CELEX: 62013CJ0128
Zahtjev za prethodnu odluku
Poljoprivreda
Uredba (EEZ) br. 3665/87
Članak 4. stavak 1. i članak 13.
Uredba (EEZ) br. 2220/85
Članak 19. stavak 1. točka (a)
Izvozne subvencije
Predujam na subvenciju
Uvjeti za oslobađanje jamstva položenog radi osiguranja naknade predujma

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL L 351, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1829/94 od 26. srpnja 1994. (
SL L 191, str. 5
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 3665/87), i članka 19. stavka 1. točke (a) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2220/85 od 22. srpnja 1985. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava jamstava za poljoprivredne proizvode (
SL L 205, str. 5
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3403/93 od 10. prosinca 1993. (
SL L 310, str. 4
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2220/85).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Cruz & Companhia Lda (u daljnjem tekstu: Cruz & Companhia) i Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas, IP (IFAP) i Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo, CRL (u daljnjem tekstu: CCAM), povodom odbijanja otpuštanja bankarskog jamstva koje je osiguravalo naknadu iznosa predujma na izvoznu subvenciju plaćenu za izvoz vina ostvaren tijekom 1995. i naplate tog bankarskog jamstva.
Pravni okvir
Članak 56. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 822/87 od 16. ožujka 1987. o zajedničkoj organizaciji tržišta vina (
SL L 84, str. 1
.) predviđa:
„1.   U mjeri potrebnoj da bi se omogućio gospodarski značajan izvoz proizvoda [obuhvaćenih zajedničkom organizacijom tržišta u sektoru vina], na temelju cijena tih proizvoda u međunarodnoj trgovini, razlika između tih cijena i cijena u Zajednici može se pokriti izvoznim subvencijama. [...]
2.   Subvencije će biti iste za cijelu Zajednicu. One mogu varirati prema odredištu.
Subvencija će se odobriti na zahtjev zainteresirane osobe.
3.   Vijeće će kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije donijeti opća pravila za dodjelu izvoznih subvencija i kriterije za određivanje njihova iznosa.
4.   Detaljna pravila za primjenu ovog članka donose se u skladu s postupkom utvrđenim u članku 83.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 71. stavak 2. Uredbe br. 822/87 propisuje:
„Fizičke ili pravne osobe ili skupine osoba koje drže proizvode iz članka 1. [uključujući s vinom povezane proizvode, kao u predmetnom slučaju] u svrhu obavljanja svojeg zanimanja, osobito proizvođači, punitelji boca i prerađivači, kao i trgovci koji će se odrediti, moraju voditi ulazne i izlazne registre tih proizvoda.“ [neslužbeni prijevod]
Zajednička detaljna pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode uspostavila je Komisija u Uredbi br. 3665/87.
U trećoj, četvrtoj i šesnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 3665/87 navodi se:
„[...] Općim pravilima, koja je utvrdilo Vijeće, predviđa se da se subvencija plaća nakon predočavanja dokaza da su proizvodi izvezeni iz Zajednice; [...]
[...] određene izvozne transakcije mogu dovesti do zlouporaba; [...] radi izbjegavanja takvih zlouporaba, isplata subvencije morala bi podlijegati uvjetu da je proizvod ne samo napustio carinsko područje Zajednice nego i da je uvezen u treću zemlju i, ovisno o slučaju, da je proizvod uistinu stavljen na tržište treće zemlje;
[...]
