържанието на членове 2—4 от Директива 80/987. Директива 2008/94 влиза в сила на 17 ноември 2008 г.
Директива 2003/109/ЕО
Член 3, параграф 1 от Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 година относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (
ОВ L 16, стр. 44
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 225) предвижда:
„Настоящата директива се прилага спрямо граждани на трети страни, които [законно] пребивават на територията на една от държавите членки“.
Член 4, параграф 1 от тази директива гласи следното:
„Държавите членки предоставят статут на дългосрочно пребиваващ на граждани на трети страни, които са пребивавали [законно] и без прекъсване на територията в рамките на пет години преди подаване на въпросната молба“.
Съгласно член 11, параграф 1, буква г) от посочената директива дългосрочно пребиваващият се ползва от равно третиране с гражданите на държавата членка по отношение на „социалното осигуряване, социалното подпомагане и социалната закрила, така както са дефинирани в националното законодателство“.
Член 13 от същата директива, озаглавен „По-благоприятни национални разпоредби“, предвижда:
„Държавите членки могат да издават разрешения за постоянно пребиваване или безсрочна валидност при по-благоприятни условия от установените с настоящата директива. Тези разрешения за пребиваване не предоставят достъп до право на пребиваване в останалите държави членки, както е предвидено в глава III“.
Решение № 1/80
Със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, и от държавите — членки на ЕИО, и Общността, от друга страна, и сключено, одобрено и утвърдено от името на последната с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година (
ОВ 217, 1964 г., стр. 3685
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10), се създава Съвет за асоцииране.
Член 6, параграф 1 от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране от 19 септември 1980 г. относно развитието на асоциирането, гласи:
„При спазване на разпоредбите на член 7 относно свободния достъп до заетост на членовете на семейството му, турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, има право:
—
на подновяване на разрешението му за работа при същия работодател след една година легална заетост в тази държава членка и ако има свободна длъжност при този работодател,
—
да отговори на друго предложение за работа в същата професия пред работодател по свой избор, направено при общи условия и регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години легална заетост в същата и при условие на предимство на работниците от държавите — членки на Общността,
—
да се ползва със свободен достъп до всяка дейност като наето лице по свой избор в същата държава членка след четири години легална заетост в тази държава членка“. [неофициален превод]
Член 7 от Решение № 1/80 има следното съдържание:
„Членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, които са получили разрешение да го последват:
—
имат право да отговарят — при спазване на условието за предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко от три години,
—
се ползват в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по свой избор като заети лица, когато пребивават на законно основание в нея най-малко от пет години.
[…]“ [неофициален превод].
Нидерландското право
Член 3, параграф 1 от Закона за безработицата (Werkloosheidswet, наричан по-нататък „WW“) гласи следното:
„Работник или служител е физическо лице, което не е навършило 65 години и е наето по частноправно или публичноправно правоотношение“.
Съгласно член 3, параграф 3 от WW, по изключение от параграф 1 от посочения член не се счита за работник или служител гражданин на трета страна, който не пребивава законно в Нидерландия по смисъла на член 8, букви а)—е) и l) от Закона за чужденците от 2000 г. (Vreemdelingenwet 2000, наричан по-нататък „Vw 2000“).
По силата на член 61 от WW работникът или служителят има право на обезщетение при неплатежоспособност на основание глава IV от този закон, ако може да предяви срещу работодател в производство по несъстоятелност вземания за неизплатени трудови възнаграждения, неизплатено допълнително трудово възнаграждение при ползване на платен годишен отпуск или неизплатена добавка за платен годишен отпуск, или когато би могъл да претърпи финансова вреда, тъй като посоченият работодател не е изплатил сумите, които дължи на трети лица във връзка с трудовото правоотношение с работника или служителя.
Съгласно член 8, букви а)—е) и l) от Vw 2000 чужденецът пребивава законно в Нидерландия само:
„а.
на основание разрешение за временно пребиваване по смисъла на член 14,
b.