[...] kako bi se izvoznicima omogućilo lakše financiranje njihovih transakcija, države članice treba ovlastiti da cjelokupan iznos ili dio iznosa subvencije plate unaprijed, čim prime izvoznu deklaraciju, što podliježe polaganju jamstva kojim se jamči vraćanje unaprijed plaćenog iznosa ako se kasnije utvrdi da subvencija ne bi smjela biti plaćena.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 3665/87 glasi:
„Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 16., isplata subvencije uvjetovana je podnošenjem dokaza da su proizvodi obuhvaćeni primljenim izvoznim deklaracijama napustili carinsko područje Zajednice u neizmijenjenom stanju u roku od 60 dana od primitka izvozne deklaracije.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 13. prvi podstavak Uredbe br. 3665/87 predviđa:
„Ne odobrava se nikakva subvencija za proizvode koji na datum primitka izvozne deklaracije nisu dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete i ako je, u slučaju da su proizvodi namijenjeni za prehranu ljudi, njihova upotreba za tu namjenu isključena ili bitno narušena zbog njihovih osobina ili stanja.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 18. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 3665/87 glasi:
„Dokaz da su obavljene uvozne carinske formalnosti može se, prema izvoznikovu izboru, osigurati jednim od sljedećih dokumenata:
[...]
b)
certifikat o istovaru i puštanju u potrošnju koji izda međunarodno društvo za kontrolu i nadzor i odobri Komisija u skladu s postupkom iz stavka 4. Datum i broj carinskog dokumenta o puštanju u potrošnju moraju biti naznačeni na predmetnom certifikatu.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 22. Uredbe br. 3665/87, koji se nalazi u poglavlju 2., pod nazivom „Predujam na subvenciju u slučaju izravnog izvoza“, propisuje:
„1.   Na podneseni izvoznikov zahtjev, države članice po primitku izvozne deklaracije plaćaju subvenciju unaprijed, u punom iznosu ili djelomično, pod uvjetom da je položeno sredstvo osiguranja jednako predujmu uvećanom za 15%.
Države članice mogu utvrditi uvjete u vezi sa zahtjevima za predujam na dio subvencije.
2.   Iznos koji se plaća unaprijed izračunava se upotrebom stope subvencije koja se primjenjuje na deklarirano odredište, koja se, kada je primjereno, prilagođava drugim iznosima predviđenima u zakonodavstvu Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 33. stavak 1. Uredbe br. 3665/87 predviđa:
„Nakon podnošenja dokaza o pravu na subvenciju za proizvode ili robu na koje se odnose odredbe ovog poglavlja, predmetni iznos prebija se s iznosom plaćenim kao predujam. Kada je iznos za izvezenu količinu veći od iznosa plaćenog kao predujam, dotičnoj osobi plaća se razlika.
Kada je iznos za izvezenu količinu manji od iznosa plaćenog kao predujam, osobito u slučaju primjene stavka 2., nadležno tijelo u najkraćem roku pokreće postupak iz članka 29. Uredbe br. 2220/85 kako bi gospodarski subjekt platio razliku između tih dvaju iznosa uvećanu za 20%.“ [neslužbeni prijevod]
Uredbom br. 2220/85 donesene su odredbe koje uređuju jamstva koja treba dostaviti bilo na temelju Uredbe br. 822/87 ili na temelju njezinih provedbenih uredbi.
Članak 19. Uredbe br. 2220/85, koji se nalazi u glavi IV., pod nazivom „Predujmovi“, propisuje:
„1.   Jamstvo se oslobađa u slučaju:
a)
kad je utvrđeno konačno pravo na zajamčeni iznos kao predujam
ili
b)
kad je obavljen povrat zajamčenog iznosa i svakog dodatka u skladu s posebnom uredbom.