на основание безсрочно решение за пребиваване по смисъла на член 20,
c.
на основание разрешение за временно пребиваване по смисъла на член 28,
d.
на основание безсрочно разрешение за пребиваване по смисъла на член 33,
e.
в качеството си на гражданин на Общността, доколкото този гражданин пребивава въз основа на режим, установен по силата на Договора за създаване на Европейската общност или на Споразумението за Европейското икономическо пространство,
[…]
l.
когато правото на пребиваване на чужденеца произтича от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране ЕИО—Турция,
[…]“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Г‑н Tümer е турски гражданин и пребивава в Нидерландия от 1988 г.
В периода от 18 август 1988 г. до 31 март 1995 г. той притежава разрешение за временно пребиваване, издадено под условието за пребиваване със съпругата му. През 1996 г. г‑н Tümer се развежда.
На 14 октомври 2005 г. г‑н Tümer подава заявление за издаване на безсрочно разрешение за пребиваване. Това заявление е отхвърлено от държавния секретар по правосъдие. С решение от 16 април 2007 г. подадената по административен ред жалба срещу това решение е обявена за неоснователна. На 28 август 2008 г. Rechtbank ’s-Gravenhage отхвърля жалбата срещу това решение с мотива, че жалбоподателят в главното производство не може да черпи права от членове 6 или 7 от Решение № 1/80. Решението на този съд не е обжалвано. От 25 април 2007 г. г‑н Tümer вече не притежава разрешение за пребиваване.
От 1997 г. г‑н Tümer работи с прекъсвания в Нидерландия. На 3 януари 2005 г. той е нает на работа от Halfmoon Cosmetics BV (наричано по-нататък „Halfmoon Cosmetics“), което през 2007 г. внася за негова сметка вноски съгласно WW. От август 2007 г. Halfmoon Cosmetics плаща само част от трудовото възнаграждение, а на 22 януари 2008 г. е обявено в несъстоятелност. На 26 януари 2008 г. жалбоподателят по главното производство е уведомен за своето уволнение.
Г‑н Tümer подава заявление за изплащане на обезщетение при неплатежоспособност на основание на WW за вземанията, които Halfmoon Cosmetics не е изплатило от август 2007 г. до неговото уволнение, тоест за период, през който той не е разполагал с разрешение за пребиваване. С решение от 8 февруари 2008 г. заявлението е отхвърлено. Г‑н Tümer оспорва това решение. На 10 юни 2008 г. Uwv обявява административната жалба за неоснователна с мотива, че г‑н Tümer не е „работник или служител“ по смисъла на член 3, параграф 3 от WW, щом като не пребивава законно в Нидерландия. С решение от 18 декември 2009 г. Rechtbank ‘s-Hertogenbosch отхвърля със същия мотив жалбата на г‑н Tümer срещу решението от 10 юни 2008 г.
Жалбоподателят по главното производство подава въззивна жалба срещу това решение пред Centrale Raad van Beroep, пред който изтъква, че е работник, въпреки че е гражданин на трета страна, и че трябва да бъде считан за незаконно пребиваващ в Нидерландия. Uwv поддържа, че Директива 80/987 не може да има по-широко приложно поле от правното основание, на което се базира, а именно член 137 ЕО, и следователно не е приложима за граждани на трети страни, които не пребивават законно в Нидерландия. В този контекст той отбелязва, че Директива 2003/109, съгласно която дългосрочно пребиваващите граждани се ползват от равно третиране по отношение на социалното осигуряване, също се отнася само за гражданите на трети страни, които пребивават законно на територията на Европейския съюз.
Според посоченото от запитващата юрисдикция г‑н Tümer има вземания за неизплатено трудово възнаграждение, които произтичат от неговия трудов договор и които са свързани с възнаграждението за периода преди определената дата по смисъла на член 3 от Директива 80/987. Що се отнася до качеството му на „работник или служител“ по смисъла на член 2, параграф 2 от тази директива, посочената юрисдикция отбелязва, че макар г‑н Tümer като гражданин на трета страна, който не пребивава законно в Нидерландия, да не е „работник или служител“ по смисъла на WW, при все това от гледна точка на нидерландското гражданско право неговото правоотношение с работодателя представлява трудов договор и на това основание той се счита за работник или служител. В това си качество г‑н Tümer също би могъл на основание на трудовия си договор да предяви по съдебен ред иск за плащането на своето трудово възнаграждение от работодателя.
При тези условия Centrale Raad van Beroep решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Като се има предвид и член 137, параграф 2 ЕО (понастоящем член 153, параграф 2 ДФЕС), който представлява правното ѝ основание, трябва ли [Директива 80/987], и по-конкретно членове 2—4 от нея, да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като член 3, параграф 3 и член 61 от WW, съгласно която чужденец, който е гражданин на трета страна и не пребивава законно в Нидерландия по смисъла на член 8, букви a)—e) и l) от [Vw 2000], не се счита за работник или служител, включително когато се намира в положение като това на [гражданин на трета страна], подал заявление за обезщетение при неплатежоспособност, който следва да се счита за работник или служител съгласно гражданското право и който отговаря на другите условия за предоставяне на това обезщетение?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредбите на Директива 80/987 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя като разглежданата в главното производство, съгласно която гражданин на трета страна, който не пребивава законно в съответната държава членка, не се счита за работник или служител, който може да иска обезщетение при неплатежоспособност на основание по-специално на вземанията за неизплатени трудови възнаграждения в случай на неплатежоспособност на работодателя, макар този гражданин на трета страна да се квалифицира съгласно гражданскоправните разпоредби на тази държава членка като „работник или служител“, имащ право на трудово възнаграждение, което може да бъде предмет на иск срещу неговия работодател пред националните съдилища.
В представеното на Съда становище Комисията иска от Съда да разгледа констатацията, върху която почива преюдициалното запитване, а именно че през разглеждания в главното производство период г‑н Tümer не е пребивавал законно в Нидерландия от гледна точка на Споразумението за асоцииране с Турция, и по-специално на Решение № 1/80. Впрочем запитващата юрисдикция не поставя никакъв въпрос в това отношение и същевременно посочва, че с решение от 28 август 2008 г., което г‑н Tümer не е обжалвал, Rechtbank ’s-Gravenhage отхвърля заявлението му издаване на безсрочно разрешение за пребиваване на основание, по-специално, на членове 6 и 7 от Решение № 1/80.
При тези условия следва да се провери дали разпоредбите на Директива 80/987 не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изключва гражданин на трета страна като г‑н Tümer от предвидената от тази директива закрила на работниците и служителите, тъй като той пребивава незаконно.
В представените на Съда становища Uwv и нидерландското правителство поддържат, че Директива 80/987 не може да се прилага спрямо граждани на трети страни, които пребивават незаконно, след като член 137, параграф 2 ЕО, на който се основава тази директива, не се отнася за гражданите на трети страни. Подобно прилагане освен това противоречало на политиката на Съюза в областта на имиграцията, и по-специално на Директива 2003/109, която предоставяла право на равно третиране по-конкретно в областта на социалното осигуряване само на гражданите на трети страни, които пребивават законно в държава членка.
В това отношение е достатъчно да се констатира, от една страна, както отбелязва генералният адвокат в точка 51 от заключението си, че член 137, параграф 2 ЕО, който представлява правното основание на Директива 2002/74, не ограничава компетентността за приемане на минимални изисквания — насочени към постигането по-специално на целта за подобряване на условията на живот и труд, предвидена в член 136 ЕО — само спрямо гражданите на държавите членки, с изключение на гражданите на трети страни.