2.   U slučaju isteka roka za predočenje konačnog prava na zajamčeni iznos bez predočenja traženog dokaza, nadležno tijelo odmah primjenjuje postupak iz članka 29.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2238/93 od 26. srpnja 1993. o pratećim dokumentima za prijevoz vinskih proizvoda i evidenciji koju treba voditi u sektoru vina (
SL L 200, str. 10
.) predviđa:
„1.   Ovom se uredbom utvrđuju načini primjene članka 71. Uredbe (EEZ) br. 822/87 u vezi s pratećim dokumentima proizvoda u sektoru vina, bez dovođenja u pitanje primjene Direktive [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (
SL L 76, str. 1
.)]. Ona propisuje:
a)
pravila o potvrdi o podrijetlu za kvalitetna vina proizvedena u određenoj regiji i potvrdi o izvornosti za stolna vina koja smiju nositi oznaku zemljopisnog podrijetla u pratećim dokumentima za prijevoz tih vina koji se također izdaju na temelju odredbi Zajednice u skladu s Direktivom [92/12];
b)
pravila o izdavanju pratećih dokumenata za prijevoz vinskih proizvoda iz članka 1. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 822/87:
—
unutar države članice, ako kod tih prijevoza ne postoji prateći dokument propisan odredbama Zajednice u skladu s Direktivom [92/12];
—
pri izvozu u treće zemlje;
—
u trgovini unutar Zajednice:
—
ako prijevoz obavlja mali proizvođač kojeg je država članica u kojoj započinje prijevoz oslobodila obveze izdavanja pojednostavnjenog pratećeg dokumenta
ili
—
ako je riječ o prijevozu vinskog proizvoda na koji se ne plaćaju trošarine;
c)
dodatna pravila za izdavanje:
—
administrativnog pratećeg dokumenta ili zamjenskog trgovačkog dokumenta,
—
pojednostavnjenog pratećeg dokumenta ili zamjenskog trgovačkog dokumenta
namijenjenih pratnji prijevoza vinskih proizvoda iz članka 1. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 822/87.
2.   Ova uredba, među ostalim, utvrđuje pravila o vođenju ulaznih i izlaznih registara od osoba koje drže vinske proizvode u svrhu obavljanja svojeg zanimanja.“ [neslužbeni prijevod]
Glavni postupak i prethodna pitanja
Cruz & Companhia trgovačko je društvo koje se bavi prodajom vina, rakija i od njih dobivenih proizvoda, uključujući proizvodnju, skladištenje i kupnju radi daljnje prodaje. U okvirima svoje djelatnosti, to društvo obavilo je izvoz vina u Angolu po nižoj cijeni od one koju bi dobilo da je vino prodalo na tržištu Europske unije.
U lipnju 1995. Cruz & Companhia zatražio je od Instituto Nacional de Intervenção e Garantia Agrícola (u daljnjem tekstu: INGA) isplatu predujma na subvenciju. On je u tu svrhu podnio primitak izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi napustili carinsko područje Unije u roku od 60 dana od dana tog primitka, kao i bankarsko jamstvo koje je 14. lipnja 1995. izdao CCAM, čiji je iznos bio jednak iznosu predujma na subvenciju, uvećanom za 15%.
Predujam na subvenciju isplaćen je društvu Cruz & Companhia 26. lipnja 1995.
Nakon obavljenog izvoza, Cruz & Companhia podnio je INGA‑i dokumente u vezi s izvozom, odnosno račune, certifikat, deklaraciju o sastavu robe, odabrani uzorak i uvoznu deklaraciju.
Proizvodi su uneseni u treću zemlju odredišta i carinjeni su.
INGA nikada nije vratila bankarsko jamstvo društvu Cruz & Companhia.
Uslijed nadzora zakonitosti izvoza vina koji je obavio Cruz & Companhia, INGA je odlukom od 29. srpnja 2004. naložila obvezu vraćanja iznosa koji je Cruz & Companhia primio na ime izvozne subvencije, u roku od 30 dana, pod prijetnjom pokretanja mehanizama za naplatu bankarskog jamstva.
Cruz & Companhia, koji nije dobrovoljno platio traženi iznos, podnio je tužbu Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu protiv odluke INGA‑e od 29. srpnja 2004. Dana 25. srpnja 2008. taj je sud odbio tužbu društva Cruz & Companhia kao neosnovanu.
Cruz & Companhia podnio je žalbu protiv te odluke Tribunal Central Administrativo do Norte. Presudom od 9. srpnja 2009., koja je postala konačna, taj je sud odbio žalbu i potvrdio odluku Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu.