От друга страна, що се отнася до Директива 2003/109, следва да се отбележи, че макар член 3, параграф 1 от тази директива да поставя предоставянето на статута на дългосрочно пребиваващ, който включва право на равно третиране в областите, посочени в член 11 от споменатата директива, в зависимост от условието за законно пребиваване, същата директива изобщо не изключва възможността други актове на Съюза — като Директива 80/987, да предоставят, при различни условия, права на гражданите на трети страни с оглед на реализирането на специфичните цели на тези актове.
Съгласно член 1, параграф 2 от Директива 80/987 тя се прилага спрямо вземания на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения, и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1 от посочената директива.
Макар самата Директива 80/987 да не определя понятието „работник и служител“ и да предвижда в член 2, параграф 2, първа алинея, че не накърнява националното законодателство по отношение на определянето на това понятие, от член 1, параграфи 2 и 3, както и от член 2, параграф 2, втора алинея от тази директива е видно, че свободата на преценка, с която разполагат държавите членки съгласно първата алинея от последната разпоредба, за да определят понятието „работник и служител“, все пак не е неограничена.
В това отношение следва да се отбележи, на първо място, че нито член 1, параграф 1, нито другите разпоредби на тази директива изключват гражданите на трети страни от приложното поле на Директива 80/987, нито позволяват изрично на държавите членки да направят това.
На следващо място, трябва да се припомни, че съгласно този член 1, параграф 1 Директива 80/987 следва да се прилага за вземанията по трудови правоотношения на всички работници и служители срещу техните работодатели. За сметка на това, възможността на държавите членки, предвидена в член 1, параграфи 2 и 3 от тази директива, да изключат някои категории работници и служители от обхвата на посочената директива, се отнася само до специфични случаи и е обвързана с условия.
В този контекст следва да се подчертае, че член 1, параграф 2 от Директива 80/987, който позволява по изключение да се изключат някои категории работници или служители поради наличието на други форми на гаранция, не освобождава държавите членки от задължението да предоставят на тези работници и служители закрила в случай на неплатежоспособност на техния работодател, а изисква съответните работници или служители да ползват закрила, съответстваща на закрилата, която се осигурява от тази директива.
Що се отнася до разглежданата в главното производство правна уредба, видно от сведенията, предоставени от запитващата юрисдикция, нидерландското гражданско право квалифицира всяко лице, обвързано с трудов договор с работодател, като „работник или служител“, който има право на възнаграждение, независимо от националността си или от законосъобразността на пребиваването си в тази държава членка.
Напротив, макар член 3, параграф 1 от WW по принцип да квалифицира всяко физическо лице, което не е навършило 65 години и е наето по частноправно или публичноправно отношение, като „работник или служител“, който може да иска обезщетение при неплатежоспособност съгласно член 61 от този закон, член 3, параграф 3 от посочения закон изключва гражданите на трети страни, които пребивават незаконно, от понятието „работник или служител“ и следователно от правото да ползват това обезщетение при неплатежоспособност.
Като се има предвид фактът, че разпоредбата не предоставя на тези граждани на трети страни закрила, съответстваща на посоченото обезщетение при неплатежоспособност, видно е, че тя не отговаря на условията, позволяващи изключването на някои категории „работници и служители“ съгласно член 1, параграф 2 от Директива 80/987. Освен това е безспорно, че посочената разпоредба не попада в обхвата на член 1, параграф 3 от тази директива.
По-нататък, съгласно практиката на Съда член 2, параграф 2, първа алинея от тази директива трябва да се тълкува с оглед на социалната цел на посочената директива, която се състои в това да гарантира минимална закрила на всички работници и служители на равнището на Съюза в случай на неплатежоспособност на работодателя чрез изплащането на дължимите вземания, които произтичат от трудови договори или от трудови правоотношения и се отнасят до възнаграждението за определен период. Следователно държавите членки не могат по свое желание да определят понятието „работник и служител“ по начин, който да заплашва социалната цел на посочената директива (по аналогия вж. решение van Ardennen,
EU:C:2011:751
, C‑435/10, т. 27 и 34).
Припомнената в точка 35 от настоящото съдебно решение свобода на преценка, с която разполагат държавите членки по силата на тази разпоредба, за да определят понятието „работник и служител“, в този смисъл е ограничена от социалната цел на Директива 80/987, която държавите членки са длъжни да спазват.
В това отношение следва да се отбележи, като се има предвид тази социална цел на Директива 80/987, както и текстът на член 1, параграф 1 от същата, съгласно който тя се прилага „спрямо вземания на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения“, че определението на понятието „работник и служител“ непременно е свързано с трудово правоотношение, от което се поражда право, съществуващо по отношение на работодател, да се иска възнаграждение за извършената работа. Такъв е настоящият случай, що се отнася до определението на понятието „работник и служител“, предвидено от нидерландското гражданско право.
В този смисъл би противоречало на социалната цел на Директива 80/987, припомнена в точка 42 от настоящото съдебно решение, да бъдат лишени от закрилата, предвидена от посочената директива в случай на неплатежоспособност на работодателя, лицата, на които националната правна уредба по принцип признава качеството на работници и служители, и които по силата на тази уредба имат вземания за трудово възнаграждение, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения, спрямо своя работодател, посочени в член 1, параграф 1 и член 3, първа алинея от тази директива.
Оттук следва, че разпоредбите на Директива 80/987 не допускат национална правна уредба относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя като разглежданата в главното производство, която изключва гражданин на трета страна от правото да получи обезщетение при неплатежоспособност поради незаконното си пребиваване, макар този гражданин на трета страна да се квалифицира съгласно гражданскоправните разпоредби на тази държава членка като „работник или служител“, който има право на трудово възнаграждение.
Обстоятелството, изтъкнато от Uwv и нидерландското правителство в съдебното заседание пред Съда, че гражданите на трети страни, които пребивават незаконно, нямат право да работят в Нидерландия, не може да обори този извод. Всъщност според сведенията от запитващата юрисдикция, потвърдени от Uwv и от това правителство, гражданите на трети страни, които пребивават незаконно и работят, без да имат разрешение за това, от гледна точка на националното гражданско право са „работници или служители“, които имат право на трудово възнаграждение за извършената работа, а именно вземане, което член 1, параграф 1 и член 3, първа алинея от Директива 80/987 целят да гарантират.
Несъмнено член 10, буква а) от Директива 80/987 позволява на държавите членки да вземат необходимите мерки за предотвратяване на злоупотреби. При все това от представената на Съда преписка, и по-специално от становището на нидерландското правителство, не следва, че обстоятелствата в главното производство представляват злоупотреба по смисъла на посочената разпоредба. Освен това Съдът отбелязва в тази връзка, че работодателят на г‑н Tümer, Halfmoon Cosmetics, в разглеждания в главното производство период е изпълнил задължението си за плащане на вноските в съответствие с националното законодателство относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя.
С оглед на гореизложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на Директива 80/987 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя като разглежданата в главното производство, съгласно която гражданин на трета страна, който не пребивава законно в съответната държава членка, не се счита за работник или служител, който може да иска обезщетение при неплатежоспособност на основание по-специално на вземанията за неизплатени трудови възнаграждения в случай на неплатежоспособност на работодателя, макар този гражданин на трета страна да се квалифицира съгласно гражданскоправните разпоредби на тази държава членка като „работник или служител“, имащ право на трудово възнаграждение, което може да бъде предмет на иск срещу неговия работодателя пред националните съдилища.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Разпоредбите на Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г., трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя като разглежданата в главното производство, съгласно която гражданин на трета страна, който не пребивава законно в съответната държава членка, не се счита за работник или служител, който може да иска обезщетение при неплатежоспособност на основание по-специално на вземанията за неизплатени трудови възнаграждения в случай на неплатежоспособност на работодателя, макар този гражданин на трета страна да се квалифицира съгласно гражданскоправните разпоредби на тази държава членка като „работник или служител“, имащ право на трудово възнаграждение, което може да бъде предмет на иск срещу неговия работодател пред националните съдилища.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.