Cruz & Companhia pokrenuo je pred sudom koji je uputio zahtjev postupak podnošenjem tužbe protiv IFAP‑a, tijela koje je pravni slijednik INGA‑e, i CCAM‑a radi utvrđivanja da je predmet bankarskog jamstva prestao postojati 31. kolovoza 1995., na dan podnošenja dokumenata koji dokazuju unošenje proizvoda u Angolu, i radi utvrđivanja da je u tim okolnostima IFAP‑ova naplata bankarskog jamstva bila nezakonita i da je njome počinjena zlouporaba prava. Također, Cruz & Companhia zatražio je da se CCAM‑u naloži da prestane s isplatom predmetnog bankarskog jamstva IFAP‑u kao i da IFAP plati iznose koje je zatražio na ime naknade štete.
Pred sudom koji je uputio zahtjev postavilo se pitanje je li utvrđeno konačno pravo na dodjelu iznosa subvencije i je li posljedično trebalo osloboditi jamstvo za osiguranje naknade iznosa predujma, s obzirom na to da je izvoznik podnio primitak izvozne deklaracije i dokaz da su proizvodi napustili carinsko područje Unije u roku od 60 dana i da su uneseni u treću zemlju odredišta, ili je usto bilo potrebno uvjeriti se da su iznosi primljeni kao predujam bili dugovani.
U tim je okolnostima Tribunal da Relação de Lisboa odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Treba li smatrati da je jamstvo položeno u slučaju isplate predujma na subvenciju prestalo ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije i dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Zajednice?
2)
Vrijedi li to,
a fortiori
, kada on podnese i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza?
3)
Treba li, naprotiv, smatrati da, ako se ti uvjeti ne ispune, oslobađanje tog jamstva pretpostavlja da država nema pravo, iz bilo kojeg drugog razloga – vezanog uz nepravilnosti pri uvozu – na naknadu predujma na subvenciju?“
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2220/85 tumačiti na način da se smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza.
Najprije valja podsjetiti da, sukladno članku 22. Uredbe br. 3665/87, na podneseni izvoznikov zahtjev, države članice po primitku izvozne deklaracije moraju platiti subvenciju unaprijed, u punom iznosu ili djelomično, pod uvjetom da je položeno sredstvo osiguranja.
Kad je riječ o uvjetima pod kojima to jamstvo treba osloboditi, valja navesti da članak 19. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 2220/85, koji se nalazi u glavi IV., pod nazivom „Predujmovi“, predviđa da se jamstvo oslobađa kad je utvrđeno konačno pravo na zajamčeni iznos kao predujam.
U svojim očitovanjima podnesenima Sudu Cruz & Companhia tvrdi da je predmet položenog jamstva osigurati činjenice da je izvoz za koji je unaprijed plaćena subvencija obavljen te da je proizvod stigao u zemlju odredišta i da je stavljen na tržište u toj zemlji u propisanim rokovima. Pozivajući se na članak 4. stavak 1. i članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 3665/87, on ističe da bi jamstvo trebalo osloboditi čim izvoznik podnese certifikat o carinjenju jer od tog trenutka pravo na subvenciju postaje konačno.
U tom smislu valja utvrditi da iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 3665/87 proizlazi da je isplata subvencije uvjetovana podnošenjem dokaza da su proizvodi obuhvaćeni primljenim izvoznim deklaracijama napustili carinsko područje Unije u neizmijenjenom stanju u roku od 60 dana od primitka izvozne deklaracije.
U toj se odredbi ne spominje konačno pravo na dodjelu te subvencije.
Sukladno šesnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 3665/87, jamstvo položeno na temelju članka 22. te uredbe jamči vraćanje predujma ako se kasnije utvrdi da subvencija ne bi smjela biti plaćena.
U tim okolnostima valja istaknuti da članak 13. te uredbe propisuje da se ne odobrava nikakva subvencija za proizvode koji na datum primitka izvozne deklaracije nisu „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete“ i ako je, u slučaju da su proizvodi namijenjeni za prehranu ljudi, njihova upotreba za tu namjenu isključena ili bitno narušena zbog njihovih osobina ili stanja.
Kad je riječ o „dobroj i zadovoljavajućoj tržišnoj kvaliteti“, valja istaknuti da se članak 13. Uredbe br. 3665/87 nalazi u poglavlju 1. pod nazivom „Pravo na subvenciju“, glave 2. pod nazivom „Izvoz u treće zemlje“te uredbe, što pokazuje da je „dobra i zadovoljavajuća tržišna kvaliteta“ izvoznog proizvoda materijalni uvjet za dodjelu subvencija (vidjeti presudu Fleisch‑Winter, C‑309/04,
EU:C:2005:732
, t. 28.).
Iz spomenutog članka 13. također proizlazi da države članice moraju provjeriti da su proizvodi izvezeni u treće zemlje dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete (vidjeti u tom smislu presudu Njemačka/Komisija, C‑54/95,
EU:C:1999:11
, t. 49.).
U svojim pisanim očitovanjima portugalska vlada istaknula je da je nakon obavljenog nadzora djelatnosti društva Cruz & Companhia utvrđeno da taj izvoznik nije vodio obveznu evidenciju predviđenu posebnim propisima.
U tom smislu valja podsjetiti da članak 71. stavak 2. Uredbe br. 822/87 predviđa da fizičke ili pravne osobe ili skupine osoba koje drže proizvode iz sektora vina iz članka 1. te uredbe u svrhu obavljanja svojeg zanimanja, osobito proizvođači, punitelji boca i prerađivači, kao i trgovci koji će se odrediti, moraju voditi ulazne i izlazne registre tih proizvoda.
Nadalje, iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2238/93 proizlazi da on utvrđuje načine primjene članka 71. Uredbe (EEZ) br. 822/87 u vezi s pratećim dokumentima proizvoda u sektoru vina.
Treba navesti da, u slučaju da izvoznik ne ispuni obvezu vođenja evidencije u skladu s Uredbom br. 822/87 i Uredbom br. 2238/93, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev, države članice ne mogu provjeriti jesu li proizvodi izvezeni u treće zemlje dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete sukladno članku 13. Uredbe br. 3665/87 i stoga ne mogu biti sigurne jesu li ispunjeni uvjeti u vezi sa sustavom plaćanja predujma na izvoznu subvenciju.
Iz stalne sudske prakse proizlazi da izvoznik snosi posljedice nepoštovanja obveza koje uključuje sustav prethodnog plaćanja izvoznih subvencija (vidjeti, u odnosu na tumačenje članka 33. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3665/87, presudu Groupe Limagrain Holding, C‑402/10,
EU:C:2011:704
, t. 52.).
Stoga na prethodna pitanja valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2220/85 treba tumačiti na način da se ne smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo, čak i ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza, ako nisu ispunjeni drugi uvjeti za dodjelu subvencije, osobito uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete izvoznih proizvoda, predviđen člankom 13. Uredbe br. 3665/87.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 19. stavak 1. točku (a) Uredbe Komisije (EEZ) br. 2220/85 od 22. srpnja 1985. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava jamstava za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3403/93 od 10. prosinca 1993., treba tumačiti na način da se ne smatra da je jamstvo koje položi izvoznik radi osiguranja naknade plaćenog predujma na izvoznu subvenciju prestalo, čak i ako se utvrdi da je izvoznik podnio dokumente u vezi s primitkom izvozne deklaracije, dokaz da su proizvodi najkasnije u roku od 60 dana od tog primitka napustili carinsko područje Europske unije kao i dokaz o carinjenju tih proizvoda u trećoj zemlji uvoza, ako nisu ispunjeni drugi uvjeti za dodjelu subvencije, osobito uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete izvoznih proizvoda, predviđen člankom 13. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1829/94 od 26. srpnja 1994.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski