CELEX: 62007TJ0059
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Butadieenikumin ja emulsiopolymeroinnilla tuotetun styreenibutadieenikumin markkinat
Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen
Näyttö kartellin olemassaolosta
Sakot
Rikkomisen vakavuus
Raskauttavat seikat

Asian tausta
Euroopan yhteisöjen komissio totesi 29.11.2006 tekemässään päätöksessä K(2006) 5700 lopullinen (asia COMP/F/38.638 – Butadieenikumi
ja emulsiopolymeroinnilla tuotettu styreenibutadieenikumi, jäljempänä riidanalainen päätös) useiden yritysten rikkoneen EY
81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla kartelliin edellä mainittujen
tuotteiden markkinoilla.
Riidanalaisen päätöksen adressaatteja ovat seuraavat yritykset:
–        Bayer AG, kotipaikka Leverkusen (Saksa)
–        The Dow Chemical Company, kotipaikka Midland, Michigan (Yhdysvallat) (jäljempänä Dow Chemical)
–        Dow Deutschland Inc., kotipaikka Schwalbach (Saksa)
–        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (aiemmin Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), kotipaikka Schwalbach
–        Dow Europe, kotipaikka Horgen (Sveitsi)
–        Eni SpA, kotipaikka Rooma (Italia)
–        Polimeri Europa SpA, kotipaikka Brindisi (Italia) (jäljempänä Polimeri)
–        Shell Petroleum NV, kotipaikka Haag (Alankomaat)
–        Shell Nederland BV, kotipaikka Haag
–        Shell Nederland Chemie BV, kotipaikka Rotterdam (Alankomaat)
–        Unipetrol a.s., kotipaikka Praha (Tšekin tasavalta)
–        Kaučuk a.s., kotipaikka Kralupy nad Vltavou (Tšekin tasavalta)
–        Trade-Stomil sp. z o.o., kotipaikka Łódź (Puola) (jäljempänä Stomil).
Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft ja Dow Europe ovat kokonaan Dow Chemicalin määräysvallassa joko välittömästi
tai välillisesti (jäljempänä yhteisesti Dow) (riidanalaisen päätöksen 16–21 perustelukappale).
Kyseisiä tuotteita valmisti Enin puolesta alun perin EniChem Elastomeri Srl, joka oli välillisesti Enin määräysvallassa Enin
tytäryhtiön EniChem SpA:n kautta. EniChem Elastomeri fuusioitui 1.11.1997 EniChem SpA:han. Enin määräysvallassa oli 99,97
prosenttia EniChem SpA:sta. EniChem SpA siirsi 1.1.2002 strategisen kemianalan liiketoimintansa (myös butadieenikumiin ja
emulsiopolymeroinnilla tuotettuun styreenibutadieenikumiin liittyvän liiketoiminnan) sataprosenttisesti omistamalleen tytäryhtiölle
Polimerille. Enillä on 21.10.2002 lähtien ollut Polimeri kokonaan välittömässä määräysvallassaan. EniChem SpA muutti nimensä
Syndial SpA:ksi 1.5.2003 (riidanalaisen päätöksen 26–32 perustelukappale). Komissio käyttää riidanalaisessa päätöksessä nimitystä
EniChem kaikista Enin omistamista yrityksistä (jäljempänä EniChem) (riidanalaisen päätöksen 36 perustelukappale).
Shell Nederland Chemie on Shell Nederlandin tytäryhtiö; Shell Nederland on puolestaan kokonaan Shell Petroleumin määräysvallassa
(jäljempänä yhteisesti Shell) (riidanalaisen päätöksen 38–40 perustelukappale).
Kaučuk perustettiin vuonna 1997, kun Kaučuk Group a.s. ja Chemopetrol Group fuusioituivat. Unipetrol osti 21.7.1997 fuusioituneiden
yritysten kaikki varat, oikeudet ja velvollisuudet. Unipetrol omistaa 100 prosenttia Kaučukin osuuksista (riidanalaisen päätöksen
45 ja 46 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen mukaan Tavorex s.r.o. (jäljempänä Tavorex), jonka kotipaikka on Tšekin
tasavallassa, edusti lisäksi Kaučukia (ja sen edeltäjää Kaučuk Groupia) vientitoiminnassa vuoden 1991 ja 28.2.2003 välisenä
aikana. Edelleen riidanalaisen päätöksen mukaan Tavorex edusti Kaučukia vuodesta 1996 lähtien European Synthetic Rubber Associationin
kokouksissa (riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen mukaan Stomil edusti puolalaista Chemical Company Dwory S.A:ta (jäljempänä Dwory) sen vientitoiminnassa
noin 30 vuoden ajan ainakin vuoteen 2001 saakka. Edelleen riidanalaisen päätöksen mukaan Stomil edusti Dworya European Synthetic
Rubber Associationin kokouksissa vuosina 1997–2000 (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale).
Rikkomisen katsottiin kestäneen 20.5.1996 ja 28.11.2002 välisen ajan (Bayer, Eni ja Polimeri), 20.5.1996 ja 31.5.1999 välisen
ajan (Shell Petroleum, Shell Nederland ja Shell Nederland Chemie), 1.7.1996 ja 28.11.2002 välisen ajan (Dow Chemical), 1.7.1996
ja 27.11.2001 välisen ajan (Dow Deutschland), 16.11.1999 ja 28.11.2002 välisen ajan (Unipetrol ja Kaučuk), 16.11.1999 ja 22.2.2000
välisen ajan (Stomil), 22.2.2001 ja 28.2.2002 välisen ajan (Dow Deutschland Anlagengesellschaft) sekä 26.11.2001 ja 28.11.2002
välisen ajan (Dow Europe) (riidanalaisen päätöksen 476–485 perustelukappale ja päätösosan 1 artikla).
Butadieenikumi (jäljempänä BR) ja emulsiopolymeroinnilla tuotettu styreenibutadieenikumi (jäljempänä ESBR) ovat synteettistä
kumia, jota käytetään etenkin autonrenkaiden valmistuksessa. Nämä kaksi tuotetta ovat korvattavissa keskenään, muilla synteettisillä
kumeilla tai luonnonkumilla (riidanalaisen päätöksen kolmannesta kuudenteen perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen kohteena olevien valmistajien lisäksi muutkin Aasiassa ja Itä-Euroopassa sijaitsevat tuottajat ovat
myyneet vähäisiä määriä BR:ää ja ESBR:ää ETA:n alueella. Myös autonrenkaiden suuret valmistajat tuottavat itse huomattavia
määriä BR:ää (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale).
Bayer otti yhteyttä komission yksiköihin 20.12.2002 ja ilmoitti halukkuutensa tehdä yhteistyötä sakoista vapauttamisesta ja
sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon mukaisesti (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä
yhteistyötiedonanto) BR:n ja ESBR:n osalta. Bayer antoi ESBR:stä suullisen lausunnon, jossa se kuvasi kartellin toimintaa.
Tämä suullinen lausunto nauhoitettiin (riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappale).
Bayer antoi 14.1.2003 suullisen lausunnon BR:ää koskevan kartellin toiminnasta. Tämä suullinen lausunto nauhoitettiin. Bayer
toimitti myös pöytäkirjoja European Synthetic Rubber Associationin BR-komitean kokouksista (riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappale).
Komissio antoi 5.2.2003 Bayerille tiedoksi päätöksensä myöntää sille ehdollinen sakkoimmuniteetti (riidanalaisen päätöksen
69 perustelukappale).
Komissio teki 27.3.2003 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
14 artiklan 3 kohdan (EYVL 1962, 13, s. 204) mukaisen tarkastuskäynnin Dow Deutschland & Co:n toimitiloihin (riidanalaisen
päätöksen 70 perustelukappale).
Syyskuun 2003 ja heinäkuun 2006 välisenä aikana komissio osoitti riidanalaisen päätöksen kohteena oleville yrityksille useita
tietojensaantipyyntöjä asetuksen N:o 17 11 artiklan ja [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen
71 perustelukappale).
Dow Deutschlandilla ja Dow Deutschland & Co:lla oli 16.10.2003 komission yksiköiden kanssa tapaaminen, jossa ne ilmoittivat
halukkuutensa yhteistyötiedonannon mukaiseen yhteistyöhön. Kokouksessa esitettiin suullinen lausunto BR:ää ja ESBR:ää koskevasta
kartellitoiminnasta. Tämä suullinen esitys nauhoitettiin. Komission yksiköille luovutettiin myös kartellia koskevia asiakirjoja
(riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale).
Dow Deutschlandille ilmoitettiin 4.3.2005 komission aikomuksesta myöntää sille 30–50 prosentin alennus sakosta (riidanalaisen
päätöksen 73 perustelukappale).
Komissio aloitti asiaa koskevan menettelyn 7.6.2005 ja osoitti ensimmäisen väitetiedoksiannon riidanalaisen päätöksen adressaatteina
oleville yrityksille – lukuun ottamatta Unipetrolia – sekä Dworylle. Ensimmäinen väitetiedoksianto koski myös Tavorexia, mutta
sitä ei annettu tälle tiedoksi, koska Tavorex oli asetettu konkurssiin lokakuussa 2004. Menettely on siis sen osalta päätetty
(riidanalaisen päätöksen 49 ja 74 perustelukappale).
Kyseiset yritykset esittivät kirjallisia huomautuksia ensimmäiseen väitetiedoksiantoon (riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappale).
Niillä oli myös komission toimitiloissa oikeus tutustua CD-ROM-muotoisiin asiakirjoihin sekä suullisiin lausuntoihin ja niihin
liittyviin asiakirjoihin (riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappale).
Manufacture française des pneumatiques Michelin (jäljempänä Michelin) ilmoitti 3.11.2005 haluavansa osallistua asian käsittelyyn.
Se toimitti kirjallisia huomautuksia 13.1.2006 (riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale).
Komissio hyväksyi 6.4.2006 toisen väitetiedoksiannon, joka oli osoitettu riidanalaisen päätöksen adressaatteina oleville yrityksille.
Kyseiset yritykset esittivät sitä koskevia kirjallisia huomautuksia (riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappale).
Michelin teki 12.5.2006 kantelun [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission
asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL L 123, s. 18) 5 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat yritykset Stomilia lukuun ottamatta sekä Michelin osallistuivat 22.6.2006 komission
järjestämään kuulemiseen (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale).
Koska Dworyn osallistumisesta kartelliin ei ollut riittävää näyttöä, komissio päätti lopettaa sitä koskevan menettelyn (riidanalaisen
päätöksen 88 perustelukappale). Komissio päätti lopettaa myös Syndialia koskevan menettelyn (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale).
Aluksi oli käytetty kahta eri asianumeroa (COMP/E-1/38.637 ja COMP/E-1/38.638, joista yksi koski BR:ää ja toinen ESBR:ää),
mutta ensimmäisen väitetiedoksiannon jälkeen komissio käytti vain yhtä (COMP/F/38.638) (riidanalaisen päätöksen 90 ja 91 perustelukappale).
Hallinnollisen menettelyn päätteeksi komissio teki 29.11.2006 riidanalaisen päätöksen.
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 artiklan mukaan seuraavat yritykset syyllistyivät esitettyinä ajankohtina yhtenä kokonaisuutena
pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen, missä yhteydessä ne sopivat tavoitehintojen
asettamisesta, asiakkaiden jakamisesta tekemällä sopimuksia aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä pidättymisestä sekä BR:n
ja ESBR:n alan hintoja, kilpailijoita ja asiakkaita koskevien arkaluonteisten tietojen jakamisesta:
a)      Bayer 20.5.1996–28.11.2002;
b)       Dow Chemical 1.7.1996–28.11.2002; Dow Deutschland 1.7.1996–27.11.2001; Dow Deutschland Anlagengesellschaft 22.2.2001–28.2.2002;
Dow Europe 26.11.2001–28.11.2002;
c)       Eni 20.5.1996–28.11.2002; Polimeri 20.5.1996–28.11.2002;
d)       Shell Petroleum 20.5.1996–31.5.1999; Shell Nederland 20.5.1996–31.5.1999; Shell Nederland Chemie 20.5.1996–31.5.1999;
e)       Unipetrol 16.11.1999–28.11.2002; Kaučuk 16.11.1999–28.11.2002;
f)       Stomil 16.11.1999–22.2.2000.
Komissio määräsi riidanalaisessa päätöksessä tehtyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten ja oikeudellisten arviointien perusteella
asianomaisille yrityksille sakkoja, joiden määrä laskettiin soveltamalla menetelmää, joka esitetään asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa
suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) sekä yhteistyötiedonannossa.
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 2 artiklassa määrätään seuraavat sakot:
a)       Bayer: 0 euroa;
b)       Dow Chemical: 64 575 000 euroa, josta
i)       60 270 000 euroa yhteisvastuullisesti Dow Deutschlandin kanssa;
ii)      47 355 000 euroa yhteisvastuullisesti Dow Deutschland Anlagengesellschaftin ja Dow Europen kanssa;
c)       Eni ja Polimeri yhteisvastuullisesti: 272 250 000 euroa;
d)       Shell Petroleum, Shell Nederland ja Shell Nederland Chemie yhteisvastuullisesti: 160 875 000 euroa;
e)       Unipetrol ja Kaučuk yhteisvastuullisesti: 17 550 000 euroa;
f)       Stomil: 3 800 000 euroa.
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklassa määrätään 1 artiklassa mainitut yritykset lopettamaan samassa artiklassa kuvattu
rikkominen välittömästi, jos näin ei ole jo tapahtunut, ja pidättymään vastedes 1 artiklassa kuvatusta toiminnasta ja toimenpiteistä,
joilla on vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Polimeri on nostanut nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 20.2.2007 toimittamallaan
kannekirjelmällä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 1.4.2009 tekemällä päätöksellä tuomari N. Wahl nimettiin täydentämään
jaoston kokoonpanoa, koska yksi sen jäsenistä oli estynyt.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena se kehotti asianosaisia
vastaamaan joihinkin kysymyksiin ja toimittamaan tietyt asiakirjat. Asianosaiset noudattivat kehotuksia asetetuissa määräajoissa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suullisiin kysymyksiin kuultiin 21.10.2009 pidetyssä
istunnossa.
Polimeri vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        toteuttaa vaaditut selvittämistoimet
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen joko kokonaan tai osittain ja muuttaa sakon määrää vastaavasti
–        toissijaisesti kumoaa sakon tai alentaa sitä
–        velvoittaa komission joka tapauksessa korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa Polimerin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Polimeri esittää vaatimustensa tueksi lähinnä 16 kanneperustetta, jotka koskevat menettelyvirheitä, riidanalaisen päätöksen
sisältöä ja sakon määrän vahvistamista.
I
Riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista koskeva vaatimus
A
Menettelyvirheitä koskevat väitteet
1.     Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee yhteistyötiedonannon epäasianmukaista käyttöä
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri väittää, että riidanalainen päätös perustuu 90-prosenttisesti Bayerin ja Dow’n lausuntoihin. Sen mukaan riidanalaisessa
päätöksessä viitataan enimmäkseen suullisiin lausuntoihin. Lisäksi todisteiksi esitetyt asiakirjat ovat hyvin vähälukuisia,
mutta tulkinnanvaraisia.
Polimerin mukaan suullisten lausuntojen tavoitteena on mahdollistaa se, että komissio voi aloittaa tutkimuksen. Nyt käsiteltävässä
asiassa näitä lausuntoja käytettiin välineinä tietojen etsimiseen – niillä korvattiin suuressa määrin itse tutkimus – ja komission
kanssa yhteistyötä tehneiden yritysten painostuskeinoina.
Polimeri huomauttaa ensiksi, että Bayerin 20.12.2002 antamaa lausuntoa on käytetty vain yhden tarkastuskäynnin tekemiseen,
tässä tapauksessa Dow’n tiloihin. Mihinkään muuhun Bayerin ensimmäisessä lausunnossaan mainitsemaan yritykseen ei ole tehty
tarkastuskäyntiä.
Toiseksi se toteaa, että esitetyt todisteet ovat hyvin heikkoja ja epäselviä. Nämä asiakirjat voidaan katsoa todisteiksi luottamuksellisten
tietojen vaihdosta tai sopimuksista, mutta ne saattavat myös olla osoitus yksinomaan markkinahintoja koskevista tiedoista,
jotka ovat koko alan tiedossa ja peräisin muista lähteistä.
Polimeri korostaa erityisesti erään Düsseldorfissa (Saksa) 21.2.1996 pidetyn kokouksen osallistujan tekemiä muistiinpanoja,
jotka se esittää kannekirjelmän liitteenä. Komissio käytti näitä asiakirjoja alun perin todisteena hinnoittelusopimuksesta,
ennen kuin se päätteli, ettei kyseinen kokous ollut oletettu kartellikokous, ja poisti kyseiset asiakirjat raskauttavien todisteiden
joukosta. Nämä asiakirjat ovat vähintään yhtä yksityiskohtaisia kuin saman osallistujan laatimat muut asiakirjat, joita komissio
pitää todisteina laittomista järjestelyistä.
Polimerin mukaan yritykset lisäsivät tässä yhteydessä lausuntoihinsa yksityiskohtia, jotka eivät ole näytettävissä toteen.
Tämän menettelytavan tuhoisasta vaikutuksesta ovat osoituksena toisella haastattelukierroksella annetut lausunnot. Polimeri
korostaa siten, että 12.12.2005 järjestetyssä Dow’n työntekijöiden (N. ja F.) tapaamisessa komissio esitti ad hoc ‑kysymyksiä
pakottaakseen nämä henkilöt antamaan ”tilattuja” lausuntoja väitetyistä kartellikokouksista sekä mahdollisista hinnankorotuksista,
joita väitetyt sopimukset koskevat. Polimerin mukaan komissio jopa toimitti itse tietoja mahdollisista hinnankorotuksista,
ja kun se ei saanut toivottuja tuloksia, se sivuutti tämän seikan riidanalaisessa päätöksessä. Myös riidanalaisen päätöksen
244 perustelukappale on osoitus siitä, että Dow ”pakotettiin” todistamaan. Myös lausunto, jonka Dow antoi 17.11.2005, osoittaa,
että se oli muuttanut näkemystään tosiasioista tutustuttuaan Bayerin lausuntoihin. Polimerin mukaan komissio ei tässä yhteydessä
tekemässään päätelmässä ota huomioon Dow’n lausuntoja. Vastaavasti Bayerin 6.12.2005 antama lausunto, joka koskee Düsseldorfissa
21.2.1996 pidettyä kokousta (ks. edellä 43 kohta), on osoitus siitä, että kyseistä yritystä syytetään toimista, joita se ei
ole toteuttanut.
Kolmanneksi Polimeri toteaa, että ainoa komission tutkintavaltuuksien nojalla saatujen lausuntojen käsittelyvaihetta koskeva
lainsäädäntöviite sisältyy asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohtaan. On näytetty toteen, ettei komissio voi käyttää yritysten
sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen yhteydessä antamia suullisia lausuntoja ratkaisevana todisteena kartellin olemassaolosta.
Tämä johtuu siitä, että yritykset antavat nämä lausunnot omien etujensa nimissä. Polimeri toteaa, että komissio antaa kyseisille
lausunnoille paljon painoarvoa (Polimeri korostaa erityisesti, että komission mainitsemista 15 kokouksesta, jotka kilpailijoiden
arveltiin pitäneen, ainoastaan neljän olemassaolo on todistettu myös kirjallisesti). Tämän vuoksi väite, jonka mukaan [Syndialin
ja Polimerin] täydellinen kieltäytyminen myöntämästä osallistumistaan (kartelliin tai erityisiin menettelyihin) ei itsessään
voi olla painavampi kuin komission käytettävissä olevat todisteet (riidanalaisen päätöksen 327 perustelukappale), on sen mukaan
osoitus järjestelmästä, jossa syyttäjä, joka on myös tuomari, hyödyntää valtuuksiaan ilman seuraamuksia.
Komission riidanalaisen päätöksen 203–205 perustelukappaleessa mainitsema oikeuskäytäntö ei sitä paitsi ole tämänsuuntainen.
Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden
useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys on riitauttanut, ei voida pitää riittävänä näyttönä jälkimmäisten yritysten
toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00
ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501). Unionin tuomioistuin on vahvistanut tämän
lähestymistavan muutoksenhaun yhteydessä.
Lisäksi Polimeri toteaa, etteivät sen väitteet koske ”käsiteltävän asian sisältöä”, kuten komissio esittää kirjelmissään.
Polimerin mukaan sen väitteet koskevat puolustautumisoikeuden loukkaamista, joka johtuu sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä hakeneiden yritysten lausuntojen hyvin omalaatuisesta käytöstä seuranneesta todistustaakan kääntämisestä. Polimeri
huomauttaa, että komissio vastaa sen väitteisiin kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä vetoamalla todistustaakkaa koskevaan
oikeuskäytäntöön. Tässä yhteydessä mainittu oikeuskäytäntö ei ole kuitenkaan tapauksen kannalta merkityksellinen, koska komission
tarkoittamissa asioissa yritysten osallistumisesta on myös asiakirjatodisteita. Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaiseen
päätökseen sisältyy yleinen osa, joka on Polimerin mukaan ainoastaan lausunnoista koostuva palapeli.
Komissio toteaa, että Polimerin väitteet liittyvät rikkomusta koskeviin todisteisiin ja siten käsiteltävän asian sisältöön
eivätkä väitettyihin menettelyvirheisiin. Tämän vuoksi komissio viittaa kartellin olemassaoloa koskevien todisteiden arvioinnissa
tehtyjä väitettyjä virheitä koskevaan vastineen osaan.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensinnäkin todettava, että vaikka tietyt ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet koskevat rikkomusta koskevia
todisteita ja ovat siten tehottomia riidanalaisen päätöksen tekemiseen väitetysti vaikuttaneita menettelyvirheitä koskevien
kanneperusteiden yhteydessä, Polimeri riitauttaa myös yleisesti sen, että komissio on käyttänyt yritysten lausuntoja todisteina.
Tässä yhteydessä Polimeri väittää, että yritysten lausunnoille on annettu liian suuri painoarvo asiakirjatodisteiden kustannuksella
ja etteivät kyseiset lausunnot ole luotettavia.
On syytä muistaa, että kun on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys
niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen
rikkomisen muodostavista seikoista (asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 58 kohta
ja asia C‑49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 86 kohta). Komission on esitettävä täsmällistä
ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että rikkominen on tapahtunut (ks. asia T‑62/98, Volkswagen
v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II‑2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on tavanomaista, että näihin menettelytapoihin ja sopimuksiin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset
pidetään salassa ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Tästä seuraa, että vaikka
komissio löytäisi asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, nämä ovat
normaalisti vain hajanaisia ja vähäisiä, joten usein on välttämätöntä muodostaa kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä.
Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista
ja viitteistä, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen
rikkomisesta (yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland
ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 55–57 kohta ja yhdistetyt asiat C‑403/04 P ja C‑405/04 P, Sumitomo Metal
Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑729, 51 kohta).
Tältä osin missään säännöksessä tai millään yhteisön oikeuden yleisellä periaatteella ei kielletä komissiota tukeutumasta
yhtä yritystä vastaan muiden moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81 ja EY 82
artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää, mikä olisi yhteensopimatonta EY:n perustamissopimuksessa komissiolle
uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94,
T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio
20.4.1999, Kok., s. II-931, 512 kohta, ns. PVC II -tapaus ja edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering
ym. v. komissio, tuomion 192 kohta).
Lisäksi lausunnoilla, jotka tehdään yritysten nimissä, on merkittävä todistusarvo, koska ne merkitsevät huomattavia oikeudellisia
ja taloudellisia riskejä (ks. vastaavasti edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion
205 ja 211 kohta sekä edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio,
tuomion 103 kohta).
Kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu
yritys on riitauttanut, ei kuitenkaan voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten kilpailusääntöjen rikkomisesta,
jos sen tukena ei ole muita todisteita (ks. edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio,
tuomion 219 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalainen päätös perustuu yritysten – Bayerin, Dow’n ja Shellin – antamiin useisiin samansuuntaisiin
toisiaan tukeviin lausuntoihin (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02,
T-129/02, T-132/02 ja T-136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II-947, 168 kohta). On sitä paitsi kiistatonta,
että riidanalaisen päätöksen perustana on myös asiakirjatodisteita, erityisesti käsin tehtyjä kokousmuistiinpanoja. Se, että
Polimeri kiistää näiden asiakirjojen todistusarvon, ei voi vaikuttaa menettelyyn, jota komissio on noudattanut riidanalaisen
päätöksen tekemiseksi.
Edellä esitetyn perusteella ei ole mitään syytä katsoa, että riidanalaiseen päätökseen liittyisi sen lainmukaisuuteen vaikuttavia
menettelyvirheitä.
Polimerin muut väitteet eivät voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.
Siitä väitetystä seikasta, ettei komissio voi käyttää perusteena yhteistyötä koskevan tiedonannon yhteydessä esitettyjä lausuntoja,
huomautettakoon ensiksi, ettei missään säännöksessä kielletä komissiota käyttämästä tällaisia lausuntoja osoittaakseen kilpailusääntöjen
rikkomisen. Toiseksi tällaisten lausuntojen todistusarvoa ei voida kiistää, koska lausunnoilla, joista on haittaa lausunnon
antajalle, voidaan periaatteessa katsoa olevan merkittävä arvo (ks. edellä 55 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym.
v. komissio, tuomion 166 kohta). Kolmanneksi on todettava, että vaikka lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien
vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä varauksella, kun otetaan huomioon se mahdollisuus,
että kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomiseen,
ja suurennella toisten osuutta, Polimerin väite ei ole yhteistyötiedonannon mukaiselle menettelylle ominaisen logiikan mukainen.
Se, että kyseisen tiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän vähentämiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään yhteistoimintajärjestelyn
muiden osanottajien käyttäytymistä vääristäviä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa
pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti
yhteistyötä koskevasta tiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441,
70 kohta). Erityisesti on katsottava, että sen, että henkilö myöntää rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten
tosiseikkojen olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voidaan johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista,
merkitsevän lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö
on päättänyt kertoa totuuden (ks. edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 212
kohta).
Viitaten siihen, että osa asianomaisista yrityksistä on ”pakotettu” antamaan lausuntoja, Polimeri väittää hyvän hallinnon
periaatetta loukatun. On syytä todeta, että yhteisön oikeusjärjestyksessä vahvistettuihin hallinnollisissa menettelyissä noudatettaviin
takeisiin sisältyy muun muassa hyvän hallinnon periaate, johon liittyy toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti
ja puolueettomasti kaikki sen käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (asia T-44/90, La Cinq v. komissio,
tuomio 24.1.1992, Kok., s. II-1, 86 kohta ja asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, Kok., s. II-881, 129 kohta).
Hyvän hallinnon periaatteen loukkaaminen voi aiheuttaa kyseessä olevan päätöksen kumoamisen, jos näytetään toteen, että mainittu
päätös olisi ollut sisällöltään erilainen, jos sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut (ks. tältä osin yhdistetyt asiat
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663,
91 kohta ja edellä 50 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomion 283 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa Polimeri
ei ole esittänyt tällaista todistetta. Vaikka oletettaisiin, että hyvän hallinnon periaatteen väitetyn loukkaamisen johdosta
unionin yleinen tuomioistuin hylkää Polimerin tarkoittamat yritysten lausunnot, tämä ei missään tapauksessa vaikuta riidanalaisen
päätöksen muihin osiin. Näin ollen ei ole perusteita katsoa, että komissio olisi tässä yhteydessä päätellyt, ettei kilpailusääntöjä
ole rikottu.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2.     Toinen kanneperuste, joka koskee toisen väitetiedoksiannon perusteetonta lähettämistä
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri korostaa sitä, että täydentävän väitetiedoksiannon tiedoksi antaminen niille, joita asia koskee, on tarpeen ainoastaan
siinä tapauksessa, että selvitysten tulokset ovat sellaisia, että komissio asettaa yritysten vastuulle uusia toimia tai muuttaa
kiistettyjen kilpailusääntöjen rikkomisten todisteita merkittävällä tavalla.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on perustellut uuden väitetiedoksiannon lähettämisen monilukuisilla todisteilla, jotka
on löydetty asianomaisten osapuolten ensimmäisen väitetiedoksiannon johdosta esittämien kirjallisten huomautusten vastaanottamisen
jälkeen tehdyissä lisäselvityksissä. Komissio hankki kuitenkin vain uusia lausuntoja samoilta yrityksiltä ja usein samoilta
henkilöiltä tapahtumista, joista oli annettu jo monia lausuntoja.
Polimerin mukaan ainoa todella uusi asia on Michelinin 3.11.2005 laatima väliintulohakemus, joka konkretisoitui 13.1.2006
esitetyissä huomautuksissa ja toimitetuissa tiedoissa, jotka koskivat Michelinin toimittajille vertailuajanjaksona maksettuja
hintoja. Komissio ei kuitenkaan käyttänyt Michelinin toimittamia tietoja.
Uusi väitetiedoksianto ei siten ole perusteltu minkään uuden seikan nojalla eikä vaikuta oikeuskäytännön mukaisesti sallitulta.
Lisäksi siitä on aiheutunut merkittävä viivästyminen menettelyn kulussa, ja yritysten puolustautuminen on sen johdosta sitäkin
työläämpää.
Lisäksi väitetiedoksiannon tehtävä on Polimerin mukaan vääristynyt, koska sillä on vastattu yritysten väitteisiin. Komissio
on myös käyttänyt Syndialin ja Polimerin vastauksia välineenä väitteensä tarkistamiseksi, kun taas kaikki tiedot, jotka saattavat
heikentää komission väitettä, on tarkoituksella hylätty. Polimeri toteaa tässä yhteydessä, että hintavaihtelun täsmällisessä
määrällisessä analyysissa jäävät huomiotta tuotteen tai tuotteiden kokonaismarkkinoiden ja markkinoiden, joita väitetyn kartellin
oletetaan hallitsevan, välistä suhdetta koskevat määrälliset viitteet sekä luonnonkumin ja synteettisen kumin keskinäistä
korvattavuutta koskeva perustoteamus.
Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä määritellään kyseisten tuotteiden markkinoiden koko hyvin eri tavalla kuin toisessa väitetiedoksiannossa.
Toisessa väitetiedoksiannossa markkinoiden määräksi arvioitiin vuonna 2001 820 000 000 euroa ja riidanalaisessa päätöksessä
(66 perustelukappale) 550 000 000 euroa. Tälle yli 30 %:n erolle ei anneta mitään selitystä, ja se vaikuttaa yritysten tilanteeseen
kielteisesti. Se muuttaa väitetyn kartellin osapuolten kattamien markkinoiden ja ”sääntelemättömien” markkinoiden välistä
suhdetta. Se muuttaa myös yritysten asemaa markkinoilla ja siten niiden hypoteettisia mahdollisuuksia vaikuttaa kilpailudynamiikkaan.
Nämä ovat uusia seikkoja, ja Polimeri väittää puolustautumisoikeuksiaan loukatun, koska se ei ole voinut esittää näitä perusteluja
puolustuksekseen.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä. Se katsoo, että toisen väitetiedoksiannon lähettämiseen ei käsiteltävässä
asiassa liity mitään lainvastaista.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Väitetiedoksianto on menettelyyn liittyvä ja valmisteleva asiakirja, jolla rajataan komission vireille paneman hallinnollisen
menettelyn kohde puolustautumisoikeuksien tehokkaan käyttämisen varmistamiseksi ja estetään se, että komissio ottaa huomioon
muita väitteitä asianomaisen menettelyn päättävässä päätöksessään (yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, British American Tobacco
ja Reynolds Industries v. komissio, määräys 18.6.1986, Kok., s. 1899, Kok. Ep. IX, s. 249, 13 ja 14 kohta; ks. vastaavasti
asia C-413/06 P, Bertelsmann ja Sony Corporation of America v. Impala, tuomio 10.7.2008, Kok., s. I-4951, 63 kohta).
Sitä, että komissio laatii väitetiedoksiannon, ei missään tapauksessa voida pitää näyttönä kyseessä olevan yrityksen syyllisyyden
olettamisesta. Jos asia ei olisi näin, tämän alan minkä tahansa menettelyn aloittaminen olisi mahdollisesti omiaan loukkaamaan
syyttömyysolettaman periaatetta (asia C-167/04 P, JCB Service v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8935, 99 kohta).
Näin ollen toisen väitetiedoksiannon laatiminen sinänsä ei voi johtaa minkään sääntöjenvastaisuuden toteamiseen.
Siltä osin kuin Polimerin väitteet voidaan ymmärtää siten, että se väittää tosiasiallisesti käsittelyaikojen kohtuullisuuden
periaatetta loukatun, muistutettakoon, että jos tällainen loukkaaminen paljastuu, se voi olla kumoamisperuste vain silloin,
kun kyse on päätöksestä, jossa on todettu kilpailusääntöjen rikkominen, jos on näytetty toteen, että tätä periaatetta loukkaamalla
on vaarannettu kyseessä olevien yritysten puolustautumisoikeudet. Tätä erityistapausta lukuun ottamatta ratkaisun tekemistä
kohtuullisessa ajassa koskevan velvoitteen noudattamatta jättäminen ei vaikuta hallinnollisen menettelyn pätevyyteen (ks.
vastaavasti asia C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio,
tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8725, 42–44 kohta; ks. myös asia T-62/99, Sodima v. komissio, tuomio 14.2.2001, Kok., s. II-655,
94 kohta ja yhdistetyt asiat T-5/00 ja T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomio 16.12.2003, Kok., s. II-5761, 74 kohta).
Lisäksi Polimerin tässä yhteydessä esittämiä perusteluja olisi joka tapauksessa pidettävä yleisinä, eikä niillä voida osoittaa
puolustautumisoikeuksien tosiasiallista loukkaamista, jota on tarkasteltava kunkin yksittäistapauksen erityisolosuhteiden
perusteella (ks. vastaavasti edellä 71 kohdassa mainittu asia Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied v. komissio, tuomion 59 kohta ja edellä 59 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 228 kohta).
Toisen väitetiedoksiannon muutoksista ensimmäiseen väitetiedoksiantoon nähden todettakoon, että tämän menettelyllisen toimen
luonteelle on tyypillistä, että se on väliaikainen ja että komissio voi muuttaa sitä myöhemmässä arvioinnissaan osapuolten
sille vastauksissaan esittämien huomautusten ja muiden tosiseikkoja koskevien toteamusten perusteella. Komission pitää näet
ottaa huomioon seikat, jotka perustuvat koko hallinnolliseen menettelyyn, ja sen on joko hylättävä perusteettomat väitteet
tai muokattava ja täydennettävä sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta huomioon ottamiensa väitteiden tueksi
esittämiään perusteluja (ks. edellä 68 kohdassa mainittu asia Bertelsmann ja Sony Corporation of America v. Impala, tuomion
63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jos komissio voi perustellusti muuttaa sekä tosiseikkoja että oikeudellisia seikkoja
koskevia perustelujaan väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksensä välillä, se voi näin ollen sitäkin perustellummin tehdä
niin kahden väitetiedoksiannon välillä.
Lopuksi todettakoon, että Polimerin väitteet, joiden mukaan riidanalaisessa päätöksessä määritellään eri tavalla kyseisten
tuotteiden markkinoiden koko, eivät tue sen kanneperustetta. Toisella kanneperusteellaan Polimeri riitautti sen, että komissio
lähetti toisen väitetiedoksiannon. Väitteillään Polimeri riitautti sen, ettei komissio antanut sille mahdollisuuksia puolustautua
hallinnollisessa menettelyssä. Tässä yhteydessä Polimerin väitteet ovat siten tehottomia.
Joka tapauksessa on syytä muistuttaa, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa
voidaan määrätä seuraamuksia eli erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava
myös luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä (asia 85/76, Hoffmann-Laroche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461,
Kok. Ep. IV, s. 341, 9 kohta; asia C-176/99 P, Arbed v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10687, 19 kohta ja edellä 71
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische
Unie v. komissio, tuomion 32 kohta). Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen
rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat,
joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys
voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. edellä mainittu
asia Arbed v. komissio, tuomion 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 59 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio,
tuomion 421 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on riittävää todeta, että – kuten komissio on perustellusti huomauttanut – BR:n ja ESBR:n markkina-arvon
alentumista ei riidanalaisessa päätöksessä katsota todisteeksi kyseisiä yrityksiä vastaan. Näin ollen ei voida katsoa, että
Polimerin puolustamisoikeuksia olisi loukattu. Lisäksi kuten edellä 73 kohdassa todetaan, väitetiedoksiannon luonteelle on
tyypillistä, että se on väliaikainen ja että sitä voidaan muuttaa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.
Tästä huolimatta Polimeri voi riitauttaa unionin yleisessä tuomioistuimessa merkityksellisten markkinoiden koon määrittelyn
tämän kanteen neljännen ja kymmenennen kanneperusteen yhteydessä.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
3.     Kolmas kanneperuste, joka koskee Polimerin puolustautumisoikeuksien loukkaamista
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri huomauttaa, että komissio sulkee riidanalaisessa päätöksessä pois sen mahdollisuuden, että Syndial joutuisi suoraan
vastuuseen, vaikka sekä ensimmäinen että toinen väitetiedoksianto oli osoitettu myös sille (riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappale).
Vaikka Polimeri ei harjoittanut kyseisten tuotteiden tuotantoa ja jakelua 20.5.1996–1.1.2002, koska BR:ään ja ESBR:ään liittyvä
liiketoiminta siirrettiin sille vasta 1.1.2002, komissio katsoi Polimerin vastuulliseksi lähes seitsemän vuoden ajalta (20.5.1996–28.11.2002)
(riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale).
Näin ollen Polimeri ei saanut tilaisuutta vastata vastuutaan koskevaan uuteen oikeudelliseen arviointiin. Sen mukaan on eri
asia, asetetaanko rikkomista merkitseviin tekoihin aineellisesti syyllistynyt toinen yritys yhteisvastuuseen vai luetaanko
koko rikkominen Polimerin syyksi koko väitetyn kartellin keston ajalta. Syndialin sulkeminen pois riidanalaisen päätöksen
adressaattien joukosta on siten vaikuttanut merkittävästi Polimerin asemaan ja sen puolustusstrategiaan.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä. Se huomauttaa, että päinvastoin kuin Polimeri väittää, komissio oli kummassakin
väitetiedoksiannossa katsonut Polimerin vastuulliseksi rikkomisesta kartellin koko keston ajalta. Syndialin katsominen asiassa
yhteisvastuulliseksi ei olisi voinut vaikuttaa Polimerin puolustuslinjaan. Polimeri ei ole myöskään osoittanut, kuinka Syndialin
yhteisvastuu olisi voinut johtaa erilaiseen ratkaisuun menettelyssä.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä katsoa, että kolmannessa kanneperusteessaan Polimeri itse asiassa väittää puolustautumisoikeuksiaan loukatun, koska
komissio ei antanut sen esittää huomautuksia, jotka koskivat Syndialin mahdollista sulkemista pois riidanalaisen päätöksen
adressaattien joukosta.
Puolustautumisoikeuksien noudattaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti
sakkoja tai uhkasakkoja – on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava, vaikka kyse on luonteeltaan hallinnollisesta
menettelystä. Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta,
osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista
yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi
esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. edellä 74 ja 75
kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Polimerin kolmas kanneperuste perustuu oletukseen, jonka mukaan väitetiedoksiannoissa komissio katsoi EniChem SpA:n (josta
tuli sittemmin Syndial) vastuulliseksi 20.5.1996–1.1.2002 väliseltä ajalta, samalla kun riidanalaisessa päätöksessä komissio
katsoi ainoastaan Polimerin olevan vastuussa rikkomisesta – myös edellä mainittuna ajanjaksona, jonka kuluessa se ei harjoittanut
kyseisten tuotteiden tuotantoa ja jakelua.
Kun otetaan huomioon erityisesti 1.1.2002 toteutettu EniChem SpA:n ja Polimerin välinen liiketoiminnan siirto ja se, että
nämä kaksi yhtiötä kuuluvat samaan yritykseen, on aivan ensiksi todettava, että toisen väitetiedoksiannon mukaan Polimerin
on katsottava olevan vastuussa rikkomisesta 20.5.1996–28.11.2002 väliseltä ajalta. Toisen väitetiedoksiannon – samoin kuin
riidanalaisen päätöksen (365–373 perustelukappaleen) – mukaan Polimeri on näin ollen vastuussa koko rikkomisajanjakson aikaisesta
rikkomisesta, myös siitä, johon EniChem SpA syyllistyi ennen 1.1.2002.
Toisessa väitetiedoksiannossa täsmennetään, että koska EniChem SpA:n määräysvallassa oli 100 prosenttia Polimerin pääomasta
1.1.2002–20.10.2002, Syndial on asetettava Polimerin kanssa yhteisvastuuseen rikkomisesta kyseisenä ajanjaksona. Toisessa
väitetiedoksiannossa Syndial katsotaan Polimerin emoyhtiön ominaisuudessa näin ollen vastuulliseksi ainoastaan 1.1.2002–20.10.2002
väliseltä ajalta eikä koko rikkomisajanjaksolta.
Polimerin oletus on näin ollen virheellinen.
Koska yksityiskohtaisempia perusteita ei ole, Polimerin puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva kanneperuste on siten
hylättävä tältä osin.
Polimerin istunnossa esittämä väite, jonka mukaan Syndialin sulkeminen pois riidanalaisen päätöksen adressaattien joukosta
mahdollisti sen, että komissio voi ”välttää” sakkoon sovellettavan 10 prosentin liikevaihtorajan – mikäli oletetaan, että
väite voidaan hyväksyä huolimatta sen myöhäisyydestä – on yhteneväinen kuudennentoista kanneperusteen yhteydessä esitettyjen
väitteiden kanssa. Jäljempänä 313–316 kohdassa esitetyistä syistä väite on kuitenkin hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
B
Riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevat kanneperusteet
1.     Neljäs kanneperuste, joka koskee asianomaisten markkinoiden virheellistä määrittelyä
a)     Asianosaisten lausumat
Polimerin mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessä yhdistänyt BR:ää ja ESBR:ää koskevat kaksi asiaa, vaikka ne olivat
tutkimuksen aikana erilliset. Tämän hypoteettisen yhteisen alan tarkastelu rajoittuu sen mukaan taulukon (riidanalaisen päätöksen
taulukko 3) laatimiseen ilman mitään selventävää huomautusta. Polimeri korostaa, että keskittymämenettelyjen yhteydessä komissio
on aina pitänyt tarkasti erillään kahdet erilliset markkinat. Polimeri väittää, että nyt käsiteltävässä asiassa kyseisen yhdistämisen
edellytykset eivät täyty teknisesti tai kaupallisesti eivätkä kilpailujärjestelmän kannalta.
Polimeri toteaa ensiksi, että BR kilpailee luonnonkumin kanssa. Sitä käytetään kevyiden ja raskaiden hyötyajoneuvojen renkaissa
pääasiallisesti renkaan sivussa. Polimeri esittää tätä koskevan analyysin ja väittää, että BR-markkinoiden olisi käsitettävä
BR-markkinoiden lisäksi osa luonnonkumimarkkinoista. Polimerin mukaan sen markkinaosuus ei vuosina 1996–2002 koskaan ollut
suurempi kuin 11,8 prosenttia. Polimeri korostaa, että komissio on poistanut riidanalaisen päätöksen taulukosta 1 kaikki viittaukset
markkinaosuuksiin, BR:n kokonaismarkkinoihin ja kyseisille yrityksille kuulumattomaan markkinaosuuteen. Vaikka nämä tiedot
ovat Polimerin mukaan kyseenalaisia, ne on esitetty toisessa väitetiedoksiannossa. Riidanalaisessa päätöksessä ei siten ole
viittausta väitetyn kartellin ja sen osallistujien vaikutusvaltaan markkinoilla. Polimeri toteaa lisäksi, että tekemällä poistoja
komissio on pyrkinyt poistamaan tiedot, jotka osoittaisivat sen analyysin kiistanalaisuuden; muun muassa kyseisten yritysten
edustama markkinoiden kattavuusaste oli Polimerin mukaan toisessa väitetiedoksiannossa alun perin ilmoitettua paljon matalampi.
Toiseksi Polimeri korostaa ESBR:n olevan yleiskäyttöön tarkoitettu kumi, joka soveltuu moniin eri käyttötarkoituksiin mutta
ei ole erinomainen missään niistä. Tärkein käyttöala on sen mukaan kulutuspintojen valmistus. Ei ole kuitenkaan mitään sellaista
käyttöalaa, jolla ESBR olisi teknisesti korvaamaton. Polimeri esittää tähän liittyviä analyyseja ja väittää, että ESBR-markkinoiden
olisi käsitettävä ESBR-markkinoiden lisäksi osa luonnonkumimarkkinoista. Polimerin mukaan sen tämän alan markkinaosuus ei
vuosina 1996–2002 koskaan ollut suurempi kuin 13,8 prosenttia. Nämäkin ESBR:ää koskevat markkinaosuudet oli jätetty pois riidanalaisesta
päätöksestä, samoin kuin viittaukset kokonaismarkkinoihin ja muiden valmistajien myyntimäärien arviointi. Polimeri korostaa
kiistäneensä toisessa väitetiedoksiannossa alun perin esitetyt tiedot muiden valmistajien myynnistä.
Kun otetaan huomioon, että BR- ja ESBR-markkinoita ei olisi koskaan saanut laskea yhteen, Polimeri korostaa kolmanneksi sitä,
että komission olisi pitänyt muuttaa perusteellisesti yhdistettyjen markkinoiden arvonmääritystä riidanalaisessa päätöksessä.
Polimeri huomauttaa, että riidanalaisen päätöksen taulukossa 3 esitetty koko markkinoiden arvonmääritys on huomattavasti alhaisempi
kuin toisessa väitetiedoksiannossa vastaavassa taulukossa esitetty, vaikka kyseisten yritysten liikevaihto säilyi ennallaan.
Ero on peräisin muiden valmistajien BR:n ja ESBR:n myynnistä. Riidanalaisesta päätöksestä saa siten sen käsityksen, että väitetty
kartelli hallitsee 90:tä prosenttia markkinoista, vaikka toisen väitetiedoksiannon mukaan osuus oli tuskin 60:tä prosenttia.
Polimeri toteaa lisäksi, että jos olisi tarkasteltava kyseisten yritysten läsnäoloa luonnonkumin – joka on BR:n ja ESBR:n
kilpailija – markkinoilla, vaikutusalue olisi selvästi alle 50 prosenttia.
Neljänneksi Polimeri toteaa kysynnästä, ettei BR:ää ja ESBR:ää käytetä yksinomaan renkaiden valmistukseen, kuten komissio
väittää, vaikka se onkin niiden pääasiallinen käyttötarkoitus (60–70 %). BR:n ja ESBR:n käytön merkittävät erot renkaiden
valmistuksen ulkopuolella osoittavat virheelliseksi pyrkimyksen yhdistää kyseiset kaksi tuotetta yksiksi markkinoiksi tai
yhdeksi alaksi. Renkaiden valmistukseen tarkoitetut BR- ja ESBR-määrät ohjautuvat viidelle suurelle valmistajalle. Mikään
näistä suurasiakkaista ei kuitenkaan käytä vain yhtä synteettisen kumin toimittajaa. Lisäksi komissio toteaa, että monilla
rengasvalmistajilla on omaa synteettisen kumin tuotantoa ja että ne myös hankkivat paljon luonnonkumia. Tästä seuraa, että
rengasvalmistajilla on merkittävä neuvotteluvoima verrattuna kuminvalmistajiin, ja rengasvalmistajien neuvotteluvaiheessa
aikaansaama markkinoiden avoimuusaste on korkea. Näistä syistä valmistajien välisen sopimuksen olemassaolo ei ole kovin uskottava.
Lisäksi huomattava osa sopimuksista (40–60 %) perustuu ”hintamalliin”, jossa viitataan raaka-aineisiin. Tämä poistaa kilpailijoiden
välisten neljännesvuosittaisten hintaneuvottelujen todellisen merkityksen ja tekee niistä tehottomat.
Polimeri toteaa lisäksi, että komissio lainaa kirjelmissään puutteellisesti yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-111/04 P,
Adriatica di Navigazione vastaan komissio, 16.2.2006 antamaa määräystä (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tuomioistuin
on huomauttanut kyseisen määräyksen 32 kohdassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että merkityksellisten
markkinoiden sekava ja puutteellinen määrittely saattoi johtaa virheeseen vastuun kohdentamisessa. Käsiteltävässä tapauksessa
komissio on voinut huomioon otettujen markkinoiden perusteella määritellä laittomaksi täysin neutraalin toiminnan. Mitään
BR:ää sinänsä koskevaa tapausta ei Polimerin mukaan ole.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se väittää erityisesti, ettei merkityksellisten markkinoiden määrittelyä voida
tehokkaasti kiistää, kun kyseessä on kartellin olemassaolo.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio täsmentää riidanalaisessa päätöksessä, että aluksi oli annettu kaksi eri asianumeroa. Ensimmäinen koski yritysten
sakoista vapauttamista koskevaa BR:ään liittyvää Bayerin hakemusta. Toinen koski yritysten sakoista vapauttamista koskevaa
ESBR:ään liittyvää Bayerin hakemusta. Tutkimus oli kuitenkin yhteinen, ja suurin osa menettelyyn liittyvistä toimista (erityisesti
kaksi väitetiedoksiantoa) kattoi molemmat alat. Ensimmäisen väitetiedoksiannon jälkeen käytettiin vain yhtä asianumeroa. Kahdessa
väitetiedoksiannossa samoin kuin riidanalaisessa päätöksessä komissio toteaa, että kyseiset menettelytavat muodostivat jatkuvan
ja yhtenäisen rikkomisen (riidanalaisen päätöksen 90 ja 91 perustelukappale).
Polimeri esittää nämä kaksi väitettä riidanalaista päätöstä vastaan. Ensiksi se katsoo, ettei komissio olisi saanut yhdistää
BR:ää ja ESBR:ää koskevia kahta alkuvaiheen menettelyä. Toiseksi se kiistää komission käyttämän markkina-alojen määrittelyn.
Polimerin ensimmäisestä väitteestä huomautettakoon, että komissiolla on oikeus eriyttää ja yhdistää menettelyjä objektiivisin
perustein (ks. asia T-30/05, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei
julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Käsiteltävässä tapauksessa ei ole mitään perustetta katsoa, ettei kahden alkuperäisen
menettelyn yhdistämiselle olisi objektiivisia perusteita. On kiistatonta, että BR ja ESBR kuuluvat samaan toiminta-alaan,
kun otetaan huomioon erityisesti näiden kahden tuotteen fyysiset ominaisuudet ja käyttötarkoitus. Riidanalaisesta päätöksestä
ja asianomaisten yritysten lausunnoista käy lisäksi ilmi, että osa kyseisistä laittomista kokouksista koski samanaikaisesti
BR:ää ja ESBR:ää. Näin ollen Polimerin väitteet eivät voi kyseenalaistaa komission valintaa tässä yhteydessä. Lisäksi jos
oletetaan, että kyseisen rikkomisen voidaan katsoa tarkoittavan todellisuudessa kahta erillistä rikkomista, on merkityksetöntä,
todetaanko nämä rikkomiset useissa päätöksissä vai vain yhdessä päätöksessä, koska nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta,
etteivät kyseiset rikkomiset ole vanhentuneet (ks. vastaavasti edellä mainittu asia Tribunal Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomion 63 kohta ja yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 158
kohta). Ei ole mitään perustetta päätellä, että menettelyjen yhdistämisen vuoksi komissio on virheellisesti lukenut rikkomisen
Polimerin syyksi. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä, myös useista toimenpiteistä
tai jopa jatketusta käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että yksi tai useampi
osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna
merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat, kuten nyt esillä olevassa asiassa, kokonaissuunnitelmaan,
koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa
vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden
(edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 258 kohta).
Polimerin toisesta väitteestä on riittävää todeta, että merkityksellisten markkinoiden määrittelyn kiistäminen on tehoton
neljännen kanneperusteen yhteydessä, sillä pelkästään sen perusteella ei voida osoittaa, etteivät EY 81 artiklan 1 kohdan
soveltamisen edellytykset täyty. Polimeri ei voi siten sen perusteella katsoa, ettei se osallistunut kartelliin (ks. vastaavasti
edellä 96 kohdassa mainittu asia Adriatica di Navigazione v. komissio, määräyksen 30 kohta ja yhdistetyt asiat T-259/02–T-264/02
ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 172 kohta). Ei ole mitään
perustetta katsoa, että merkityksellisten markkinoiden määrittelyn vuoksi komissio on virheellisesti lukenut rikkomisen Polimerin
syyksi. Korostettakoon tässä yhteydessä, että riidanalaisessa päätöksessä todetaan selvästi samanaikaisesti sekä BR:ää että
ESBR:ää koskeva Polimerin vastuu. Näin ollen siitä, että komissio on katsonut kahteen tuotteeseen liittyvän rikkomisen yhdeksi
kokonaisuudeksi, ei voi seurata, että Polimerin syyksi luettaisiin rikkominen, josta se ei olisi vastuussa. Tästä huolimatta
Polimeri voi riitauttaa merkityksellisten markkinoiden määrittelyn rikkomisen vakavuuden arviointia koskevan kymmenennen kanneperusteen
yhteydessä.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2.     Viides kanneperuste, joka koskee hintakehitystä tarkastellun ajanjakson kuluessa
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri toteaa, että komissio oli tarkastellut ensimmäisessä väitetiedoksiannossa BR- ja ESBR-markkinoiden hintakehitystä.
Toisesta väitetiedoksiannosta ja tämän jälkeen riidanalaisesta päätöksestä komissio on sen mukaan poistanut rikkomisen ”taloudellisia
todisteita” koskevan osan. Näin se Polimerin mukaan myöntää epäsuorasti, ettei väitetyllä rikkomisella ollut mitään konkreettisia
seurauksia. Polimeri korostaa, että kyseinen osa poistettiin Syndialin hallinnollisen menettelyn kuluessa toimittaman yksityiskohtaisen
analyysin jälkeen, joka on kannekirjelmän liitteenä. Analyysi osoittaa sen mukaan, ettei sovellettuja hintoja ole valvottu
tai mukautettu millään tavoin ja että väitetyssä hintakoordinoinnissa, mikäli sellaista on esiintynyt, on tosiasiallisesti
kyse valmistajien reaktiosta raaka-aineiden hintakehitykseen ja markkinakehitykseen.
Polimeri ei pidä selitystä, jonka komissio on antanut riidanalaisen päätöksen 275–280 perustelukappaleessa vastaukseksi Syndialin
toimittamaan analyysiin, vakuuttavana. Polimeri esittää yksityiskohtaisesti merkityksellisten markkinoiden hintakehitystä
kuvaavat laskelmat ja katsoo, että yritysten väliset hintatasoerot olivat liian suuria, jotta korrelaation voitaisiin katsoa
olevan korkea. Polimeri toteaa esimerkiksi, että EniChem SpA:n hinnannousu oli yli 30 prosenttia korkeampi kuin Shellin hinnannousu
vuoden 1992 ensimmäisen neljänneksen ja vuoden 1995 kolmannen neljänneksen välillä. Komission kritiikkiin, jonka mukaan analyysissa
annettiin kaikille tuotteille sama tosiasiallisen hinnan alkuperäinen arvo, Polimeri vastaa, että analyysissä esitetään päinvastoin
vaihtelujen vaikutusta kunkin valmistajan alkuperäiseen hintaan riippumatta alkuperäisestä absoluuttisesta arvosta. Polimeri
toteaa kuitenkin, että niiden valmistajien kohdalla, joilta hintavaihtelujen koko sarja ei ollut käytettävissä (toisin sanoen
Bayer, Dwory ja Kaučuk), sarjan lähtökohta määriteltiin EniChem SpA:n tekemiä hintamuutoksia vastaavien kumulatiivisten hintamuutosten
perusteella. Valmistajalle ei kuitenkaan missään tapauksessa annettu tosiasiallista hintaa, ja mikä tahansa muu vaihtoehto
olisi johtanut samaan tulokseen. Lopuksi Polimeri korostaa sitä, ettei se ole koskaan väittänyt, että butadieenin hinta olisi
ainoa BR:n ja ESBR:n lopullisen hinnan määrittävä tekijä, vaikkakin se on ratkaiseva tekijä.
Polimerin mukaan se, ettei väitetyn kartellin vaikutuksia ole osoitettu, on osoitus puutteellisesta tutkinnasta ja lisäksi
vähentää osaltaan kerättyjen todisteiden arvoa; huomautus koskee myös kuudetta kanneperustetta. Polimeri korostaa myös, että
yhdistetyissä asioissa T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95,
T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. vastaan komissio tuomio 15.3.2000 (Kok., s. II-491, 245 kohta,
ns. sementtitapaus), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on viitannut asiaan T-30/91, Solvay vastaan komissio, tuomio 29.6.1995
(Kok., s. II-1775) ja asiaan T-36/91, ICI vastaan komissio, tuomio 29.6.1995 (Kok., s. II-1847) ja todennut, että ”asiakirjatodisteiden
heikkouden vuoksi komission olisi pitänyt yrittää arvioida jo väitetiedoksiannon vaiheessa syvällisesti ja kokonaistaloudellisesti
erityisesti kyseisiä markkinoita ja markkinoilla toimivien yritysten asemaa ja käyttäytymistä, jotta se olisi voinut todistaa
oikeudellisesti riittävästi [ICI:n ja Solvayn] väitetyn osallistumisen yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin”.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se huomauttaa, että EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisen kannalta sopimuksen konkreettisten
vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, jos sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua. Komissio
toteaa lisäksi – ja tämä huomautus pätee myös kuudenteen kanneperusteeseen – että kartellin olemassaolo voidaan kiistattomasti
päätellä joukosta riidanalaisessa päätöksessä seikkaperäisesti esitettyjä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensinnäkin huomautettava, että Polimeri kyseenalaistaa väitteillään komission toteamuksen asianomaisten yritysten välisen
kartellin olemassaolosta. Polimeri katsoo, ettei sovellettuja hintoja ole sovitettu yhteen, vaan ne ovat seurausta erityisesti
raaka-aineiden hintakehityksestä ja markkinakehityksestä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimuksen konkreettisia seurauksia ei tarvitse ottaa huomioon EY 81 artiklan 1 kohtaa
sovellettaessa, jos ilmenee, että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua (edellä 50 kohdassa
mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 122 ja 123 kohta; yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99
P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok.,
s. I-8375, tuomion 491 kohta ja asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 84 kohta). Siltä osin
kuin erityisesti on kyse kilpailua rajoittavista sopimuksista, jotka ovat, kuten käsiteltävässä tapauksessa, kilpailevien
yritysten kokousten aiheena, yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että kysymyksessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu
rikkominen, kun kokousten tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua ja kun niissä näin pyritään keinotekoisesti
järjestämään markkinoiden toimintaa (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 508 ja 509
kohta; edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomion 47 kohta
ja edellä 84 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 84 kohta). Tällaisessa tapauksessa riittää, että komissio
osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia, jotta kyseisen
yrityksen osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn voidaan osoittaa. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty
toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua
rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa
kuin ne (asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 155 kohta; edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81 kohta ja edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Sumitomo Metal Industries
ja Nippon Steel v. komissio, tuomion 47 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, ettei näyttö yritysten yhteistoiminnasta perustu pelkkään
toteamukseen markkinakäyttäytymisien samansuuntaisuudesta vaan asiakirjoihin, joista ilmenee, että menettelytavat olivat yhteistoiminnan
tulosta. Näin ollen Polimerin vaihtoehtoinen selitys käytetyistä hinnoista ei kyseenalaista komission toteamusta asianomaisten
yritysten välisen kartellin olemassaolosta (ks. vastaavasti edellä 52 kohdassa mainittu PVC II -tapaus, tuomion 727 ja 728
kohta)
Edellä esitetyn perusteella Polimerin viides kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
3.     Kuudes kanneperuste, joka koskee toimituksia suurimmille asiakkaille
a)     Asianosaisten lausumat
Polimerin mukaan olisi vaikeaa ymmärtää Michelinin väliintulon ulottuvuutta ja vaikutusta. Michelin ei edes yrittänyt osoittaa,
että vuonna 1995 havaittu hintojen yhdenmukaisuus olisi jatkunut seuraavina vuosina. Lisäksi Polimeri toteaa, että Michelin
hankki tavaransa neljältä valmistajalta BR:n osalta ja kuudelta valmistajalta ESBR:n osalta. Komissiolle hallinnollisen menettelyn
kuluessa osoitetusta analyysista käy ilmi, että EniChem SpA:n toimitukset eivät voineet kuulua jakosuunnitelmaan tai sopimukseen.
Tämä ilmenee erityisesti kullekin rengasvalmistajalle ajanjaksolla 1997–2003 toimitettujen määrien vaihtelusta.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se muistuttaa, että sopimuksen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on
tarpeetonta, koska sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensinnäkin huomautettava, että Polimeri kyseenalaistaa väitteillään komission toteamuksen asianomaisten yritysten välisen
kartellin olemassaolosta. Polimeri katsoo, ettei toimituksia suurimmille asiakkaille ole sovitettu yhteen, kuten myyntimäärien
vaihtelu osoittaa.
Samoista syistä kuin edellä 107–109 kohdassa viidennen kanneperusteen yhteydessä on esitetty, Polimerin perusteilla ei horjuteta
komission toteamusta asianomaisten yritysten välisen kartellin olemassaolosta.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kuudes kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
4.     Seitsemäs kanneperuste, jonka mukaan Polimeri on lainvastaisesti katsottu vastuulliseksi rikkomisesta
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri väittää, että mikäli sen katsotaan osallistuneen kartelliin, minkä se kiistää, komission olisi pitänyt erottaa toisistaan
Syndialin ja sen vastuut niiden ajanjaksojen mukaan, jolloin ne vastasivat BR:ään ja ESBR:ään liittyvistä tehtävistä (Syndial
20.5.1996–31.12.2001 ja Polimeri 1.1.2002–28.11.2002). Tässä yhteydessä se viittaa oikeuskäytännöstä johdettuun periaatteeseen,
jonka mukaan kyseistä yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin, johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön
on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen
tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla (asia C-279/98 P, Cascades v. komissio,
tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, 77–82 kohta ja asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok., s. I-9925, 38 kohta). Sen mukaan komissio tunnustaa tämän periaatteen riidanalaisen päätöksen 337 perustelukappaleessa.
Polimeri korostaa kuitenkin, että seuraavassa perustelukappaleessa komissio on päättänyt lukea rikkomisen kokonaan sen syyksi,
myös ajanjaksolta, jolloin Syndial toimi kyseisillä aloilla, ja vapauttaa Syndialin kaikesta vastuusta.
Komissio perusteli valintansa riidanalaisen päätöksen 367–369 perustelukappaleessa vetoamalla taloudellisen jatkuvuuden kriteeriin
ja viittaamalla edellä 51 kohdassa mainittuun yhdistetyissä asioissa Aalborg Portland ym. vastaan komissio annettuun tuomioon.
Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut luovuttavan yrityksen ja luovutuksensaajan välisen rakenteellisen
yhteyden, toisin sanoen emoyhtiön 50 prosentin määräysvallan. Polimeri lisää, että kyseisessä tapauksessa Aalborg – luovutuksensaaja
– perustettiin ad hoc ainoastaan rikkomisen vuoksi, jotta se voisi vastaanottaa emoyhtiön sementtialan toiminnot. Polimeri,
jota nyt käsiteltävä asia koskee, on ollut olemassa yhtiönä vuodesta 1995 lähtien. Sinä aikana, kun BR:n ja ESBR:n valmistajat
tekivät (komission mukaan) kilpailunvastaisia sopimuksia, Polimeri toimi täysin laillisesti polyeteeni- (ei elastomeeri-)
alalla. Kriteerin ”sama taloudellinen yksikkö” harkitsematon käyttö luovuttavan yrityksen vastuun siirtämiseksi luovutuksensaajalle
uhkaa johtaa erityisesti seuraamusten henkilökohtaisuuden periaatteen epäasianmukaiseen loukkaamiseen (julkisasiamies Ruiz-Jarabo
Colomerin 11.2.2003 esittämä ratkaisuehdotus edellä 51 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Aalborg Portland ym. v.
komissio, Kok., s. I-133). Jos komissio haluaa suorittaa vastuunsiirron, sen pitäisi osoittaa muita tekijöitä. Nyt käsiteltävässä
asiassa komissio väitti ensiksikin, että toimintojen siirtämiseen 1.1.2002 sisältyi Syndialin pääasiallisten toimintojen ja
henkilöstön siirto Polimerille. Toiseksi se väitti, että toimintojen siirron ajankohtana Syndialin osuus liikevaihdosta oli
pienentynyt ja että siten oli vakava riski siitä, ettei Syndialilla olisi enää riittäviä varoja sakon maksamiseen. Kolmanneksi
se väitti, että siirron johdosta Polimeri osallistui European Synthetic Rubber Associationin kokouksiin saman henkilöstön
välityksellä, joka kuului EniChem SpA:n henkilöstöön. Ensimmäinen ja kolmas väite eivät kuitenkaan ole Polimerin mukaan asianmukaisia
vastuunsiirron perustelemiseksi. Se huomauttaa tässä yhteydessä, että nämä tekijät ovat läsnä myös Dow’n ja Shellin välisissä
suhteissa, eikä Dow’ta ole asetettu vastuuseen siitä toimintojen siirtoa edeltävästä rikkomisesta, johon Shell syyllistyi.
Sen mukaan komission toinen väite on oikeudellisesti merkityksetön lukuun ottamatta toteamusta siitä, että yritys on konkurssimenettelyn
kohteena, toisin kuin Syndial, joka on edelleen olemassa. Lisäksi tämän väitteen uskottavuus on sitäkin heikompi, kun komissio
on nyt käsiteltävässä asiassa asettanut yritykset yhteisvastuuseen välttääkseen riskin maksun laiminlyömisestä. Polimeri lisää,
että EniChem SpA:n määräysvalta Polimeristä kymmenen kuukauden ajan liiketoiminnan siirron jälkeen oli ainoastaan tilapäinen
ratkaisu ennen määräysvallan siirtämistä holding-yhtiölle.
Polimeri päättelee tästä, että taloudellisen jatkuvuuden kriteeriä on sovellettu nyt käsiteltävässä asiassa seuraamusten henkilökohtaisuuden
periaatteen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaisesti, ilman riittäviä perusteita ja syrjivästi.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se väittää erityisesti, että kartelliin osallistuneen luovuttavan yrityksen (EniChem
SpA/Syndial) ja luovutuksensaajan (Polimeri) välillä oli taloudellinen jatkuvuus.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten edellä 4 kohdassa todetaan, kyseisiä tuotteita valmisti Enin puolesta alun perin EniChem Elastomeri, joka oli välillisesti
Enin tytäryhtiön EniChem SpA:n kautta Enin määräysvallassa. EniChem Elastomeri fuusioitui 1.11.1997 EniChem SpA:han. Enin
määräysvallassa oli 99,97 prosenttia EniChem SpA:sta. EniChem SpA siirsi 1.1.2002 strategisen kemianalan liiketoimintansa
(myös kyseessä oleviin tuotteisiin liittyvän liiketoiminnan) sataprosenttisesti omistamalleen tytäryhtiölle Polimerille. Enillä
on 21.10.2002 lähtien ollut Polimeri kokonaan välittömässä määräysvallassaan. EniChem SpA muutti nimensä Syndial SpA:ksi 1.5.2003
(riidanalaisen päätöksen 26–32 perustelukappale).
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että EniChem SpA:n (josta tuli sittemmin Syndial) ja Polimerin välillä on rakenteellinen
yhteys, koska nämä yhtiöt kuuluvat samaan yritykseen. Se päätteli, että Polimerin on katsottava olevan tässä tapauksessa vastuussa
rikkomisesta, johon Syndial on syyllistynyt, vaikka Syndial oli edelleen olemassa (riidanalaisen päätöksen 338, 368 ja 369
perustelukappale).
Komissio lisää, että Polimerin vastuuta tukee myös se, että ensiksikin EniChem SpA oli Polimerin ainoa osakas ennen kyseessä
olevien toimintojen siirtoa ja niiden jälkeen ja ettei kyseisen siirron johdosta maksettu mitään tosiasiallista maksua. Lisäksi
EniChem SpA:n pääoma ja liikevaihto pienenivät merkittävästi siirron jälkeen, ja yrityksen toiminta väheni. EniChem SpA:n
syyksi luettavaan rikkomiseen on osallistunut työntekijä, joka osallistui myös Polimerin syyksi luettavaan rikkomiseen (riidanalaisen
päätöksen 369–373 perustelukappale).
Huomautettakoon tässä yhteydessä, että kun yksikkö, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, rikkoo kilpailusääntöjä, sen
asiana on henkilökohtaisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. vastaavasti edellä 50 kohdassa
mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 145 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio,
tuomion 78 kohta; ks. myös asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I-10893, 39 kohta).
Kuitenkin silloin, kun kaksi yksikköä yhdessä muodostaa yhden taloudellista toimintaa harjoittavan yksikön, se, että rikkomiseen
syyllistynyt yksikkö on yhä olemassa, ei sellaisenaan estä seuraamuksen määräämistä sille yksikölle, jolle ensiksi mainittu
on luovuttanut taloudellisen toimintansa (ks. vastaavasti edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym.
v. komissio, tuomion 355–358 kohta ja asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, tuomion
132 kohta).
Tällainen seuraamuksen täytäntöönpano on sallittua silloin, kun kyseiset yksiköt ovat olleet saman henkilön määräysvallassa
ja kun ne ovat näin ollen näitä yksiköitä yhdistävien läheisten taloudellisten ja organisatoristen yhteyksien vuoksi noudattaneet
samoja liiketoiminnallisia ohjeita (edellä 123 kohdassa mainittu asia ETI ym., tuomion 49 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että rikkomisensa aikana EniChem SpA ja Polimeri olivat kokonaan, suoraan tai epäsuorasti,
saman yrityksen – Enin – omistuksessa. Näin ollen henkilökohtaisen vastuun periaate ei estä sitä, että seuraamus rikkomisista,
johon ensin syyllistyi EniChem SpA ja tämän jälkeen Polimeri, määrätään kokonaisuudessaan Polimerille (ks. vastaavasti edellä
123 kohdassa mainittu asia ETI ym., tuomion 51 kohta).
Polimerin muut väitteet eivät voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.
Siitä väitteestä, etteivät edellä 122 kohdassa mainitut komission esittämät seikat ole merkityksellisiä, on todettava, että
komission päätelmä, jonka mukaan Polimeri on katsottava vastuulliseksi EniChem SpA:n (josta tuli sittemmin Syndial) toimista,
perustuu siihen, että kyseisen liiketoiminnan siirto on tapahtunut kahden samaan yritykseen kuuluvan yhtiön välillä. Muut
komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät edellä 122 kohdassa mainitut seikat ainoastaan tukevat komission päätelmää,
kuten adverbin ”myös” käyttö riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa osoittaa. Vaikka oletettaisiin, että komission
esittämät seikat ovat merkityksettömiä, tämä toteamus ei näin ollen voi kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta
tältä osin.
Komission esittämät seikat, joita Polimeri ei ole kiistänyt tosiseikkojen kannalta, ovat joka tapauksessa merkityksellisiä.
Ne havainnollistavat sitä, että seuraamuksella, joka määrätään yritykselle, joka on oikeudellisesti yhä olemassa, mutta joka
on lakannut harjoittamasta taloudellista toimintaa, ei välttämättä ole pelotevaikutusta ja että jos seuraamus olisi mahdollista
määrätä ainoastaan sellaiselle yksikölle, joka on syyllistynyt rikkomiseen, yritykset voisivat välttää seuraamukset jo pelkästään
muuttamalla identiteettiään uudelleenjärjestelyillä, luovutuksilla tai muilla oikeudellisilla tai organisatorisilla muutoksilla
(ks. vastaavasti edellä 123 kohdassa mainittu asia ETI ym., tuomion 40 ja 41 kohta).
Riidanalaisen päätöksen perustelujen puutteellisuutta koskevasta Polimerin väitteestä on riittävää todeta, että komissio on
selvästi yksilöinyt edellä 120–122 kohdassa tarkoitetuissa perustelukappaleissa arvioinnissa huomioon otettavat seikat, joiden
perusteella se on nyt käsiteltävässä asiassa katsonut Polimerin vastuulliseksi.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin seitsemäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
5.     Kahdeksas kanneperuste, jonka mukaan toteamus kartellin olemassaolosta on perusteeton
a)     Asianosaisten lausumat
Alustavat huomautukset
Polimerin kahdeksas kanneperuste jakaantuu kahteen osaan. Ensimmäisessä osassa Polimeri kiistää komission käyttämät todisteiden
lähteet. Toisessa osassa Polimeri kiistää riidanalaisen päätöksen osan, jonka nimenä on ”Kartellin yleiskuvaus”.
Riidanalaisen päätöksen osan ”Kartellikokoukset” yhteydessä Polimeri viittaa kannekirjelmään liittämiinsä kolmeen liitteeseen,
jotka voidaan sen mukaan ottaa tutkittaviksi, toisin kuin komissio katsoo. Komission kirjelmissään tarkoittamasta oikeuskäytännöstä
voidaan päätellä, että sitä, onko jokin liite mahdollisesti jätettävä tutkimatta, on arvioitava suhteessa kanneperustetta,
johon kyseinen liite liittyy, koskevaan kannekirjelmän toteamukseen ja riittävään sanamuotoon. Yleinen viittaus yhteen tai
useampaan liitteeseen on jätettävä tutkimatta, koska oikeusperustan (kanneperuste), jota liitteessä esitetyt asiat koskevat,
muotoilu kannekirjelmässä ei ole asianmukainen. Nyt käsiteltävässä asiassa Polimeri on ensiksikin muistuttanut erityisesti
eri liitteiden sisällöstä kannekirjelmässä ja toiseksi maininnut yhden niistä täsmällisemmin kannekirjelmässä. Tämän lisäksi
liitteiden tekstissä on useita viittauksia kannekirjelmän tiettyihin osiin ja muihin liitteisiin, ja niihin on lisätty ranskankielinen
käännös. Kyseisillä liitteillä on siten ainoastaan kannekirjelmään sisällytettyä kanneperustetta koskeva todistuksellinen
ja täydentävä tehtävä.
Kahdeksannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee todisteiden lähteitä
Ensiksikin sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä hakeneiden yritysten antamista lausunnoista Polimeri huomauttaa,
että komission kuvaamat tosiseikat poikkeavat monissa tapauksissa työntekijöiden lausuntojen sisällöstä. Kyseisiin työntekijöihin
viitaten Polimeri huomauttaa, että yritysten välisten poikkeamien lisäksi poikkeamia on myös saman yrityksen sisällä. Polimeri
lisää, että sen tarkoittamia ristiriitaisuuksia esiintyy kannekirjelmässä monin paikoin. Komission aihetta koskeva väite,
jonka mukaan Polimerin väitteisiin ei sisälly viittauksia todisteisiin eikä todisteita, on pelkästään muodollinen.
Toiseksi N:n (Dow) tarkastuskäynnillä käsin tekemät muistiinpanot ovat ainoa tosiasiallinen perusta, jonka komissio voi esittää
rikkomista koskevien väitteidensä tueksi.
Polimeri huomauttaa erityisesti, että edellä esitetyn perusteella riidanalaisen päätöksen 202 perustelukappaleessa, joka koskee
väitettyä kilpailijoiden välistä laitonta kokousta 16.11.1999 Frankfurtissa (Saksa), todetaan, että 16.11.1999 pidetyn kokouksen
ja päivällisen jälkeen [P., F., N., V., L., L. ja T.] kokoontuivat hotelli Meridienin Casablanca-baarissa. Tutkimusaineistosta
käy ilmi, että kyseisenä ajankohtana P. ei ollut enää Frankfurtissa. Polimeri on toimittanut jäljennöksen tutkimusaineiston
asiakirjoista liitteenä. Lisäksi Polimeri on esittänyt tietoja, jotka osoittavat sen mukaan, että L. (EniChem) oli palannut
jo Milanoon (Italia). Se esittää epäilyjä F:n läsnäolosta hotellissa 16.11.1999 suoritetun luottokorttimaksun perusteella.
Polimeri toteaa lisäksi, että yksi vastineeseen liitetyistä asiakirjoista (toisin sanoen P:n saama hotellikuitti) on poistettava
syyllisyyttä osoittavien todisteiden joukosta. Vaikka kyseinen asiakirja kuului tutkimusaineistoon, sitä ei ole käytetty todisteena
väitetiedoksiannoissa eikä riidanalaisessa päätöksessä. Polimeri ei ole tämän vuoksi voinut esittää sitä koskevia huomautuksia.
Sama koskee sitä, että komissio muutti unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämissään kirjelmissä epävirallisen kokouksen
päivämäärää ja ilmoitti päivämääräksi siitä lähtien 15.11.1999. Komissio ei myöskään ole selittänyt, kuinka epävirallinen
kokous on voitu pitää 15.11.1999 illalla, vaikka N:n käsin tehtyjen muistiinpanojen ensimmäinen osa alkaa virallisesta kokouksesta
(joka pidettiin 16.11.1999). Riidanalaista päätöstä rasittavat siten sekä tutkinnan että perustelujen puute. Komission vastineessaan
esittämä uusi versio tosiseikoista on tämän vuoksi jätettävä tutkimatta. Polimeri korostaa lisäksi, päinvastoin kuin komissio
tuntuu katsovan, aina kiistäneensä osallistumisensa kyseiseen kokoukseen.
Lisäksi kahdet muut N:n käsin tekemät muistiinpanot, joita käytettiin ensin todisteina kartellista [21.2.1996 Düsseldorfissa
ja 30.11.1998 ja 1.12.1998 Brysselissä (Belgia) pidetyistä kokouksista], eivät Polimerin mukaan sovellu enää todisteiksi.
Polimerin mukaan viidestä N:n käsin tekemistä muistiinpanoista vähintään kolmen voidaan katsoa olevan vailla mitään yhteyttä
laittomiin kokouksiin. Unionin yleisen tuomioistuimen on tämän vuoksi tarkasteltava laajasti ja huolellisesti N:n käsin tekemien
muistiinpanojen sanamuotoa ja merkitystä ja tehtävä tarvittaessa niitä koskevia lisäselvityksiä erityisesti sen määrittämiseksi,
kuinka ja missä muodossa kyseiset muistiinpanot ovat saapuneet komissioon.
Polimeri lisää, että päinvastoin kuin komissio esittää kirjelmissään, se on maininnut kannekirjelmässä useaan otteeseen asioita,
jotka herättävät epäilyjä N:n käsin tekemien muistiinpanojen todistusarvosta, eikä tämä koske pelkästään 16.11.1999 pidettyä
kokousta. Lisäksi se korostaa, että oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on
ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 46 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 177 kohta).
Kolmanneksi Polimeri väittää vastauksessaan BR:stä ja ESBR:stä, ettei väitetyistä kartellikokouksista ole todisteita. Polimeri
esittää tässä yhteydessä huomautuksen kustakin kokouksesta (ajanjaksolta 1996–2002). Lisäksi Polimeri toteaa, että se on havainnollistanut
näitä tosiseikkoja jo kannekirjelmässä.
Kahdeksannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee kartellin yleiskuvausta
Polimeri toteaa ensin, että riidanalaisen päätöksen osa nimeltä ”Kartellin yleiskuvaus” on lausuntokokoelma, jossa on hyvin
vähän todella merkityksellisiä näkökohtia. Polimeri korostaa sitä, että W:n (Bayer) toteamus, joka esitetään riidanalaisen
päätöksen 112 perustelukappaleessa ja jonka mukaan L. (EniChem) ja W. olivat kehottaneet N:ää (Dow) lopettamaan muistiinpanojen
tekemisen epävirallisista neuvotteluista, ei ole uskottava. Polimeri huomauttaa erityisesti, että L. kiistää tämän toteamuksen
eikä N. ole vahvistanut sitä. Lisäksi W:n lausunto koski N:n 21.2.1996 pidetyissä kokouksissa käsin tekemiä muistiinpanoja.
Ajankohta, jolloin N:ää väitetysti kehotettiin olemaan tekemättä muistiinpanoja, ei täsmää sen tosiasiallisen ajankohdan kanssa,
jolloin tämän pyynnön katsotaan välittyneen hänelle. Polimeri huomauttaa lisäksi, että syytös, jonka perusteet komissio pyrkii
vahvistamaan, perustuu pelkästään tähän lausuntoon.
Pääasian osalta Polimeri erottaa toisistaan hintasopimukset, markkinoiden jakamista koskevat sopimukset, luottamuksellisten
kaupallisten tietojen vaihtamisen, sopimusten seurannan ja N:n kuvaamat yleiset tosiseikat.
–       Hintasopimukset
Polimeri korostaa BR:n yhteydessä, että W:n (Bayer) lausunnot, jotka esitetään riidanalaisen päätöksen 105 ja 106 perustelukappaleessa,
ovat epämääräisiä eivätkä ole missään tapauksessa uskottavia. Se kiistää tässä yhteydessä komission kirjelmissään tekemät
viittaukset riidanalaisen päätöksen muihin perustelukappaleisiin ja viittaa useisiin perustelukappaleita koskeviin kannekirjelmän
tai sen liitteiden kohtiin. Polimeri toteaa myös, että kaikki komission tarkoittamat perustelukappaleet eivät koske BR:ää.
Lisäksi väite, jonka mukaan D. (EniChem) on uhkauksia esittämällä vaatinut Bayeria nostamaan hintoja (riidanalaisen päätöksen
103 perustelukappale) ei ole uskottava, kun otetaan huomioon, että Bayer oli markkinoiden suurin toimija. Polimerin mukaan
Bayer on lisäksi kiistänyt oman työntekijänsä lausunnot. Komissio ei siten voi kiistää tätä tosiseikkaa pelkällä kirjelmissään
esittämällään mielipiteellä. Polimeri toteaa myös, ettei riidanalaisen päätöksen kyseisessä osassa ole muuta erityistä mainintaa
oletetuista BR:ää koskevista hintasopimuksista. Myöskään oletetuista laittomista BR:ää koskevista neuvotteluista ei ole mitään
näyttöä. Lopuksi Polimeri korostaa sitä, että ensimmäisessä väitetiedoksiannossa esitetty hintavaihtelujen analyysi osoittaa
selvästi kaikkien valmistajien toimittamien tietojen perusteella, ettei synkronoitua hintakehitystä ollut, että hinnannousuja
oli ollut yhtä usein kuin hinnanlaskuja, että hintakehitys oli tietyllä viipeellä seurausta raaka-ainehintojen noususta tai
laskusta ja että eri tuotteiden hinnat poikkesivat toisistaan aina hyvin paljon.
ESBR:stä Bayer totesi, että D. (EniChem) ja de J. (Shell) ovat olleet sopimusten yhteydessä aktiivisimmat toimijat (riidanalaisen
päätöksen 111 perustelukappale). Nämä kaksi henkilöä ovat kuitenkin aina tiukasti kiistäneet osallistumisensa kilpailunvastaisiin
sopimuksiin. Riidanalaisen päätöksen 119 perustelukappaleessa esitetty lausunto, johon komissio vetoaa kirjelmissään, ei ole
merkityksellinen, koska se on peräisin V:ltä (Shell) henkilökohtaisesti. Se ei voi kyseenalaistaa de J:n lausuntoa. Komissio
käyttää perusteenaan yksinomaan yhteistyötä tekevien yritysten ja Shellin lausuntoja toimittamatta muita todisteita tai selvityksiä.
Shell on ensimmäisessä väitetiedoksiannossa myöntänyt varauksetta osallistumisensa hintasopimuksiin, vaikka de J. on kiistänyt
jyrkästi tämän väitteen. Polimeri väittää kuitenkin, että Shellin myöhemmillä tunnustuksilla on todistusarvoa ainoastaan ne
esittäneen yrityksen kannalta, koska ne on esitetty myöhemmin kuin ensimmäinen väite rikkomuksesta, eivätkä muut merkitykselliset
asiakirjat tue niitä. Polimeri kiistää tässä yhteydessä komission kirjelmissään tekemät viittaukset riidanalaisen päätöksen
muihin perustelukappaleisiin. Polimeri viittaa useisiin perustelukappaleita koskeviin kannekirjelmän tai sen liitteiden kohtiin.
Lisäksi Bayerin kanta, jota lainataan riidanalaisen päätöksen 110 ja 114 perustelukappaleessa, ei ole sen tiettyjen työntekijöiden
– O:n ja Ü:n – antamien lausuntojen mukainen. Polimeri viittaa tässä yhteydessä tiettyihin tutkinta-aineiston asiakirjoihin.
Polimeri huomauttaa, että päinvastoin kuin komissio väittää kirjelmissään, O. osallistui European Synthetic Rubber Associationin
kokoukseen 2.–3.9.1996. Kyseinen kokous on mainittu yhdeksi niin sanotuista kartellikokouksista. Ei ole myöskään mahdollista,
että jotkut Bayerin vastuuhenkilöistä olisivat tehneet sopimuksia ilman, että siitä olisi tiedotettu O:lle, yrityksen kaupalliselle
johtajalle. Myöhempi tarkastelu ei ole merkityksellinen, koska se perustuu W:n, joka ei ole koskaan ollut Bayerin ESBR-vastaava,
kanssa käydyistä keskusteluista peräisin oleviin uusiin versioihin tosiseikoista. Polimeri korostaa tässä yhteydessä, että
komissio on esittänyt yhteistyöhaluisimpien henkilöiden lausunnot. Sen mukaan ei ole mitään todistetta siitä, että asianomaiset
yritykset olisivat sopineet hintojen nostamisesta tai että ne olisivat suunnitelleet ja toteuttaneet ESBR:n hintojen järjestelmällisen
järjestelyn mahdollistavan yhteisen järjestelmän. Polimeri palauttaa tässä yhteydessä mieliin N:n käsin tehtyjä muistiinpanoja
kohtaan esitetyn kritiikin. Lisäksi ESBR:n hintavaihteluanalyysi antaa samat tulokset kuin BR, johon liittyvää hintavaihtelua
on tarkasteltu edellä.
Polimeri toteaa myös, että päinvastoin kuin komissio väittää kirjelmissään, se, ettei kyseisellä sopimuksella ole vaikutuksia,
on merkityksellinen todiste. Se on ainoa keino, jolla Polimeri voi osoittaa, että lausunnot, joiden tueksi ei ole muita todisteita,
ovat sisällöltään perusteettomia.
–       Markkinoiden jakamista koskevat sopimukset
Polimeri huomauttaa aluksi, ettei riidanalaisesta päätöksestä käy selvästi ilmi, koskevatko väitetyt markkinoiden jakosopimukset
ainoastaan ESBR:ää vai myös BR:ää. Polimeri huomauttaa tässä yhteydessä ristiriidasta, jonka se katsoo vallitsevan riidanalaisen
päätöksen 124 ja 301 perustelukappaleen välillä.
Polimeri korostaa, että ainoastaan yksi markkinoiden jakamista koskevassa jaksossa lainatuista lausunnoista [W:n (Bayer) lausunto]
koskee erityisesti BR:ää (riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 56 ja 57 perustelukappaleen
perusteella Polimeri kuitenkin toteaa ihmettelevänsä valmistajien mahdollisuuksia jakaa komission tarkoittaman kokoisia asiakkaita
(tässä tapauksessa renkaiden valmistajia). Kuten riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleesta ilmenee, teknisten eritelmien
vuoksi kaikki asiakkaat eivät sen mukaan myöskään ole hyväksyneet kaikkia valmistajia toimittajiksi. Mikään asiakirja ei osoita
väitettyjä markkinoiden jakamista koskevia sopimuksia. Polimeri toteaa lisäksi, että EniChem SpA:n toimitukset komission tarkoittamille
rengasvalmistajille (60–65 prosenttia EniChem SpA:n BR-tuotannosta) vaihtelivat jatkuvasti. Se ei soveltuisi yhteen vallitsevan
tilan säilyttämispyrkimysten kanssa, varsinkaan kun kyseessä on Polimeri. Lisäksi EniChem SpA on Polimerin mukaan markkinoinut
loppuosaa BR-tuotannostaan (toisin sanoen 35–40 prosentin osuutta) muille asiakkaille kuin rengasvalmistajille, toisin sanoen
muille kuin yhteisille asiakkaille. Polimeri korostaa, että päinvastoin kuin komissio väittää kirjelmissään, se ei väitä,
ettei kilpailunvastaisten sopimusten tekeminen ollut sen taloudellisen edun mukaista.
Riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappaleessa esitetty V:n (Shell) lausunto, jonka mukaan L. (EniChem) määräsi sen pysyttelemään
Yhdistyneen kuningaskunnan kokolattiamattojen alusmattomarkkinoiden ulkopuolella, ei ole Polimerin mukaan uskottava. Se korostaa
tässä yhteydessä Shellin lausuntojen muuttumista, sitä, että L. kiistää jyrkästi käyneensä tämänsisältöistä keskustelua, ja
sitä, ettei BR liity matonpohjamarkkinoihin.
Polimeri huomauttaa, että riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappaleessa esitetyn P:n (Bayer), joka aloitti toimintansa
vuonna 1999 (aiemmista vuosista ei siis ole mitään tietoa), lausunnon mukaan P. kiistää, että ESBR:ää koskevia sopimuksia
olisi tehty kapasiteetin käytön tai markkinaosuuksien jäädyttämiseksi ja vakuuttaa, että päätös olla harjoittamatta aggressiivista
kilpailua oli jätetty yritysten harkintavaltaan. Tämä lausunto on kaikkea muuta kuin todistus sopimuksen olemassaolosta. Tästä
on osoituksena myös se, että EniChem SpA:n suurimmille asiakkaille myymät ESBR-määrät ovat vaihdelleet jatkuvasti. Komission
väite, jonka mukaan Polimerin kanta perustuu virheeseen P:n lausunnon italiankielisessä käännöksessä, on jätettävä tutkimatta.
Lisäksi komissiolla on ollut tilaisuus korjata tämä käännösvirhe, jotta Polimeri voi käyttää puolustautumisoikeuksiaan. Kyseinen
lausunto on joka tapauksessa tulkinnanvarainen myös alkuperäiskielellä (saksa). Polimeri kiistää myös komission kirjelmien
viittaukset riidanalaisen päätöksen muihin perustelukappaleisiin, joiden komissio väittää osoittavan ESBR-kartellin olemassaolon
vuotta 1999 edeltävinä vuosina.
Riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa esitetyssä Dow’n toteamuksessa, jonka mukaan ”ne olivat vakuuttaneet EniChem
[SpA]:lle, etteivät ne uhkaisi sen asemaa Micheliniin tai Bridgestoneen nähden”, ei viitata erityiseen ajanjaksoon, ja se
on siten ristiriidassa EniChem SpA:n koko kyseisen ajanjakson kuluessa toimittamien määrien vaihtelun kanssa. Riidanalaisen
päätöksen 126 perustelukappaleessa esitetty lausunto, jonka mukaan Dow ja EniChem SpA ovat tietyissä kokouksissa syytelleet
toisiaan asiakkaidensa ”kaappaamisesta”, havainnollistaa Polimerin mukaan parhaiten – ainakin EniChem SpA:n ja Dow’n välistä
– ankaraa kilpailua markkinoilla.
–       Luottamuksellisten kaupallisten tietojen vaihtaminen
Polimeri katsoo, etteivät riidanalaisen päätöksen 120, 128 ja 132 perustelukappaleeseen sisältyvät BR:ää koskevat lausunnot
ole uskottavia (riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappale) tai etteivät todisteet tue niitä (riidanalaisen päätöksen 120
ja 128 perustelukappale). Lisäksi riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappaleessa viitataan osittain julkisiin tietoihin,
minkä komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 329 perustelukappaleessa. Se myöntää siten epäsuorasti myös sen, ettei tietojenvaihtoa
koskeva väite ole perusteltu.
Riidanalaisen päätöksen 131–133 perustelukappaleessa ei esitetä mitään ESBR:ää koskevaa erityistä syytöstä. Polimeri viittaa
siten BR:ää koskevaan syytökseen.
Polimeri toteaa lisäksi, että päinvastoin kuin komissio väittää, se on kiistänyt kannekirjelmässä 20.5.1996 Milanossa ja 15.–16.11.1999
Frankfurtissa pidettyihin kokouksiin liittyvät asiakirjat. Polimerin mukaan kyseiset tiedot olivat lisäksi lähes yksinomaan
julkisia tietoja.
–       Sopimusten seuranta
Riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappaleessa komissio tarkoittaa kilpailijoiden kahdenvälisiä kokousten aikaisia puhelinyhteyksiä.
Polimerin mukaan riidanalaisen päätöksen osa, jossa kuvaillaan kartellisopimusten väitettyä seurantamekanismia, koostuu äärimmäisen
hajanaisesta tapahtumakuvauksesta. Näin ollen ei ole mitään todistetta kaikkien asianomaisten yritysten yhteisestä tahdosta
toteuttaa näiden väitettyjen sopimusten keskinäinen valvontamekanismi. Polimeri palauttaa mieleen myös oikeuskäytännön, jonka
mukaan on näytettävä kyseisen yrityksen tienneen muiden osallistujien lainvastaisesta käyttäytymisestä tai voineen kohtuudella
ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 55 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré
ym. v. komissio). Näyttö ei saa perustua syyllisyysolettamaan, vaan sen on perustuttava suoriin asiakirjatodisteisiin (edellä
105 kohdassa mainittu sementtitapaus).
Polimeri katsoo, etteivät riidanalaisen päätöksen 137, 138, 143 ja 144 perustelukappaleeseen sisältyvät BR:ää koskevat lausunnot
ole yksityiskohtaisia (ajanjakso, tuote, asiakkaat) ja että niiden todistusarvo on tämän vuoksi heikko. Riidanalaisen päätöksen
143 perustelukappaleessa esitetystä F:n (Dow) lausunnosta Polimeri huomauttaa tarkemmin, että eräästä toisesta asiakirja-aineistoon
sisältyvästä Dow’n lausunnosta ilmenee samalla ajanjaksolla ilmennyt Dow’n ja EniChem SpA:n välinen riita, joka koskee Karbochemin
(Dow’n omistama yritys) syyllistymistä liikesalaisuuksien rikkomiseen. Tämä riita, jossa päädyttiin sovintoratkaisuun, edellytti
kyseisten kahden yrityksen välistä yhteydenpitoa. Riidanalaisen päätöksen 144 perustelukappaleessa esitetty W:n (Dow) lausunto
sopii yllättäen European Synthetic Rubber Associationin kokousta ja erityisesti marraskuussa 2001 pidettyä kokousta koskevien
toteamusten joukkoon.
Polimeri ottaa esiin F:n (Bayer) ESBR:ää koskevan lausunnon, jonka mukaan L. (EniChem) otti häneen yhteyttä pari kertaa niiden
helmikuussa 1999 järjestettyä ensimmäistä tapaamista seuraava vuonna (riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappale). Polimerin
mukaan nämä yhteydet liittyivät EniChem SpA:n ja Bayerin väliseen toimitussopimukseen, joka koski tiettyä tuotetta, joka ei
kuulu ESBR:n luokkaan käsitteen suppeassa merkityksessä. Polimeri on toimittanut asiakirjan, joka osoittaa kyseisen tuotteen
myynnin Bayerille vuonna 1999 ja jossa viitataan tutkinta-aineistoon sisältyvään lausuntoon. Bayerin lausunnot on sen mukaan
poistettu asiayhteydestään, ja niistä on lainattu otteita tavalla, joka ei ole vilpitön. Lisäksi on todettava, ettei F. ollut
suoraan vastuussa ESBR:ään liittyvästä toiminnasta. F. on lisäksi vahvistanut, ettei kyseisiin neuvotteluihin voinut sisältyä
hintasopimuksia.
–       N:n kuvaamat yleiset tosiseikat
Polimeri kiinnittää unionin yleisen tuomioistuimen huomion N:n (Dow) haastattelussa 13.12.2005 antamaan lausuntoon, jota ei
ole esitetty riidanalaisessa päätöksessä. Se siteeraa koko tätä lausuntoa, joka on sen mukaan erittäin merkityksellinen. Se
osoittaa, että tapaamiset European Synthetic Rubber Associationin kokousten yhteydessä olivat ainoastaan väistämättömiä ja
luonnollisia alan toimijoiden välisiä kohtaamisia, joissa keskusteltiin erilaisista kysymyksistä enimmäkseen julkisten tietojen
pohjalta ilman mitään kartellipyrkimyksiä. Tässä yhteydessä saattoi syntyä satunnaisia tilanteita, joita voitaneen luonnehtia
”rajatapauksiksi”. Tällaisen tilanteen ja kartellin välillä on kuitenkin suuri ero, jota komissio ei ole saanut poistettua
toimittamalla todisteita. Polimeri toteaa lisäksi, että komissio sivuuttaa tarkoituksellisesti tietyn tuotteen julkisten hintatietojen
jakamisen ja tuotteeseen sovellettavan kartellihinnoittelun välisen olennaisen eron. Polimeri korostaa myös N:n lausunnon
vahvistavan, ettei yhteistä näkemystä ollut sen enempää raaka-aineiden hintakehityksestä kuin yritysten perimmäisestä tavoitteesta.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Komissio katsoo aluksi, että Polimeri esittää kannekirjelmän liitteissä A 23–A
25 monia väitteitä ja perusteita, jotka eivät esiinny kannekirjelmän tekstissä. Komissio katsoo, että näin menetellessään
Polimeri rikkoo unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan ensimmäistä kohtaa ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan
c alakohtaa. Muilta osin komissio kiistää syyllistyneensä virheeseen katsoessaan, että Polimeri on osallistunut rikkomiseen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevan selvityksen osalta komission on esitettävä näyttö niistä kilpailusääntöjen rikkomisista,
jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja hankittava oikeudellisesti riittävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista
seikoista. Komission on siten esitettävä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä,
että kilpailusääntöjä on rikottu (ks. edellä 50 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö). On myös syytä muistaa, että jotta kyseessä
olisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisymmärryksensä
toimimisesta markkinoilla määrätyllä tavalla (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, Kok.
Ep. I, s. 455, 112 kohta; yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok.,
s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 86 kohta ja asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711,
Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta). Jos tuomioistuin on epätietoinen, ratkaisu on tehtävä sen yrityksen hyväksi, jolle päätös,
jossa rikkominen on todettu, on osoitettu. Jos tuomioistuimella on epäilyksiä asian suhteen, se ei siis saa katsoa, että komissio
on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla (asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio
25.10.2005, Kok., s. II-4407, 215 kohta).
Tiettyjen Polimerin kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä esittämien väitteiden tutkittavaksi ottaminen
Unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kannekirjelmässä
on mainittava riidan kohde ja yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin
pääpiirteittäin itse kannekirjelmän tekstistä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Vaikka kannekirjelmän
tekstiosaa voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla kannekirjelmän liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin, sillä,
että viitataan yleisluonteisesti muihin asiakirjoihin, vaikka ne olisivat kannekirjelmän liitteinä, ei voida korjata sitä,
että kannekirjelmässä ei ole mainittu olennaisia oikeudellisia perusteita ja perusteluja, jotka siinä on edellä mainittujen
sääntöjen mukaan mainittava (asia C-52/90, komissio v. Tanska, tuomio 31.3.1992, Kok., s. I-2187, 17 kohta ja asia T-201/04,
Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok., s. II-3601, 94 kohta). Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei myöskään
ole yrittää etsiä ja tunnistaa liitteistä niitä perusteita ja väitteitä, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska
liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (asia T-84/96, Cipeke v. komissio, tuomio 7.11.1997, Kok.,
s. II-2081, 34 kohta ja asia T-231/99, Joynson v. komissio, tuomio 21.3.2002, Kok., s. II-2085, 154 kohta).
Edellytykset ovat samat, kun kanneperusteen tueksi esitetään väite (ks. esim. asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio
14.5.1998, Kok., s. II-1989, 333 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Polimeri toteaa, että esillä olevan kanteen ankaran sivumäärärajoituksen vuoksi kantaja esittää
väitteensä osassa ”Kartellin yleiskuvaus”, mutta täsmälliset osaa ”Kartellikokoukset” koskevat huomautukset kannekirjelmän
liitteissä A 23, A 24 ja A 25.
Polimeri esittää siten kannekirjelmässä väitteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen osaa ”Kartellin yleiskuvaus” (toisin
sanoen riidanalaisen päätöksen jaksoa 4.2). Riidanalaisen päätöksen osaa ”Kartellikokoukset” (toisin sanoen päätöksen jaksoa
4.3) koskeva väite selitetään oikeudellisesti ja tosiasiallisesti ainoastaan kannekirjelmän liitteissä A 23–A 25.
Kannekirjelmässä esitetään ainoastaan seuraavat riidanalaisen päätöksen osaa ”Kartellikokoukset” koskevat Polimerin toimittamat
tiedot:
”Polimerin mukaan on mahdotonta, että vuosina 1996–2000 ([kannekirjelmän] liite [A] 23) olisi ollut minkäänlaista sen enempää
ESBR:ää kuin BR:ää koskevaa kilpailijoiden välistä hintakartellia. Niissä harvoissa tapauksissa, joissa liitteenä olevassa
asiakirja-aineistossa mainitaan virallisten kokousten ulkopuolisia kokouksia, asiakirja-aineistossa – joka koskee hyvin suurelta
osin ESBR:ää – ei todellakaan ole minkäänlaista perustetta päätelmälle, jonka mukaan yritysten kauppapolitiikka olisi jollakin
tavoin sovitettu yhteen.
Polimeri osoittaa [kannekirjelmän] liitteessä [A] 24, että vuosi 2001 on ehdottomasti merkityksetön kilpailunrajoitusten kannalta
sekä BR:n että ESBR:n osalta; vaikka komissio katsoisi EniChemiä [koskevan] kartellin näytetyksi toteen – mikä ei pidä paikkaansa
–, kartellin olisi joka tapauksessa katsottava päättyneen viimeistään vuonna 2000.
Myös komissio toteaa, että vuoden 2002 (kannekirjelmän liite [A] 25) osalta ei ole esitetty mitään BR:ään liittyvää väitettä.
ESBR:n osalta Polimerin ei ole osoitettu syyllistyneen mihinkään laittomaan toimintaan.”
Alaviitteissä esitetään kyseisten kokousten paikka- ja aikatiedot.
Lisäksi Polimerin kahdeksas kanneperuste on kaksiosainen lukuun ottamatta ”Johdanto”-osaa. Nämä kaksi osaa, joiden nimenä
on ”Todisteiden lähteet” ja ”Kartellin yleiskuvaus”, koskevat riidanalaisen päätöksen samannimisiä osia. Polimerin kahdeksannessa
kanneperusteessa ei ole osaa, jonka nimenä olisi ”Kartellikokoukset”.
Näin ollen Polimerin väite, joka koskee riidanalaisen päätöksen osaa ”Kartellikokoukset” (toisin sanoen sen jaksoa 4.3), jonka
olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat esitetään ainoastaan kannekirjelmän liitteissä A 23–A 25, ei täytä unionin tuomioistuimen
perussäännön 21 artiklan ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan vaatimuksia.
Tätä puutetta ei korjata sillä, että Polimeri esittää ”kartellikokouksia” koskevat tietyt tosiseikat tai oikeudelliset seikat
vastauksessa ja viittaa kannekirjelmän liitteisiin A 23–A 25 tai toimittaa vastauksensa yhteydessä uusia liitteitä. Täten
vastauksen sisällöllä ei ole merkitystä tarkasteltaessa sitä, täyttääkö kannekirjelmä työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan
vaatimukset. Etenkään vastauksessa kannekirjelmän sisältämien kanneperusteiden laajentamiseksi esitettyjen kanneperusteiden
ja argumenttien huomioon ottamiseen, mikä on hyväksytty oikeuskäytännössä (asia T-106/95, FFSA ym. v. komissio, tuomio 27.2.1997,
Kok., s. II-229, 125 kohta ja asia T-14/96, BAI v. komissio, tuomio 28.1.1999, Kok., s. II-139, 66 kohta), ei voida vedota,
jos tarkoituksena on korjata se, että työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan vaatimukset eivät kannetta nostettaessa ole täyttyneet,
muutoinhan tämän määräyksen merkitys vesittyisi täysin (asia T-144/04, TF1 v. komissio, määräys 19.5.2008, Kok., s. II-761,
30 kohta; ks. vastaavasti myös yhdistetyt asiat T-33/89 ja T-74/89, Blackman v. parlamentti, tuomio 16.3.1993, Kok., s. II-249,
65 kohta ja asia T-85/92, De Hoe v. komissio, määräys 28.4.1993, Kok., s. II-523, 25 kohta).
Edellä esitetyn perusteella Polimerin väite on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee riidanalaisen päätöksen jaksoa
4.3, jonka otsikkona on ”Kartellikokoukset” (ks. vastaavasti edellä 162 kohdassa tarkoitettu asia Mo och Domsjö v. komissio,
tuomion 334 kohta; asia T-322/01, Roquette Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 210 kohta ja asia T-340/03,
France Télécom v. komissio, tuomio 30.1.2007, Kok., s. II-107, tuomion 168 kohta).
Kahdeksannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee todisteiden lähteitä
Kuten komissio korostaa, Polimeri esittää sakoista vapauttamista tai sakkojen alentamista hakeneiden yritysten lausuntoja
koskevat näkemykset yleisesti ilman riittävän täsmällisiä perusteita. Nämä väitteet eivät voi tämän vuoksi kyseenalaistaa
riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta tältä osin. Jos oletetaan, että Polimeri pyrkii väitteillään kyseenalaistamaan yhteistyötiedonannon
yhteydessä annettujen yrityslausuntojen todistusarvon, ne on syytä hylätä samoista syistä kuin ensimmäisen kanneperusteen
yhteydessä esitetyt väitteet (ks. edellä 58 kohta).
Toiseksi on aivan ensiksi huomautettava, että Polimeri kiistää ”todisteiden lähteitä” koskevassa kannekirjelmän osassa ainoastaan
ne N:n (Dow) käsin tekemät muistiinpanot, jotka koskevat Frankfurtissa 15.–16.11.1999 pidettyä laitonta kokousta (riidanalaisen
päätöksen 201 perustelukappale). Polimeri ei kiistä Wienissä (Itävalta) 25.–26.2.1997 pidetyssä laittomassa kokouksessa käsin
tehtyjä N:n muistiinpanoja (riidanalaisen päätöksen 173 perustelukappale). Polimeri ei kiistä kannekirjelmän tässä osassa
myöskään Milanossa 20.–21.5.1996 pidetyssä laittomassa kokouksessa käsin tehtyjä N:n muistiinpanoja (riidanalaisen päätöksen
163 perustelukappale). Se, että Polimeri on voinut kiistää viimeksi mainittujen muistiinpanojen todistusarvon kannekirjelmän
muissa kohdissa ja erityisesti kolmannentoista kanneperusteen yhteydessä, ei muuta tätä päätelmää. Missään tapauksessa Polimeri
ei ole – viimeksi mainitussa kanneperusteessa esitetyistä syistä – esittänyt seikkoja, jotka kyseenalaistaisivat mainittujen
muistiinpanojen todistusarvon. Vaikka oletettaisiin, että Frankfurtissa 15.–16.11.1999 pidetyssä laittomassa kokouksessa käsin
tehtyjen N:n muistiinpanojen todistusarvoa voidaan epäillä tai ettei riidanalaista päätöstä ole tältä osin perusteltu riittävästi,
kuten Polimeri väittää, se ei heikennä muiden edellä mainittujen käsin tehtyjen muistiinpanojen todistusarvoa.
Polimerin kahdeksas kanneperuste kuuluu riidanalaisen päätöksen sisältöä eikä sakon kumoamista tai alentamista koskeviin kanneperusteisiin.
Kahdeksannella kanneperusteellaan Polimeri pyytää unionin yleistä tuomioistuinta toteamaan, ettei Polimeri ole syyllistynyt
rikkomiseen. Vaikka oletettaisiin, että unionin yleinen tuomioistuin joutuu kieltämään N:n Frankfurtissa 15.–16.11.1999 pidetyssä
laittomassa kokouksessa käsin tekemien muistiinpanojen todistusarvon tai katsomaan, ettei Polimeri osallistunut mainittuun
kokoukseen, tämän perusteella ei voida todeta, ettei kyseinen yritys olisi syyllistynyt rikkomiseen. Rikkomista koskeva toteamus
perustuu muihin todisteisiin, erityisesti yrityslausuntoihin, jotka saavat tukea muista samantyyppisistä lausunnoista, muista
laittomista kokouksista peräisin olevista käsin kirjoitetuista muistiinpanoista ja komission tutkinnan aikana kootuista asiakirjoista.
Niinpä silloin, kun keskenään kilpailevien yritysten kokouksissa tehdään sopimuksia, kilpailusääntöjä rikotaan, kun näillä
kokouksilla on kilpailunvastainen tarkoitus ja kun niissä siten pyritään keinotekoisesti järjestämään markkinoiden toimintaa.
Tällöin tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen yritys on
osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden tarkoituksesta, vaikka yritys ei tämän jälkeen olisikaan toimeenpannut tiettyä
näissä kokouksissa sovittua toimenpidettä. Sillä, kuinka säännöllisesti yritys on osallistunut kokouksiin ja kuinka täysimääräisesti
se on toteuttanut sovitut toimet, ei ole vaikutusta sen vastuun syntymiseen vaan vastuun laajuuteen ja sitä kautta seuraamusten
tasoon (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio
28.6.2005, Kok., s. I-5425, 145 kohta).
Edellä esitetyn perusteella todisteiden lähteitä koskevat Polimerin väitteet on hylättävä.
Kahdeksannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee kartellin yleiskuvausta
Ensiksikin Polimerin esittämästä kritiikistä, joka koskee riidanalaisen päätöksen 112 perustelukappaleessa esitettyä W:n (Bayer)
toteamusta, jonka mukaan L. (EniChem) ja W. olivat pyytäneet N:ää (Dow) olemaan enää tekemättä muistiinpanoja epävirallisista
keskusteluista, on todettava seuraavaa: jos oletetaan, että Polimerin kritiikki voidaan hyväksyä ja että W:n toteamus hylätään,
tämä seikka ei vaikuta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen. Se ei kyseenalaistaisi Bayerin muita lausuntoja, koska Dow
tai Shell on vahvistanut ne tai niiden tukena on muita asiakirjatodisteita. Lisäksi edellä tarkoitetun W:n lausunnon johdosta
komissio on voinut osoittaa, minkä vuoksi sen mielestä vuosien 2000 ja 2001 laittomista kokouksista ei löytynyt käsin tehtyjä
muistiinpanoja (riidanalaisen päätöksen 113 perustelukappale). Selitys ei vaikuta riidanalaisen päätöksen sisältöön. Komissio
käyttää myös riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa esitettyä W:n lausuntoa kuvatessaan kunkin asianomaisen yrityksen
roolia kartellissa. Riidanalaisesta päätöksestä ei kuitenkaan ilmene, että komissio olisi ottanut huomioon tämän seikan arvioidessaan
rikkomisen vakavuutta Polimerin kannalta. Vaikka komission tässä yhteydessä tekemä virhe voisi vaikuttaa Polimerin sakon määrään,
se ei missään tapauksessa voi vaikuttaa rikkomisen toteamiseen.
Aluksi on myös huomautettava, että Polimerin väitteet analysoidaan erottamalla BR ESBR:stä, vaikkei Polimeri voinut osoittaa,
että komissio oli erehtynyt määritellessään rikkomisen yhdeksi (ks. edellä myös neljäs kanneperuste).
–       Hintasopimukset
BR:stä ja väitteestä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 105 ja 106 perustelukappaleessa esitetyt W:n (Bayer) lausunnot
ovat epämääräisiä, on todettava, että käytännössä komission on usein osoitettava rikkomisen olemassaolo tämän tehtävän kannalta
epäedullisissa olosuhteissa, koska rikkomisen muodostavien tosiseikkojen ajankohdasta on voinut kulua useita vuosia ja koska
useat tutkimuksen kohteena olevat yritykset eivät ole toimineet aktiivisesti yhteistyössä komission kanssa. Tässä yhteydessä
kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi liian helppoa välttyä seuraamukselta, jos se voisi vedota lainvastaisen
sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen olemassaolo ja sen kilpailunvastainen
tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa tilanteessa puolustautua tehokkaasti,
jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä todisteista (edellä 46 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 203 kohta). Edellä esitetyistä syistä Polimerin perusteilla
ei horjuteta riidanalaisen päätöksen 105 ja 106 perustelukappaleessa esitettyjä W:n lausuntoja, joita myös Dow’n ja Shellin
lausunnot sekä asiakirjatodisteet tukevat.
Komissio lainaa riidanalaisen päätöksen 103 perustelukappaleessa esitettyä W:n lausuntoa kartoittaakseen asianomaisten yritysten
välisten suhteiden vaiheita. Kyseinen lausunto koskee erityisesti vuotta 1995, toisin sanoen ajanjaksoa, jolloin kilpailusääntöjä
ei ole komission mukaan rikottu. Tämän vuoksi Polimerin väitteet, joilla se pyrkii osoittamaan, ettei rikkomista ole tapahtunut
nyt käsiteltävässä asiassa, ovat tehottomia.
ESBR:stä ja siitä seikasta, että de J. (Shell) on aina kiistänyt osallistumisensa kyseisiin sopimuksiin, on riittävää todeta,
että Shell myöntää selvästi osallistuneensa hintojen vahvistamista koskeviin sopimuksiin 30.8.1995–31.5.1999 (riidanalaisen
päätöksen 119 perustelukappale). Päinvastoin kuin Polimeri näyttää katsovan, tämä lausunto on annettu Shellin nimissä eikä
V:n nimissä henkilökohtaisesti. Yrityksen nimissä annettujen vastausten luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen
henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä, millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä
on (ks. asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1705, 45 kohta ja edellä 46 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 205 kohta). Toteamuksesta, jonka mukaan yrityslausunnoilla on todistusarvoa
ainoastaan ne antaneen yrityksen kannalta, on riittävää korostaa, että Shellin lausuntoja tukevat sekä Bayerin että Dow’n
lausunnot mutta myös komission esittämät asiakirjat.
Siitä, että riidanalaisen päätöksen 110 ja 114 perustelukappaleessa esitetty Bayerin lausunto on ristiriidassa tiettyjen sen
työntekijöiden ilmaiseman kannan kanssa, on todettava, että Bayer pyrkii lausunnollaan siihen, että ESBR:ää koskevien hintasopimusten
olemassaolo syyskuun 1996 ja vuoden 1999 välisenä aikana myönnetään. Kuten edellisessä kohdassa todetaan, yrityksen nimissä
annettujen vastausten luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella,
täysin riippumatta siitä, millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on. Tämän vuoksi Bayerin työntekijöiden
lausunnoilla ei voi olla suurempaa todistusarvoa kuin Bayer-yhtiön lausunnoilla. Lisäksi Bayerin lausuntoa tukevat Dow’n ja
Shellin lausunnot sekä useat asiakirjatodisteet.
Polimerin sekä BR:stä että ESBR:stä esittämistä hinta-analyyseistä on todettava, ettei näyttö yritysten välisestä yhteistoiminnasta
perustu pelkkään toteamukseen markkinakäyttäytymisen samansuuntaisuudesta vaan asiakirjoihin, joista ilmenee, että menettelytavat
olivat yhteistoiminnan tulosta. Näin ollen Polimerin selitys käytetyistä hinnoista ei kyseenalaista komission toteamusta asianomaisten
yritysten välisen kartellin olemassaolosta.
Näistä syistä Polimerin perusteilla ei horjuteta komission päätelmää hintasopimuksista.
–       Markkinoiden jakamista koskevat sopimukset
BR:stä on ensiksi huomautettava, että Polimerin mukaan ainoastaan riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa esitetty
Bayerin lausunto koski markkinoiden jakosopimuksia. Polimerin oletus on kuitenkin virheellinen. Komission päätelmä perustuu
myös riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa esitettyyn Dow’n lausuntoon, joka ”kattaa samanaikaisesti sekä BR:n
että ESBR:n”. Tässä lausunnossa Dow täsmentää erityisesti, että valmistajien väliset kahdenväliset keskustelut koskivat erityisesti
asiakkaita. Dow huomauttaa, että valmistajat olivat vakuuttaneet EniChem SpA:lle, etteivät ne uhkaisi sen asemaa Micheliniin
tai Bridgestoneen nähden. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappaleessa esitetyssä Shellin lausunnossa viitataan
W:n (Bayer) ja V:n (Shell) väliseen keskusteluun BR:n myynnistä ”BP”:lle. Sillä, että L. (EniChem) kiistää osallistuneensa
tähän keskusteluun, tai sillä, ettei BR liity mattomarkkinoihin, ei kyseenalaisteta tätä lausuntoa ainakaan Bayerin ja Shellin
kahdenvälisen suhteen osalta. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa esitetty Bayerin lausunto, jota Polimeri
ei nimenomaisesti kiistä, on BR-markkinoiden jakamista kilpailijoiden välillä koskevien sopimusten osalta yksiselitteinen.
Bayer toteaa siinä myös, että ”myös BR:stä” oli sovittu, ettei muiden kilpailijoiden asiakkaita ”kaapata”. Näin ollen kolmen
asianomaisen yrityksen – Bayerin, Dow’n ja Shellin – lausunnot vahvistavat BR-markkinoiden jakamisen. Huomattakoon tässä yhteydessä,
että yritysten nimissä tehdyillä lausunnoilla on merkittävä todistusarvo, koska ne merkitsevät huomattavia oikeudellisia ja
taloudellisia riskejä. Todistusarvo on erittäin suuri, jos yrityslausunnot tukevat muita samantyyppisiä lausuntoja, kuten
nyt käsiteltävässä asiassa.
Toiseksi vaikka tietyt yrityslausunnot eivät koske nimenomaisesti BR:ää, niissä viitataan markkinoiden jakamiseen, kuten riidanalaisen
päätöksen 120 ja 128 perustelukappaleessa esitetyssä Shellin lausunnossa sekä riidanalaisen päätöksen 126 perustelukappaleessa
esitetyssä Bayerin lausunnossa.
Kolmanneksi siitä toteamuksesta, että BR-markkinoiden jakaminen on epätodennäköistä, kun otetaan huomioon asiakkaiden kaupallinen
arvo tai EniChem SpA:n myynnin vaihtelu, on syytä huomauttaa, että silloin, kun keskenään kilpailevien yritysten kokouksissa
tehdään sopimuksia, tätä määräystä rikotaan, kun näillä kokouksilla on kilpailunvastainen tarkoitus ja kun niissä siten pyritään
keinotekoisesti järjestämään markkinoiden toimintaa. Tällöin tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomisesta, kun kyseinen yritys on osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden tarkoituksesta, vaikka yritys ei tämän
jälkeen olisikaan toimeenpannut tiettyä näissä kokouksissa sovittua toimenpidettä. Sillä, kuinka säännöllisesti yritys on
osallistunut kokouksiin ja kuinka täysimääräisesti se on toteuttanut sovitut toimet, ei ole vaikutusta sen vastuun syntymiseen
vaan vastuun laajuuteen ja sitä kautta seuraamusten tasoon (ks. edellä 173 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
ESBR:stä ja riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappaleessa esitetystä Bayerin lausunnosta on todettava, että Polimerin väitteiden
perustana on todellakin virhe P:n saksaksi esittämän lausunnon italiankielisessä käännöksessä. Niin valitettava kuin tämä
käännösvirhe onkin, se ei kyseenalaista P:n lausuntoa tai horjuta sen todistusarvoa. Korostettakoon tässä yhteydessä, että
P:n lausunnon alkuperäinen versio toistetaan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä kielitoisinnosta riippumatta. Käännösvirhe
ei ole myöskään voinut vaikuttaa Polimerin puolustautumisoikeuksiin unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska Polimerillä
oli tilaisuus esittää asiaa koskevia perusteita vastauksessaan. Lisäksi vaikka oletettaisiin, että komission unionin yleiselle
tuomioistuimelle toimittama käännös on hylättävä, kuten Polimeri väittää, tämä ei vaikuta riidanalaisessa päätöksessä esitettyyn
P:n lausunnon alkuperäiseen versioon, joka on annettu tiedoksi Polimerille. Unionin tuomioistuin voi siten vapaasti viitata
kyseiseen versioon riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioinnin yhteydessä. P:n lausunnon alkuperäisestä versiosta ilmenee,
että vaikka sen mukaan mitään sopimuksia ei ollut tehty markkinaosuuksien tai tuotantokapasiteetin jäädyttämiseksi, oli kuitenkin
selvää, ettei mikään asianomaisista yrityksistä ollut aikeissa vahingoittaa muita tai harjoittaa aggressiivista kilpailua
muiden asianosaisten suurimpien asiakkaiden houkuttelemiseksi. Näin ollen on pääteltävä, että asianomaisten yritysten tavoitteisiin
kuului pidättyminen asiakkaiden houkuttelemisesta aggressiivisilla kilpailutoimenpiteillä.
Riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa esitetty Dow’n lausunto tukee Bayerin lausuntoa, jonka mukaan asianomaisten
yritysten tavoitteisiin kuului aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä pidättyminen. Se, että Polimeri erityisesti kiistää
väitteen, jonka mukaan valmistajat ovat vakuuttaneet EniChem SpA:lle, etteivät ne uhkaisi sen asemaa Micheliniin tai Bridgestoneen
nähden etenkään, koska EniChem SpA:n myynti on vaihdellut, ei vaikuta toteamukseen, jonka mukaan Dow’n lausunto tukee Bayerin
lausuntoa. Lisäksi silloin, kun keskenään kilpailevien yritysten kokouksissa tehdään sopimuksia, EY 81 artiklaa rikotaan,
kun näillä kokouksilla on kilpailunvastainen tarkoitus ja kun niissä siten pyritään keinotekoisesti järjestämään markkinoiden
toimintaa. Tällöin tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen
yritys on osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden tarkoituksesta, vaikka yritys ei tämän jälkeen olisikaan toimeenpannut
tiettyä näissä kokouksissa sovittua toimenpidettä. Sillä, kuinka säännöllisesti yritys on osallistunut kokouksiin ja kuinka
täysimääräisesti se on toteuttanut sovitut toimet, ei ole vaikutusta sen vastuun syntymiseen vaan vastuun laajuuteen ja sitä
kautta seuraamusten tasoon (ks. edellä 173 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Riidanalaisen päätöksen 126 perustelukappaleessa esitetystä Bayerin lausunnosta on todettava, että se, että asianomaiset yritykset
(tässä tapauksessa Dow ja EniChem SpA) syyttivät toisiaan muiden yritysten kanssa järjestettyjen yhteisten kokousten yhteydessä
asiakkaiden kaappaamisesta tai markkinaosuuksien valtaamisesta, on osoitus siitä, että yritysten tavoitteisiin kuului pidättyminen
aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä eikä päinvastoin.
Myös riidanalaisen päätöksen 120 ja 128 perustelukappaleessa esitetyt Shellin lausunnot ja sen 129 perustelukappaleessa esitetty
Bayerin lausunto vahvistavat asianomaisten yritysten käyttöön ottaman tavoitteen, joka koskee pidättymistä aggressiivisista
kilpailutoimenpiteistä. Lisäksi tietyt asiakirjat osoittavat vähintään, että asianomaisten yritysten asiakkaita koskevia tietoja
on vaihdettu. Tämä käy ilmi erityisesti N:n (Bayer) Milanossa 20.–21.5.1996 pidetyssä laittomassa kokouksessa käsin tekemistä
muistiinpanoista.
Näistä syistä Polimerin perusteilla ei horjuteta komission päätelmää markkinoiden jakamista koskevista sopimuksista.
–       Luottamuksellisten kaupallisten tietojen vaihtaminen
Tässä yhteydessä on riittävää todeta, että kun otetaan huomioon hintasopimuksia ja markkinoiden jakamista koskevat päätelmät,
asianomaisten yritysten on täytynyt vaihtaa luottamuksellisia kaupallisia tietoja, nimittäin ainakin hinta- tai asiakastietoja.
Näistä syistä Polimerin perusteilla ei horjuteta komission päätelmää luottamuksellisten kaupallisten tietojen vaihtamisesta.
–       Sopimusten seuranta
On ensinnäkin todettava, että – kuten komissio perustellusti huomauttaa – Polimeri kritisoi riidanalaisen päätöksen tiettyjä
perustelukappaleita, jotka koskevat sopimusten seurantaa, siltä osin kuin ne koskevat erityisesti EniChem SpA:ta. Polimeri
ei kiistä riidanalaisen päätöksen niitä perustelukappaleita, jotka koskevat muita yrityksiä. Yrityksen voidaan katsoa olevan
vastuussa kokonaisvaltaisesta yhteistoimintajärjestelystä, vaikka on näytetty toteen, että se on välittömästi osallistunut
vain yhteen tai useampaan yhteistoimintajärjestelyn osatekijöistä, jos yhtäältä se tiesi tai sen olisi väistämättä pitänyt
tietää, että salainen yhteistyö, johon se osallistui erityisesti useiden vuosien ajan säännöllisesti järjestettyjen kokousten
kautta, kuului kokonaissuunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli vääristää normaalia kilpailua, ja jos toisaalta tämä kokonaissuunnitelma
kattoi kaikki osatekijät, joista yhteistoimintajärjestely muodostui (edellä 52 kohdassa mainittu PVC II -tapaus, tuomion 773
kohta ja edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 370 kohta). Myöskään se, että
eri yrityksillä on ollut eri tehtävät niiden pyrkiessä yhteiseen tavoitteeseen, ei poista kilpailunvastaisen tarkoituksen
ja näin ollen rikkomisen identiteettiä sillä edellytyksellä, että kukin yritys on omalla tahollaan myötävaikuttanut yhteisen
tavoitteen toteuttamiseen (edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 370 kohta).
Koska on jo todettu, että Polimeri oli osallistunut hintasopimuksiin ja markkinoiden jakosopimuksiin, Polimerin perusteilla,
jotka koskevat sen henkilökohtaista osallistumista sopimusten seurantaan, ei horjuteta toteamusta, jonka mukaan se on rikkonut
kilpailusääntöjä.
BR:stä ja riidanalaisen päätöksen 137, 138 ja 143 perustelukappaleessa esitetyistä Bayerin ja Dow’n lausunnoista on joka tapauksessa
todettava, että vaikka niissä mainittuja tapahtumia ei ole päivätty, ne ovat riittävän yksityiskohtaisia (yritysten ja jopa
asianomaisten työntekijöiden nimet, tai heidän esimiehensä, asiakkaiden tai tuotteen nimet, aikahaarukka). Ei ole aihetta
epäillä niiden todistusarvoa, kuten Polimeri yleisesti tekee. Vaikka riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa esitetyssä
Dow’n lausunnossa mainitaan nimi ”Karbochem” (Dow’n tuolloin omistama yritys), lausunto ei liity Polimerin kirjelmissään tarkoittamaan
riitaan. Päinvastoin Dow’n lausunnossa viitataan nimenomaisesti kahdenvälisiin yhteyksiin, joiden tarkoituksena on ollut Karbochemin
Pirelliin soveltamien myyntihintojen nostaminen. Riidanalaisen päätöksen 144 kohdassa esitetystä W:n (Dow) lausunnosta on
todettava, että kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi liian helppoa välttyä seuraamukselta, jos se voisi
vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen olemassaolo
ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Joka tapauksessa mainittu lausunto on
jatkoa riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa esitetylle yksityiskohtaiselle F:n (Dow) lausunnolle. Riidanalaisen
päätöksen 144 perustelukappaleessa esitetyllä lausunnolla pyritään osoittamaan, että EniChem SpA oli ottanut yhteyttä erääseen
toiseen Dow’n työntekijään samoista syistä (jotka koskivat todellisia myyntihintoja). Lisäksi vaikka katsottaisiin, ettei
tätä keskustelua ole käyty, se ei poistaisi todistusarvoa riidanalaisen päätöksen sopimusten seurantaa koskevaan osaan sisältyviltä
seikoilta, joista suurinta osaa Polimeri ei ole kiistänyt.
ESBR:n osalta Polimeri kiistää ainoastaan riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappaleessa esitetyn Bayerin lausunnon. Polimerin
tapauksessa kyseiset yhteydet liittyivät ESBR:n luokkaan kuulumatonta tuotetta koskevaan toimitussopimukseen. Bayerin lausunto
koskee kuitenkin erityisesti ESBR:ää koskevia sopimuksia (markkinat, raaka-aineiden hinnat jne.). Polimerin esiin tuoma seikka
ei siten sovellu perusteeksi riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappaleessa mainitulle kahdenväliselle yhteydenpidolle.
Näistä syistä Polimerin perusteilla ei horjuteta komission päätelmää sopimusten seurannasta.
–       N:n kuvaamat tosiseikat
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että asianomaisten yritysten väliset tapaamiset European Synthetic Rubber Associationin
kokousten yhteydessä olivat kaikkea muuta kuin ”väistämättömiä ja luonnollisia”, kuten Polimeri väittää.
Lisäksi Dow’n (toisin sanoen N:n työnantajan) lausunnoista käy selvästi ilmi, että tämä yritys myöntää nimenomaisesti osallistuneensa
kilpailusääntöjen vastaisten sopimusten tekemiseen. Polimerin kirjelmissään tarkoittamalla N:n lausunnolla ei voi tämän vuoksi
olla suurempaa todistusarvoa kuin työnantajana olevan yhtiön antamalla lausunnolla. Yrityksen nimissä annettujen vastausten
luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella, täysin riippumatta
siitä, millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on (ks. edellä 179 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Näistä syistä Polimerin perusteilla ei nyt käsiteltävässä asiassa horjuteta toteamusta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kahdeksas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
6.     Yhdeksäs kanneperuste, jonka mukaan toteamus Polimerin osallistumisesta väitettyyn kartelliin on perusteeton
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri huomauttaa ensiksi, että riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa, jonka mukaan keskustelut aloitettiin kartellin
yhteydessä EniChem SpA:n painostuksesta, viitataan riidanalaisen päätöksen 103 perustelukappaleeseen. Polimerin mukaan siinä
viitataan ajanjaksoon – vuoteen 1995 – jota syytös ei enää koske. Sama huomautus pätee myös komission toteamuksiin, jotka
koskevat ESBR:ää ja viittausta riidanalaisen päätöksen 108 perustelukappaleeseen, joka koskee elokuussa 1995 pidettyä kokousta.
Lisäksi kartelli olisi ollut järjetön, koska hinnannousu jatkui kyseisellä ajanjaksolla automaattisesti.
Toiseksi komission toteamuksesta, jonka mukaan Bayer ja Dow katsovat, että EniChem SpA:lla on ollut johtava rooli kartellissa,
on todettava, että olisi ollut epärealistista olettaa, että nämä kaksi (toinen BR:n, toinen ESBR:n alan) markkinajohtajaa
myöntäisivät itse edistäneensä kartellia. Riidanalaisen päätöksen 150 perustelukappale on lisäksi kiinnostava, koska Dow määritti
Bayerin toiseksi kahdesta yrityksestä, jotka keskustelivat BR:n hinnoista, kun taas Bayer torjuu kaiken vastuun tässä yhteydessä.
Kolmanneksi Polimeri toteaa ottaneensa jo kantaa Shellin myöhempään todistajanlausuntoon, jonka vain W:n (Bayer), joka kuvaili
L:n (EniChem) kanssa 19.–20.2.1998 pidettyä kokousta, heikot muistikuvat vahvistivat myöhemmin, ja viittaa kannekirjelmän
liitteeseen.
Neljänneksi toteamus, jonka mukaan L. (EniChem) on soittanut ”kaikille vuorollaan” koordinoidakseen kartellin toiminnan, on
peräisin ensimmäisestä väitetiedoksiannosta. Toisessa väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä esitetään kuitenkin
päinvastaista. Polimeri huomauttaa myös komission maininneen, että L. pyrki saamaan N:n (Dow) lopettamaan muistiinpanojen
tekemisen kartellikokouksissa, mutta ei mainitse riidanalaisen päätöksen 150 perustelukappaleessa, että W. (Bayer) olisi tehnyt
samoin. Kyseistä näkemystä ei kuitenkaan voida kantajan mukaan missään tapauksessa hyväksyä.
Polimeri toteaa lopuksi, että komission toteamus, jonka mukaan EniChem oli vuosina 1998, 2000 ja 2001 suurin yhteenlasketun
BR:n ja ESBR:n toimittaja, on virheellinen. EniChem oli ESBR:n markkinajohtaja ainoastaan vuonna 1998. Bayer on aina ollut
BR:n markkinajohtaja. Dow oli ESBR:n markkinajohtaja ainakin vuodesta 2000 alkaen (toisin sanoen siitä alkaen, kun se osti
Shellin osuuden).
Lopuksi Polimeri toteaa, että seikat, jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa EniChem SpA:n tärkeän
roolin osoittamiseksi oletetussa kartellissa, ovat perusteettomia.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se huomauttaa, ettei sen tarvinnut osoittaa, että EniChem SpA:lla/Polimerillä
oli ollut tärkeä rooli kyseisessä kartellissa vaan ainoastaan että kyseinen yritys oli osallistunut siihen. Kartellin olemassaoloa
koskevien todisteiden arvioinnissa tehtyjä oletettuja virheitä koskevien väitteiden analyysistä (ks. edellä kahdeksas kanneperuste)
käy selvästi ilmi, ettei Polimeri ole osoittanut perusteettomiksi niitä monia todisteita, jotka osoittavat, että kyseessä
on yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu EY 81 artiklan rikkominen ja että EniChem SpA/Polimeri on osallistunut mainittuun
rikkomiseen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhdeksännessä kanneperusteessaan Polimeri väittää perusteettomiksi seikkoja, jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa
EniChem SpA:n tärkeän roolin osoittamiseksi oletetussa kartellissa.
Huomautettakoon tässä yhteydessä, että Polimeri on esittänyt yhdeksännen kanneperusteen riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevien
perustelujen eikä sakon kumoamista tai alentamista koskevien perustelujen yhteydessä.
Kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä esitetyistä syistä komissio katsoi perustellusti EniChem SpA:n osallistuneen kyseessä
olevaan rikkomiseen. Vaikka oletettaisiin, että komissio on virheellisesti katsonut, että EniChem SpA:n asema kartellissa
on tärkeä, yhdeksännen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet eivät tämän vuoksi voi kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen
lainmukaisuutta sen toteamuksen osalta, että Polimeri on osallistunut rikkomiseen.
On kuitenkin syytä huomauttaa, että Polimeri on todennut istunnossa, että yhdeksäs kanneperuste koski myös sakon määrää. Tässä
yhteydessä on katsottava, että kun otetaan huomioon unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyissä kirjelmissä ja erityisesti
kannekirjelmässä käytetyt sanamuodot, Polimerin istunnossa esittämä väite on uusi peruste, joka on tämän vuoksi jätettävä
tutkimatta. Missään tapauksessa riidanalaisesta päätöksestä ei käy ilmi, että komissio olisi ottanut huomioon EniChem SpA:n
väitetysti tärkeän roolin kartellissa Polimerille määrätyn sakon määrää vahvistettaessa.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin yhdeksäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
C
Sakon määrän vahvistamista koskevat kanneperusteet
1.     Kymmenes kanneperuste, joka koskee rikkomisen vakavuuden arvioinnin perusteettomuutta
a)     Asianosaisten lausumat
Ensiksikin Polimeri toteaa, että riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevien perusteiden yhteydessä suoritetun analyysin mukaan
kiistanalaista käyttäytymistä itsessään ei voida määritellä kovin vakavaksi, mikäli käsitettä ”kartelli” ei voida käyttää
kyseessä olevassa tilanteessa. Myös jos unionin yleisen tuomioistuimen olisi vahvistettava riidanalainen päätös kokonaisuudessaan,
sen olisi kuitenkin otettava huomioon se, että niistä kahdesta tuotteesta, joita riidanalainen päätös koskee, ainakaan toinen
– BR – ei ole koskaan ollut minkäänlaisen salaisen yhteistyön kohteena.
Toiseksi komission olisi pitänyt ottaa huomioon oletetun kartellin konkreettinen vaikutus markkinoihin, mikäli se oli mitattavissa.
Kuten riidanalaisen päätöksen 462 perustelukappaleesta ilmenee, komissio ei ole kuitenkaan suorittanut sellaista analyysia.
Se on ainoastaan olettanut, että kyseinen rikkomus oli hyvin vakava (riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappale). Polimeri
vastustaa tätä lähestymistapaa ja viittaa erityisesti asiaan T-279/02, Degussa vastaan komissio, tuomio 5.4.2006 (Kok., s.
II-897, 223 ja 243–254 kohta). Polimeri katsoo erityisesti, että jos on osoitettu, ettei kartellilla ollut vaikutuksia, komission
pitäisi määrittää sakon määrä tasolle, joka on matalampi kuin jos tällaista toteamusta ei ole tehty. Polimeri korostaa erityisesti,
että jos todellinen vaikutus markkinoihin muodostaa tekijän, jota on arvioitava harkittaessa sakon nostamista, se, ettei kyseisiin
aloihin kohdistuvia haittavaikutuksia ole, on peruste sakon alentamiselle. Se, ettei väitetyn kartellin vaikutuksia ole analysoitu,
ei johdu siitä, että arviointi olisi objektiivisesti mahdoton tehtävä, vaan komission kyvyttömyydestä toteuttaa sellainen
analyysi tai sen kömpelöstä pyrkimyksestä salata perustavanlaatuinen tieto, joka soveltuu todisteeksi ja sakon määrän määritysperusteeksi.
Se, että komissio on sisällyttänyt ensimmäiseen väitetiedoksiantoon hinta-analyysin ja tämän jälkeen poistanut sen, vahvistaa
Polimerin mukaan tämän päätelmän.
Kolmanneksi Polimeri huomauttaa, että sen suorittamat tutkimukset, joihin ei liittynyt erityisiä vaikeuksia, vaikkei aineisto
kokonaisuudessaan ollut käytettävissä (ainoastaan asianosaisten komissiolle toimittamat tiedot olivat käytettävissä), osoittavat,
ettei väitetyllä rikkomisella ollut vaikutusta hintakehitykseen. Hinnannousut liittyivät vain raaka-ainehintojen nousuun.
Lisäksi vaikka hyväksyttäisiin kyseenalainen olettamus, jonka mukaan ajoittaisia markkinoiden jakamista koskevia sopimuksia
on todellakin ollut, sopimukset eivät ole vaikuttaneet millään tavoin asiakkaisiin, koska asiakkaat ostivat edelleen keneltä
ja milloin halusivat. Polimeri viittaa myös Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [81] artiklan mukaisesta menettelystä 14.10.1998
tehtyyn komission päätökseen 1999/210/EY (Asia IV/F-3/33.708 – British Sugar plc, asia IV/F-3/33.709 – Tate & Lyle plc, asia
IV/F-3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd, asia IV/F-3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (EYVL 1999, L 76, s. 1), jossa
komissio on sulkenut pois hyvin vakavan rikkomisen, koska rikkomisen seurauksia ei ollut osoitettu.
Neljänneksi Polimeri muistuttaa näkemyksestään, jonka mukaan komissio on alentanut markkinoiden kokonaisarvoa voidakseen väittää,
että kartelli kattoi yli 80 prosenttia BR:n ja ESBR:n myynnistä. Tällainen käsitys ei kuitenkaan ole perusteltu. Lisäksi Polimeri
on osoittanut, ettei väitettyyn kartelliin sisältynyt koskaan yli kolmasosaa BR-/luonnonkumimarkkinoista eikä yli puolta ESBR-/luonnonkumimarkkinoista.
Polimeri viittaa lopuksi edellä 214 kohdassa mainittuun asiassa Degussa vastaan komissio annettuun tuomioon, jossa unionin
yleinen tuomioistuin on laskenut sakon määrää 15 prosentilla, koska ”komission itsensä esittämien toteamusten mukaan kartellin
jäsenien markkinaosuus pieneni vähitellen siitä lähtien, kun Monsanto tuli markkinoille, ja se oli 60 prosenttia rikkomisen
loppuvaiheessa”.
Viidenneksi Polimeri toteaa, että rikkomisen vakavuuden arviointi olisi pitänyt suorittaa erottamalla toisistaan kyseiset
kahdet markkinat. Myös niiden analysointi yhdessä kuitenkin osoittaa, että niiden arvo on vähäinen. Tässä yhteydessä unionin
yleinen tuomioistuin on osoittanut, että sakon perusmäärän laskentapohjan mukauttaminen markkinoiden koon perusteella on järkevä
ja johdonmukainen käytäntö (asia T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-497). Lisäksi Polimerin sakon määrä
on lähes puolet vuoden 2001 markkinoiden arvosta (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale). Tämä vaatimus on sen mukaan
perusteeton ja suhteellisuusperiaatteen vastainen. Polimeri lisää, että koska tämä huomautus pätee myös sakon korottamiseen
rikkomisen uusimisen johdosta, komissio ei voi pitää perusteena sitä, ettei se ole kiistänyt kannekirjelmässä Enin osallistumista
kartelliin. Sen kiistäminen ei ole Polimerin vaan Enin tehtävä.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se kiistää tehneensä virhettä arvioidessaan rikkomisen vakavuutta.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden,
asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu
sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (edellä 108 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio,
tuomion 465 kohta ja edellä 173 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 241 kohta).
Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen,
kunkin yrityksen osuus kartellin luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet tästä kartellista, yritysten koko, kyseisten
tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle
(ks. edellä 108 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On huomautettava, että suuntaviivoissa todetaan muun muassa, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on
otettava huomioon rikkomisen luonne, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten
maantieteellisten markkinoiden laajuus. Kilpailusääntöjen rikkomiset voidaan jakaa kolmeen luokkaan, nimittäin vakavaa vähäisempiin,
vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomisiin (suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisessa päätöksessä ensiksikin katsonut, että asianomaiset yritykset olivat
tehneet tavoitehintoja ja markkinoiden jakamista koskevia sopimuksia ja vaihtaneet luottamuksellisia kaupallisia tietoja.
Komissio katsoo, että tällaiset käytännöt ovat jo luonteensa puolesta hyvin vakavia rikkomuksia (riidanalaisen päätöksen 461
perustelukappale ja päätösosan 1 artikla). Tämän jälkeen komissio on todennut, ettei ollut mahdollista mitata kartellin konkreettisia
vaikutuksia ETA-markkinoihin. Komissio lisäsi myös, että vaikkei kartellin konkreettisia vaikutuksia voitu mitata, asianomaiset
yritykset olivat panneet kyseiset sopimukset täytäntöön ja tämän vuoksi sopimukset olivat vaikuttaneet markkinoihin. Komissio
totesi lopuksi, ettei se ottanut markkinavaikutuksia huomioon määritellessään sakkojen määrää (riidanalaisen päätöksen 462
perustelukappale). Lopuksi komissio huomautti, että rikkominen kattoi koko ETA-alueen (riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappale).
Näistä syistä komissio totesi, että kyseistä rikkomista oli pidettävä erittäin vakavana (riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio eriytti asianomaisille yrityksille tarjoamansa kohtelun kunkin yrityksen BR:ää ja ESBR:ää koskevan
vuoden 2001 yhteenlasketun liikevaihdon mukaan; vuosi 2001 oli viimeinen kokonainen rikkomisvuosi lukuun ottamatta Shelliä
(jolla se oli vuosi 1998, koska Shell myi toimintansa vuonna 1999) ja Stomilia (jolla se oli vuosi 1999, koska Stomil lopetti
rikkomisen vuonna 2000). Komissio luokitteli kyseiset yritykset viiteen luokkaan; EniChem sijaitsee niistä ensimmäisessä (sakon
perusmäärän laskentapohja 55 000 000 euroa) (riidanalaisen päätöksen 465–473 perustelukappale).
Huomautettakoon ensin, että Polimerin väitteiden mukaan kartellilla ei ole ollut minkäänlaisia vaikutuksia markkinoihin.
Tästä on todettava, että kuten kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä esitetyistä näkökohdista ilmenee, komissio on katsonut
perustellusti, että asianomaiset yritykset olivat rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa BR:n ja ESBR:n osalta. Suuntaviivoissa
esitetystä erittäin vakavien rikkomisten kuvauksesta ilmenee, että sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joiden tarkoituksena
on nimenomaan tavoitehintojen asettaminen tai markkinaosuuksien jakaminen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, voidaan jo niiden
laadun perusteella luokitella erittäin vakaviksi ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin
(ks. vastaavasti asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 75 kohta; ks. myös
yhdistetyt asiat T-49/02–T-51/02, Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomio 27.7.2005, Kok., s. II-3033, 178 kohta ja edellä
59 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 345 kohta). Lisäksi vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että
hintojen vahvistamista koskevat horisontaaliset kartellit kuuluvat kaikkein vakavimpiin yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisiin,
joten niitä voidaan jo sinänsä pitää erittäin vakavina (yhdistetyt asiat T-202/98, T-204/98 ja T-207/98, Tate & Lyle ym. v.
komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II-2035, 103 kohta ja edellä 160 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion
147 kohta).
Komissio ei ole siten tehnyt virhettä katsoessaan, että kyseiset menettelytavat olivat jo luonteensa puolesta hyvin vakavia
rikkomuksia.
Viitaten komission aiempaan päätöksentekomenettelyyn ja siltä osin kuin Polimeri väittää yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
loukatun, on riittävää huomauttaa, että seikat, jotka johtivat Polimerin kirjelmissään tarkoittaman päätöksen 1999/210 (ks.
edellä 215 kohta) tekemiseen, poikkeavat nyt käsiteltävästä asiasta. Päätöksessä 1999/210 korostettiin, että kyseessä olevat
maantieteelliset markkinat rajoittuivat Isoon-Britanniaan (päätöksen 1999/210 193 perustelukappale). Päätöksestä 1999/210
ei näin ollen voida päätellä, että komissio on todennut vakavan eikä hyvin vakavaa rikkomista, pelkästään sen perusteella,
ettei rikkomisen vaikutuksia ollut näytetty toteen, kuten Polimeri väittää. Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan sellainen
yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu rikkominen, jonka yhteydessä asianomaiset yritykset sopivat erityisesti asiakkaiden
jakamisesta. Tätä seikkaa ei mainittu päätöksessä 1999/210.
Edellä esitetyn perusteella on hylättävä Polimerin väitteet siitä, ettei kartellilla ollut vaikutuksia kyseisiin markkinoihin.
Toiseksi siitä väitteestä, että komissio on määrittänyt merkityksellisten markkinoiden kokonaisarvon virheellisesti, on syytä
ensiksi huomauttaa, että markkinoiden koko kuuluu tekijöihin, jotka ovat merkityksellisiä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta
(ks. vastaavasti edellä 108 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 132 kohta ja asia T-329/01, Archer Daniels
Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 102 kohta). Lisäksi komission erään unionin yleisen tuomioistuimen
kysymyksen johdosta toimittamista asiakirjoista ilmenee, ettei riidanalaisen päätöksen 66 kohdassa esitetty toteamus, jonka
mukaan BR:n ja ESBR:n myynti kartellin ulkopuolisilla valmistajilla oli määrältään ”vähintään 70 000 000 euroa” vuonna 2001,
ole virheellinen. Näin ollen ei ole perusteita katsoa, että komissio olisi tehnyt virheen riidanalaisessa päätöksessä arvioidessaan
kyseisten markkinoiden arvoksi ”vähintään” 550 000 000 euroa vuonna 2001 (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale). Kuten
komissio on perustellusti huomauttanut, missään tapauksessa ei ole perusteita katsoa, että tämän luvun arvioimisesta todellista
pienemmäksi olisi aiheutunut vahinkoa Polimerille.
Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa huomioon BR:n ja ESBR:n korvaava luonnonkumi kyseisten
markkinoiden ja näin ollen kyseisten yritysten markkinaosuuksien arvon määrittämiseksi, on syytä huomauttaa, ettei kartelli
koskenut tätä tuotetta. Arvioitaessa rikkomisen vakavuutta ja erityisesti sitä, mitkä rikkomiseen osallistuneiden yritysten
todelliset taloudelliset mahdollisuudet aiheuttaa haittaa muille toimijoille ovat (suuntaviivojen 1 A kohdan neljäs alakohta),
ei voida ottaa huomioon muita tuotteita kuin niitä, joita kartelli on koskenut (asia T-48/02, Brouwerij Haacht v. komissio,
tuomio 6.12.2005, Kok., s. II-5259, 59 kohta).
Neljänneksi Polimerin toissijaisista väitteistä, jotka koskevat kyseessä olevien markkinoiden koon huomioon ottamista riidanalaisen
päätöksen mukaisesti (toisin sanoen 550 000 000 euroa vuonna 2001 ETA-alueella), on katsottava, että vaikka tämä tekijä voidaan
ottaa huomioon arvioitaessa rikkomisen vakavuutta, on otettava huomioon myös muut nyt käsiteltävään asiaan liittyvät merkitykselliset
seikat (ks. vastaavasti edellä 108 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 132 kohta ja edellä 229 kohdassa mainittu
asia Archer Daniels Midland v. komissio, tuomion 102 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa on syytä ottaa huomioon se, että kyseessä
oleva rikkominen on luonnostaan hyvin vakavaa ja että se kattaa koko ETA-alueen. On korostettava erityisesti sitä, että asianomaiset
yritykset ovat sopineet tavoitehintojen asettamisesta, asiakkaiden jakamisesta tekemällä sopimuksia aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä
pidättymisestä sekä hintoja, kilpailijoita ja asiakkaita koskevien arkaluonteisten tietojen jakamisesta. Huomautettakoon myös,
että suuntaviivojen 1 A kohdan mukaan erittäin vakavista rikkomisista määrättävän sakon määrä voi olla yli 20 000 000 euroa.
Huomattakoon myös, että EniChemin kyseessä olevien tuotteiden myynnin määrä vuonna 2001 oli yli 164 000 000 euroa (riidanalaisen
päätöksen 468 perustelukappale). Polimeri ei kiistä sitä, ettei asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä vahvistettua
sakon enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia sen edellisen tilikauden kokonaisliikevaihdosta, ole ylitetty. Rajan tarkoituksena
on estää se, ettei asianomainen yritys pysty maksamaan kyseistä sakkoa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique
Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 119 kohta). Nämä seikat huomioon
ottaen Polimerin väitteet eivät kyseenalaista sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistamista 55 000 000 euroon.
Enille ja Polimerille yhteisvastuullisesti kuuluvan sakon lopullisen määrän (toisin sanoen 272 250 000 euroa) ja merkityksellisten
markkinoiden vuoden 2001 koon (toisin sanoen 550 000 000 euroa) välisestä esiin tuodusta epäsuhdasta muistutettakoon, että
komissiolla on kunkin sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa (asia C-283/98 P, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok., s. I-9855, 47 kohta ja asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomio 5.12.2006, Kok., s. II-4567, 151
kohta). Lisäksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan nojalla sakon määrä määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden
ja keston perusteella. Sakon määrä on lopputulos useista laskelmista, jotka komissio on tehnyt suuntaviivojen mukaisesti.
Sakon määrä määritetään muun muassa kyseessä olevan yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvien seikkojen, kuten raskauttavien
tai lieventävien olosuhteiden olemassaolon perusteella (asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1887,
82 ja 85 kohta). Tästä oikeudellisesta kehyksestä ei voida päätellä, että komission pitäisi taata näin lasketun sakon määrän
olevan suhteessa kyseessä olevan tuotteen ETA:n laajuisten markkinoiden kokonaisliikevaihtoon tiettynä rikkomisvuonna (käsiteltävänä
olevassa asiassa vuonna 2001), vaikka kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen on kestänyt yli kuusi vuotta ja vaikka sakon
määrä riippuu myös muista yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvistä seikoista (ks. vastaavasti edellä 59 mainittu asia Hoechst
v. komissio, tuomion 342 kohta). Polimerin tätä koskeva väite on näin ollen hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kymmenes kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2.     Yhdestoista kanneperuste, joka koskee erilaisen kohtelun laitonta soveltamista
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri korostaa, että yritysten erityinen painoarvo on määritetty vertaamalla BR:n ja ESBR:n yhdistettyä myyntiä vuoden
2001 myynnin kokonaisarvoon. Viimeksi mainittua arvoa ei ole missään tapauksessa tarkistettu, koska se on selvästi pienentynyt
toisen väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä. Lisäksi kun kyseisten kahden tuotteen myynnin arvo on laskettu
yhteen, Polimerille on virheellisesti osoitettu erityinen painoarvo, jota sillä ei ole koskaan ollut, koska se on aina sijoittunut
BR:n osalta Bayerin jälkeen ja Dow’n edelle ainoastaan vuonna 1998. Jos kyseiset kahdet markkinat olisi erotettu toisistaan,
tulos olisi ollut erilainen. Polimeri huomauttaa tässä yhteydessä, että suuntaviivojen mukaan on otettava huomioon ”kunkin
yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun”. Tämä edellyttää, että määritetään ensin markkinat, joita rikkominen
koskee. Vaikka kyseiset kahdet markkinat päätettiin laskea yhteen, olisi pitänyt ottaa huomioon niiden ja erityisesti luonnonkumin
kilpailuympäristö. Polimerille määrätyn sakon laskentapohja on 33 prosenttia sen myynnin yhdistetystä arvosta. Koska Polimerille
osoitettu painoarvo on perusteeton, tämä määrä on liian suuri.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se huomauttaa erityisesti, että suuntaviivojen 1 A kohdan sanamuodon mukaan tarkastellun
arviointiperusteen tarkoituksena on suhteuttaa sakon perusmäärä todettuun kartelliin osallistuvien yritysten välillä eikä
arvioida (koko) kartellin vaikutuksia relevantteihin markkinoihin (ottaen huomioon myös mahdolliset korvaavat tuotteet).
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On riittävää huomauttaa, että suurin osa Polimerin väitteistä on yhteneviä neljännen ja kymmenennen kanneperusteen yhteydessä
esitettyjen väitteiden kanssa. Samoista edellä 100, 101, 229 ja 230 kohdassa esitetyistä syistä myös nämä Polimerin väitteet
on näin ollen hylättävä.
Siitä, että EniChemille määrätty sakon laskentapohja (toisin sanoen 55 000 000 euroa) vastaa 33:a prosenttia sen vuoden 2001
myynnin yhdistetystä arvosta relevanteilla markkinoilla (joka oli 164 900 000 euroa), on todettava, että samoista edellä 231
kohdassa esitetyistä syistä Polimerin väitteet eivät voi kyseenalaistaa sakon laskentapohjan vahvistamista 55 000 000 euroksi.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin yhdestoista kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
3.     Kahdestoista kanneperuste, joka koskee varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitetun korotuskertoimen laitonta soveltamista
a)     Asianosaisten lausumat
Kantajan mielestä komissio on täten jättänyt täyttämättä velvollisuutensa perustella päätöksensä. Riidanalaisen päätöksen
474 perustelukappaleen mukaan varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitettu korotuskerroin on määritetty ottamalla huomioon
”asiaan liittyvät olosuhteet”. Näitä olosuhteita ei kuitenkaan ole kuvailtu eikä analysoitu. Unionin yleinen tuomioistuin
on jo painottanut, että sakkojen määrää vahvistettaessa huomioon otettavat perusseikat on mainittava itse päätöksessä (asia
T-295/94, Buchmann v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-813, 173 kohta). Polimerin mukaan komission harkintavalta, kun
se vahvistaa korotuksen suuruuden ehkäisevän vaikutuksen perusteella (edellä 214 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio,
tuomion 317 kohta) ei ole rajaton. Määritelmää, jonka komissio sen mukaan antaa näille ”olosuhteille” vastineessa, voidaan
arvostella, ja se on joka tapauksessa esitetty liian myöhään. Komissio on näin ollen loukannut Polimerin puolustautumisoikeuksia;
Polimerillä ei ollut tilaisuutta esittää mielipidettään eräästä sakon määrittämisen peruskysymyksestä.
Toiseksi Polimeri väittää, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta. Polimerin
mukaan riidanalaisen päätöksen 474 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on käyttänyt ryhmän, johon rikkomiseen osallistuneet
yritykset kuuluvat, liikevaihtoa. Enin ja Bayerin liikevaihdon ero, joka on 46 355 000 000 euroa, on nostanut korotuskerrointa
0,5:llä, ja Shellin ja Enin liikevaihdon ero, joka on 3,7 kertaa suurempi, toisin sanoen 172 810 000 000 euroa, on nostanut
korotuskerrointa 1:llä. Polimeri ei väitä, että liikevaihdon ja korotuskertoimen välisen suhteen pitäisi olla täsmällinen,
mutta se väittää, että siihen on perusteettomasti sovellettu erittäin ankaraa laskentamenetelmää. Polimeri viittaa erityisesti
edellä 214 kohdassa mainittuun asiassa Degussa vastaan komissio annettuun tuomioon ja lisää, että enimmäismäärän (toisin sanoen
korotuskerroin 3) olemassaolosta, josta ei muuten säädetä lainsäädännössä, ei saisi ainakaan aiheutua sille haittaa. Polimeri
toteaa lisäksi, ettei se ymmärrä, minkä vuoksi komissio on käyttänyt liikevaihtoa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi
tarkoitetun sakon korotuksen perusteena; yrityskeskittymiin sovellettavan lainsäädännön mukaan liikevaihto edustaa määriä,
jotka ovat seurausta tuotteiden myynnistä ja palvelujen tarjoamisesta. Lisäksi on kohtuutonta käyttää Polimerin korotuskertoimen
määrittämiseen Enin liikevaihtoa, koska emoyhtiön liikevaihto on kaksinkertaistanut sakon, josta Polimeriä pidetään yhteisvastuullisena.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se ei ole mielestään soveltanut virheellisesti korotuskerrointa, jonka tarkoituksena
on varoittavan vaikutuksen aikaansaaminen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivoissa todetaan, että rikkomisen luonteen, sen todellisten markkinavaikutusten ja maantieteellisten markkinoiden
koon lisäksi on tarpeen ottaa huomioon yritysten todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vakavaa vahinkoa muille talouden
toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava (suuntaviivojen 1 A
kohdan neljäs alakohta).
Komission toimivalta määrätä sakkoja yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklaa, on yksi niistä
komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä,
johon kuuluu velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa
vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten toimintaa näiden periaatteiden mukaisesti. Tästä seuraa, että kun komissio
arvioi kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta sakon suuruuden määrittämistä varten, sen on huolehdittava siitä, että sen
toimenpiteellä on rikkomista estävä vaikutus erityisesti sellaisten kilpailusääntöjen rikkomisen muotojen osalta, jotka ovat
erityisen haitallisia yhteisön tavoitteiden toteuttamisen kannalta (ks. vastaavasti edellä 231 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 105 ja 106 kohta; asia T-31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio,
tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1881, 166 kohta ja edellä 160 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 169
kohta).
Tämä edellyttää, että sakon määrää mukautetaan niin, että voidaan ottaa huomiuoon sakon tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevalle
yritykselle, jotta sakko ei olisi merkityksetön tai päinvastoin liiallinen erityisesti kyseisen yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin
nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka johtuvat yhtäältä tarpeesta taata sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen
noudattamisesta. Suuri yritys, jolla on muihin kartellin jäseniin nähden huomattavat taloudelliset resurssit, voi helpommin
hankkia sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat, mikä oikeuttaa soveltamaan korjauskerrointa sakon riittävän ehkäisevän
vaikutuksen aikaansaamiseksi ja määräämään sakon, joka on suhteellisesti suurempi kuin sellaiselle samaan rikkomiseen syyllistyneelle
yritykselle määrätty sakko, jolla ei ole tällaisia resursseja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01,
T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 241 ja 243 kohta; ks. myös edellä
243 kohdassa mainittu asia ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomion 170 kohta ja edellä 217 kohdassa mainittu asia BASF
v. komissio, tuomion 235 kohta).
On syytä lisätä, että yhteisöjen tuomioistuin on painottanut erityisesti sen tarkoituksenmukaisuutta, että kunkin kartelliin
kuuluvan yrityksen kokonaisliikevaihto huomioidaan vahvistettaessa sakkojen määrää (ks. vastaavasti asia C-291/98 P, Sarrió
v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9991, 85 ja 86 kohta; asia C-57/02 P, Acerinox v. komissio, tuomio 14.7.2005, Kok.,
s. I-6689, 74 ja 75 kohta ja asia C-289/04 P, Showa Denko v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I-5859, 17 kohta).
Lopuksi korostettakoon, että varoittavan vaikutuksen päämäärällä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan,
pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteisön
alueella tai ETA:ssa. Siitä seuraa, että ehkäisevää vaikutusta, joka voidaan ottaa huomioon sakon laskemisessa, arvioidaan
ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanne. Tätä periaatetta sovelletaan erityisesti
silloin, kun komissio on määrittänyt ehkäisevän vaikutuksen kertoimen, jota sovelletaan yritykselle määrättävään sakkoon (ks.
vastaavasti edellä 245 kohdassa mainittu asia Showa Denko v. komissio, tuomion 23 ja 24 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio totesi, että kun kyse on erittäin vakavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, rangaistusten
asteikko mahdollisti sakkojen määrän määrittämisen riittävän suureksi rikkomista estävän vaikutuksen aikaansaamiseksi ottamalla
huomioon kunkin yrityksen koon. Käyttäen perusteena asianomaisten yritysten vuoden 2005 maailmanlaajuista liikevaihtoa komissio
huomautti, että toisaalta Kaučuk (jonka liikevaihto oli 2 718 000 000 euroa) ja Stomil (jonka liikevaihto oli 38 000 000 euroa)
ja toisaalta muut asianomaiset yritykset, erityisesti Bayer (jonka liikevaihto oli 27 383 000 000 euroa) – suurin riidanalaisessa
päätöksessä tarkoitetuista suuryrityksistä – olivat hyvin erikokoisia. Tämän ja asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella
komissio katsoi, ettei Kaučukiin ja Stomiliin pitänyt soveltaa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitettua korotuskerrointa
ja että Bayeriin soveltui korotuskerroin 1,5. Samoin perustein ja asiaan liittyvien olosuhteiden nojalla komissio määräsi
Dow’lle (liikevaihto 37 221 000 000 euroa) korotuskertoimen 1,75, EniChemille (liikevaihto 73 738 000 000 euroa) korotuskertoimen
2 ja Shellille (liikevaihto 246 549 000 000 euroa) korotuskertoimen 3 (riidanalaisen päätöksen 474 perustelukappale).
Ensiksikin väitetystä perustelujen puuttumisesta, johon Polimeri vetoaa, on huomautettava, että yksittäispäätöksen perusteluissa
on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava komission toimenpiteen perustelut, siten että henkilöille, joita toimenpide koskee,
selviävät sen syyt ja siten että toimivaltainen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden
noudattamista on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, tutkitaan paitsi
päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden mukaan (asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok.,
s. I-1719, 63 kohta). Perusteluvelvollisuutta koskevan olennaisen muotomääräyksen vaatimukset täyttyvät näin ollen, jos komissio
ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuuden ja keston (edellä 245 kohdassa mainittu asia Sarrió v. komissio, tuomion 73 kohta ja edellä 108 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 463 kohta).
Huomautettakoon, että nyt käsiteltävässä asiassa komissio totesi, että sakon riittävän varoittavan vaikutuksen takaamiseksi
se otti huomioon kunkin yrityksen koon käyttäen asianomaisten yritysten vuoden 2005 kokonaisliikevaihtoa. Lisäksi komissio
suoritti eri yritysten välisen kokovertailun varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitettujen korotuskerrointen vahvistamiseksi.
Esimerkiksi EniChemin kokonaisliikevaihto on komission mukaan lähes kaksinkertainen Dow’n liikevaihtoon nähden. Tekijät, joiden
perusteella komissio vahvisti EniChemiin sovellettavan korotuskertoimen, käyvät siis selvästi ilmi riidanalaisesta päätöksestä.
Se, että komissio viittasi lisäksi ”asiaan liittyviin olosuhteisiin”, ei kumoa tätä päätelmää. Riidanalaisesta päätöksestä
ei ilmene, että komissio olisi nimenomaisesti käyttänyt muita seikkoja kuin asianomaisten yritysten liikevaihtoa ja suhteellista
kokoa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitettujen korotuskerrointen vahvistamisessa, minkä komissio sitä paitsi
vahvisti istunnossa. Lisäksi ilmauksen ”asiaan liittyvät olosuhteet” voidaan ymmärtää tarkoittavan juuri asianomaisten yritysten
kokonaisliikevaihtoa ja suhteellista kokoa. Näin ollen on katsottava, että riidanalainen päätös on riittävän perusteltu, jotta
unionin yleinen tuomioistuin voi arvioida sen lainmukaisuuden ja jotta Polimeri voi käyttää puolustautumisoikeuksiaan.
Toiseksi tarkasteltaessa väitettyä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että
komission käyttämät varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitetut korotuskertoimet on määritetty asianomaisten yritysten
suhteellisen koon mukaan. Polimeri ei kiistä komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä liikevaihtoja. Polimeri ei kiistä
myöskään sitä, että EniChem oli vuonna 2005 suurempi yritys kuin Bayer ja Dow mutta pienempi kuin Shell. Näin ollen on johdonmukaista
ja objektiivisesti perusteltua, että EniChemin korotuskerroin on suurempi kuin Bayerin ja Dow’n kertoimet ja pienempi kuin
Shellin kerroin. Korostettakoon myös, että Bayerin vuoden 2005 maailmanlaajuinen liikevaihto oli 27 383 000 000 euroa, Dow’n
37 221 000 000 euroa (toisin sanoen 35,93 % suurempi kuin Bayerilla) ja EniChemin 73 738 000 000 euroa (toisin sanoen 169,28
% suurempi kuin Bayerilla ja 98,11 % suurempi kuin Dow’lla). Näin ollen se, että EniChemin korotuskerrointa nostettiin 14,28
prosenttia Dow’hin verrattuna (suhteessa 2:1,75), samalla kun viimeksi mainittua nostettiin 16,66 prosenttia suhteessa Bayerin
kertoimeen (suhteessa 1,75:1,5), ei merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista. Päinvastoin komissio olisi
voinut tämän perusteella soveltaa EniChemiin vieläkin korkeampaa korotuskerrointa. Muutoin ja siltä osin kuin Polimeri kehottaa
unionin yleistä tuomioistuinta tarkistamaan suurille yrityksille määrättyjen sakkojen, joihin kantaja vertaa itselleen määrättyä
sakkoa, määrien lainmukaisuuden erityisesti Shelliin sovelletun korotuskertoimen osalta, riidanalaisesta päätöksestä ilmenee,
että EniChemiin sovellettu korotuskerroin on laskettu Dow’hin eikä Shelliin sovelletun kertoimen perusteella. Polimerin väitteet
ovat siten tässä yhteydessä tehottomia. Korostettakoon myös, että komissiolla on sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa
eikä se ole velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa (ks. edellä 232 kohdassa mainittu asia Hoek Loos v. komissio,
tuomion 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei näin ollen tehnyt ilmeistä arviointivirhettä
ottaessaan huomioon asianomaisten yritysten taloudellisen kapasiteetin eroavuuden valitessaan soveltamiaan korotuskertoimia
(ks. vastaavasti asia T-175/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 30.9.2009, 155 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Edellä 214 kohdassa mainitusta Polimerin tarkoittamasta asiassa Degussa vastaan komissio annetusta tuomiosta on riittävää
huomauttaa, että kyseisessä asiassa komissio oli soveltanut samaa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitettua korotuskerrointa
liikevaihdoltaan hyvin erilaisiin yrityksiin. Tilanne, jota edellä 214 kohdassa mainitussa asiassa Degussa vastaan komissio
annettu tuomio koskee, ei siis ole verrattavissa nyt käsiteltävän asian tilanteeseen. Polimeri väitti istunnossa, että Enin
tilanne poikkeaa Shellin ja Dow’n tilanteesta, koska viimeksi mainittujen yritysten holding-yhtiöille on voitu tiedottaa kartellista,
mikä ei päde Eniin. Vaikka oletettaisiin, että tämä väite voidaan ottaa tutkittavaksi, vaikka se on esitetty myöhässä, ja
että se voi vaikuttaa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitetun korotuskertoimen vahvistamiseen, siitä on riittävää
huomauttaa, että Shellin ja Dow’n holding-yhtiöiden ei katsota olevan oman osallistumisensa vuoksi vastuussa rikkomisesta.
Näiden yhtiöiden katsottiin olevan vastuussa samoin perustein kuin Eni – sen määräysvallan vuoksi, joka niillä oli rikkomiseen
suoraan osallistuneista tytäryhtiöistään. Polimerin perustelut on näin ollen hylättävä.
Kolmanneksi todettakoon, ettei Polimeri esitä suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta mitään yksityiskohtaisia tietoja, joiden
perusteella voitaisiin katsoa, että EniChemiin sovellettu korotuskerroin on kohtuuton rikkomisen vakavuuteen ja sakkojen varoittavan
tason turvaamisen päämäärään nähden.
Väitteestä, jonka mukaan sovellettava korotuskerroin on kohtuuton, koska Polimeriä pidetään yhteisvastuullisena sakosta, jonka
määrä on kaksinkertaistunut sen emoyhtiön liikevaihdon vuoksi, on syytä huomauttaa ensin, ettei komissio tee oikeudellista
virhettä tukeutuessaan koko yritysryhmän resurssien kokoon sakon ehkäisevän vaikutuksen takaamiseksi (ks. vastaavasti asia
T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3389, 120 kohta). Se, että useiden yhtiöiden on maksettava
sakko yhteisvastuullisesti, koska ne muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, ei merkitse asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän soveltamisen osalta, että kunkin velvollisuus rajoittuu 10 prosenttiin liikevaihdosta,
jonka se toteutti viimeisen tilikauden aikana. Tässä säännöksessä tarkoitettu 10 prosentin enimmäismäärä on laskettava kaikkien
niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä toimivan
taloudellisen yksikön, sillä ainoastaan näiden konserniyhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto voi kuvastaa kyseessä olevan yrityksen
kokoa ja taloudellista voimaa (ks. asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 528 ja 529 kohta
sekä asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-5049, 90 kohta). Polimeri ei väitä, että 10
prosentin enimmäismäärä, joka lasketaan Polimerin ja Enin yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, olisi ylitetty. Tässä tilanteessa
se, että Polimeriä pidetään yhteisvastuullisena sakosta, jonka määrä on kaksinkertaistunut sen emoyhtiön liikevaihdon vuoksi,
ei itsessään ja ilman tarkempia perusteita anna aihetta katsoa, että nyt käsiteltävässä asiassa käytetty kerroin olisi suhteeton.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kahdestoista kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
4.     Kolmastoista kanneperuste, jonka mukaan ajanjakso, jonka kuluessa Polimeri on syyllistynyt rikkomiseen, on määritetty virheellisesti
a)     Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 478 perustelukappaleessa, että Polimeri on osallistunut väitettyyn rikkomiseen 20.5.1996–28.11.2002.
Ajanjaksosta 20.5.1996–31.12.2001 Polimeri huomauttaa ensiksi, että rikkomisen alkamisajankohdan määrittämisessä on epäselvyyttä
(Polimeri viittaa erityisesti ensimmäiseen väitetiedoksiantoon, sen jälkeen toiseen väitetiedoksiantoon ja lopuksi riidanalaiseen
päätökseen). Polimeri korostaa, ettei kukaan lausunnon antajista ole maininnut päivämäärää 20.5.1996 väitetyn kartellin alkamisajankohdaksi.
Toiseksi N:n (Dow) kyseisestä kokouksesta käsin tekemät muistiinpanot muistuttavat Polimerin mukaan aiemmassa kokouksessa
helmikuussa 1996 tehtyjä muistiinpanoja. Muistiinpanot eivät siten perustu tosiasioihin. Polimeri korostaa tässä yhteydessä,
että – päinvastoin kuin komissio väittää kirjelmissään – se on kiistänyt näiden muistiinpanojen todistusarvon. Kolmanneksi
kyseisen kokouksen osallistujiin kuului muun muassa Bayerin ja Shellin työntekijöitä (O. ja de J.), jotka ovat aina kiistäneet
osallistuneensa kilpailunvastaisiin sopimuksiin tai keskusteluihin. Tämä vastaa myös ajanjaksoa, jolloin Bayer oli ilmoittanut,
ettei se osannut sanoa, oliko ESBR-sopimuksia tehty touko- ja marraskuun 1996 lopun välisenä aikana. BR:stä Polimeri korostaa,
ettei komissio mainitse mitään 4.9.1997 pidettyä kokousta edeltänyttä lainvastaista sopimusta. Näin ollen ei ole mitään näyttöä
siitä, että asianomaiset yritykset olisivat tuolloin perustaneet kartellin.
Ajanjaksosta 1.1.–28.11.2002 Polimeri huomauttaa, että 31.8.2001 on viimeisen komission mainitseman BR:ää koskeneen kilpailunvastaisen
kokouksen ajankohta. Tämä väite on perusteeton. Polimeri huomauttaa tässä yhteydessä, että riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappaleessa
esitetyt W:n (Bayer) lausunnot eivät viittaa selvästi kyseiseen kokoukseen. Siitä tietoisena komissio on Polimerin mukaan
poistanut toisessa väitetiedoksiannossa alun perin olleen tekstin. Lisäksi kuten riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappaleesta
ilmenee, tietyt kokouksen osanottajat (W:n seuraaja G.) nimenomaisesti kiistävät osallistuneensa kilpailunvastaisiin sopimuksiin.
Mikään komission riidanalaisessa päätöksessä mainitsemista vuotta 2002 koskevista tapahtumista tai asiakirjoista ei tue väitettä,
jonka mukaan väitetty ESBR-kartelli olisi jatkunut kyseisenä vuonna. Polimeri viittaa tässä yhteydessä kahdeksannen ja yhdeksännen
kanneperusteen yhteydessä esittämäänsä analyysiin. N. ja W. sekä I. (Dow) ovat kiistäneet riidanalaisen päätöksen 240 ja 247
perustelukappaleessa esitetyt Bayerin toteamukset (Polimeri viittaa tässä yhteydessä ensimmäiseen väitetiedoksiantoon). Komissio
järjesti sen vuoksi toisen kuulemiskierroksen Dow’n työntekijöille sellaisen selostuksen saamiseksi, joka sopisi paremmin
yhteen Bayerin selostuksen kanssa. Erään Dow’n työntekijän (W.) lausunnot, jotka esitetään riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappaleessa,
ovat kuitenkin pelkkiä olettamuksia. Ne eivät missään tapauksessa tue komission päätelmää, jonka mukaan Bayer ja Dow molemmat
toteavat, että viimeinen kartellikokous pidettiin 2.9.2002 (riidanalaisen päätöksen 443 perustelukappale). Lopuksi Polimeri
ihmettelee sitä, että korostettuaan niin paljon 2.9.2002 pidettyä kokousta komissio on määrittänyt rikkomisen päättymisen
päivämääräksi 28.–29.11.2002 – sellaisen kokouksen ajankohdan, johon Polimeri ei osallistunut. Polimeri toteaa lisäksi esittäneensä
– erityisesti kannekirjelmän liitteenä – riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappaleessa tarkoitettuja ja komission kirjelmissään
esiin tuomia P:n (Bayer) sähköpostiviestejä koskevia vastatodisteita, jotka toimitettiin komissiolle jo hallinnollisen menettelyn
kuluessa.
Lopuksi Polimeri toteaa, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin katsoisi, että rikkominen on tapahtunut, sen on täytynyt
ESBR:n osalta alkaa 20.5.1996 jälkeen ja päättyä ennen 2.9.2002 ja BR:n osalta alkaa 4.9.1997 jälkeen ja päättyä ennen 31.8.2001.
Sakkoa on vastaavasti alennettava.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Se korostaa erityisesti noudattaneensa varovaisuutta rikkomisen alkamisen määrittelyssä.
Rikkomisen päättymisestä komissio väittää voineensa katsoa, että nyt käsiteltävässä asiassa todettu rikkominen oli jatkunut
28.–29.11.2002 pidettyyn kokoukseen asti, jonka aikana kartellin jäsenet näyttävät päässeen yhteiseen sopimukseen sen lopettamisesta.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että komission on näytettävä toteen kartellin olemassaolon lisäksi myös sen kesto (asia T-43/92,
Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II-441, 79 kohta; asia T-48/98, Acerinox v. komissio, tuomio 13.12.2001,
Kok., s. II-3859, 55 kohta ja asia T-62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5057, 36 kohta). Kun
lasketaan, kuinka kauan kilpailusääntöjen rikkominen, jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen, on kestänyt, on vain
määritettävä, miten kauan sopimus on ollut olemassa, eli ajanjakso sen tekemisen ja päättymisen välillä (edellä 225 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomion 185 kohta ja edellä 232 kohdassa tarkoitettu asia Westfalen
Gassen Nederland v. komissio, tuomion 138 kohta). Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä,
jolla rikkomisen kesto voidaan suoraan osoittaa, komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän
lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä
tietyn kahden ajankohdan välillä (edellä mainittu asia Dunlop Slazenger v. komissio, tuomion 79 kohta ja edellä 58 kohdassa
mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio katsoo, että Polimeriä on pidettävä vastuullisena rikkomisesta 20.5.1996–28.11.2002 (riidanalaisen
päätöksen 478 perustelukappale).
Ensiksikin päivämäärä, jona Polimerin katsotaan aloittaneen rikkomisen, vastaa ensimmäisen riidanalaisessa päätöksessä todetun
laittoman kokouksen päivämäärää. Kyseinen kokous pidettiin Milanossa (European Synthetic Rubber Associationin kokouksen yhteydessä)
Bayerin, EniChem SpA:n, Shellin ja Buna Sow Leuna Olefinverbundin (jäljempänä BSL, joka joutui myöhemmin Dow’n määräysvaltaan)
edustajien kesken (riidanalaisen päätöksen 161 ja 162 perustelukappale).
Laittoman kokouksen pitäminen ilmenee toisaalta erään BSL:n tuolloisen työntekijän, josta tuli myöhemmin Dow’n työntekijä,
(N.) käsin tekemistä muistiinpanoista (riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappale) ja toisaalta Dow’n lausunnosta (riidanalaisen
päätöksen 164 perustelukappale).
Polimeri kiistää N:n muistiinpanojen todistusarvon, koska nämä ja erään aiemman tapaamisen muistiinpanot helmikuulta 1996
ovat sen mukaan samankaltaisia. Polimeri viittaa itse asiassa 21.2.1996 päivättyihin muistiinpanoihin, joita komissio ei lopuksi
käyttänyt raskauttavana todisteena.
Riittää, kun tässä yhteydessä huomautetaan, että N:n 20.5.1996 pidetystä laittomasta kokouksesta käsin tekemien muistiinpanojen
todistusarvoa ei heikennä se, ettei komissio ole käyttänyt raskauttavana todisteena muita samankaltaisia (toisin sanoen markkinatietoja
sisältäviä) käsin tehtyjä muistiinpanoja. Kyse on ainoastaan siitä, muodostavatko kyseiset käsin tehdyt muistiinpanot todisteen
asianomaisten yritysten välisestä laittomasta kokouksesta.
Polimeri ei tässä yhteydessä nimenomaisesti kiistä sitä, että yksi sen edustajista on saattanut tavata Bayerin, Shellin ja
BSL:n edustajia Milanossa 20.5.1996. Se ei kiistä myöskään sitä, että N:n käsin tekemistä muistiinpanoista käy ilmi, että
yritysten välillä on vaihdettu arkaluonteisia tietoja. Muistiinpanoissa on muun muassa tietoja Bayerin ESBR-varastosta. Niihin
on merkitty myös luettelo Shelliä koskevista hinnoista. Lisäksi osasta käsin tehtyjä muistiinpanoja käy ilmi, että Eni oli
”aikeissa irtisanoa” henkilöstöä ”vuoden lopussa”, mistä saa sen käsityksen, että koska vastakkaisia todisteita ei ole, tämän
yrityksen edustaja oli läsnä kyseisessä kokouksessa. N:n käsin tekemissä muistiinpanoissa on päiväys 20.5.1996 ja maininta
”Milano ESRA”. Näiden seikkojen perusteella on katsottava, että kyseiset käsin tehdyt muistiinpanot ovat luonteeltaan sellaisia,
että ne muodostavat todisteen asianomaisten yritysten välisestä laittomasta kokouksesta, joka pidettiin Milanossa 20.5.1996.
Dow on lisäksi vahvistanut N:n käsin tekemät muistiinpanot yrityslausunnossa. Huomattakoon tässä yhteydessä, että yritysten
nimissä tehtyjen lausuntojen todistusarvo on merkittävä, koska ne merkitsevät huomattavia oikeudellisia ja taloudellisia riskejä
(ks. edellä 53 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö). Dow toteaa lausunnossa erityisesti, että tietyt N:n käsin tekemissä muistiinpanoissa
esitetyt hinnat olivat ESBR:ää koskevia tavoitehintoja (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).
Lisäksi muiden asianomaisten yritysten, erityisesti Bayerin ja Shellin, lausunnot tukevat edellä mainittuja todisteita.
Bayer toteaa erityisesti, että B., joka oli yksi 20.5.1996 pidetyn laittoman kokouksen läsnäolijoista, osallistui ”Bayerin
puolesta” ESBR:ää koskeviin kilpailunvastaisiin sopimuksiin vuoden 1995 puolivälin tai lopun ja ”toukokuun 1996 puolivälin”
välisenä aikana (riidanalaisen päätöksen 107 perustelukappale). Viittaus ”toukokuun puoliväliin” tukee todistetta 20.5.1996
pidetystä laittomasta kokouksesta. Se, että Bayer saattoi ilmoittaa – kuten Polimeri huomauttaa – ettei osaa sanoa, onko vuoden
1996 toukokuun ja marraskuun lopun välisenä aikana tehty ESBR:ää koskevia sopimuksia, ei osoita vääräksi Bayerin täsmällistä
lausuntoa B:n roolista toukokuun 1996 puoliväliin asti. Tämä lausunto voi tarkoittaa, ettei Bayer ole löytänyt vihjeitä asianomaisten
yritysten välisistä kilpailunvastaisista sopimuksista kyseisen päivämäärän (toukokuun 1996 puoliväli) ja marraskuun 1996 lopun
väliseltä ajalta.
Shell puolestaan ilmoittaa, että sen edustajat ovat osallistuneet hintakartelliin ajanjaksolla 30.8.1995–31.5.1999. Shell
vahvistaa ensimmäisen väitetiedoksiannon tosiseikkoja koskevan osan, joka sisälsi jo tiivistelmän 20.5.1996 pidetystä laittomasta
kokouksesta ja jossa esitettiin N:n käsin tekemät muistiinpanot sekä Dow’n tulkinta. Se, ettei Shelliä tietyissä kokouksissa
ja erityisesti 20.5.1996 pidetyssä kokouksessa edustanut de J. ole myöntänyt, että ensimmäisessä väitetiedoksiannossa kuvattiin
oikein kilpailijoiden välisiä suhteita (riidanalaisen päätöksen 119 perustelukappale), ei kyseenalaista Shellin antamaa yrityslausuntoa.
Yrityksen nimissä annettujen vastausten luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla
vastauksella, täysin riippumatta siitä, millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on.
Komissio huomauttaa perustellusti, ettei Polimerin kirjelmissään tarkoittama O. (Bayer) osallistunut 20.5.1996 pidettyyn laittomaan
kokoukseen.
Polimerin väitteestä, jonka mukaan komissio ei ole todennut mitään laitonta BR-sopimusta 4.9.1997 pidettyä kokousta edeltävänä
aikana, on riittävää todeta, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista
toimenpiteistä tai jopa jatketusta käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että
yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin
ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat, kuten nyt esillä olevassa
asiassa, ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä,
komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen
rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. edellä 100 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö). Jos komissio voi lainmukaisesti päätellä,
että eri ilmenemismuodot olivat osa yhtenä kokonaisuutena pidettävää rikkomista sen vuoksi, että ne kuuluivat kilpailun vääristämistä
koskevaan kokonaissuunnitelmaan, se, että salaisten menettelytapojen määrä ja voimakkuus vaihtelivat asianomaisten markkinoiden
mukaan, ei merkitse, ettei rikkominen olisi koskenut markkinoita, joilla nämä menettelytavat olivat heikompia ja harvalukuisempia.
Olisi keinotekoista jakaa sellainen jatkettu käyttäytyminen, jolle on ominaista yksi tarkoitus, useaan erilliseen rikkomiseen
sillä perusteella, että salaiset menettelytavat ovat vaihdelleet asianomaisten markkinoiden mukaan.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei komissio ole tehnyt virhettä katsoessaan Polimerin olevan vastuussa rikkomisesta
ajanjaksolla, joka alkoi 20.5.1996.
Toiseksi ajanjakson, jona Polimerin katsotaan syyllistyneen rikkomiseen, päättymisajankohta 28.11.2002 (riidanalaisen päätöksen
447 perustelukappale) vastaa viimeistä riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettua laitonta kokousta, joka pidettiin Lontoossa
(Yhdistynyt kuningaskunta) European Synthetic Rubber Associationin kokouksen yhteydessä Bayerin, Dow’n, Dworyn ja (Tavorexin
välityksellä) Kaučukin edustajien kesken 28.–29.11.2002. Lausuntonsa mukaan Bayer ilmoitti Dow’lle ja Dworylle, ettei kyseisiä
sopimuksia ollut enää syytä jatkaa (riidanalaisen päätöksen 246–248 perustelukappale).
Siitä, että Polimeri erottaa perusteluissaan BR:n ja ESBR:n toisistaan, on riittävää todeta, että olisi keinotekoista jakaa
sellainen jatkettu käyttäytyminen, jolle on ominaista yksi tarkoitus, useaan erilliseen rikkomiseen sillä perusteella, että
salaiset menettelytavat ovat vaihdelleet asianomaisten markkinoiden mukaan.
Siitä, ettei kartellia jatkettu vuonna 2002, riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että Prahassa järjestettiin ESBR:ää käsittelevä
laiton kokous 2.–3.9.2002. Komission päätelmä perustuu ensiksikin Bayerin lausuntoon Bayerin, Dow’n, Polimerin, Dworyn ja
(Tavorexin välityksellä) Kaučukin välisestä hintasopimuksesta. Komission päätelmä perustuu myös siihen, että Dow vahvisti
Bayerin lausunnon ensimmäisen väitetiedoksiannon lukemisen jälkeen. Vastoin Polimerin väitteitä komissio ei järjestänyt Dow’n
työntekijöille toista kuulemiskierrosta. Kuten riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappaleesta käy selvästi ilmi, Dow itse
päätti väitetiedoksiannon luettuaan kuulla uudelleen työntekijöitään tosiseikoista, joista yritystä moititaan, ja juuri se
toimitti siten komissiolle uuden yrityslausunnon. Dow toteaa lausunnossa, että sen työntekijöiden uusien lausuntojen perusteella
on täysin mahdollista, että kartelli päättyi vasta 28.11.2002, ja toteaa siten epäsuorasti, että 2.–3.9.2002 pidetty kokous
saattoi kuulua laittomiin kokouksiin. Vaikka Dow ei lausunnossaan nimenomaisesti tunnusta osallistuneensa 2.–3.9.2002 pidettyyn
laittomaan kokoukseen, sen lausunto pikemminkin vahvistaa Bayerin lausuntoa kuin kumoaa sen. Komission päätelmä perustuu Bayerin
kahden, 4.9.2002 ja 12.9.2002 päivätyn sähköpostiviestin, jotka koskevat ESBR:n tulevia hinnannousuja, muodostamiin asiakirjatodisteisiin.
Polimeri toteaa kiistäneensä kyseisten viestien todistusarvon kannekirjelmän liitteen A 25 yhteydessä. Kahdeksannessa kanneperusteessa
esitetyistä syistä Polimerin kyseisessä liitteessä esittämät väitteet on syytä hylätä. Kaikista näistä syistä Polimerin väitteillä
ei voida kyseenalaistaa komission arviointia, jonka mukaan kartellia olisi jatkettu vuonna 2002.
Se, ettei Polimeri ole osallistunut 28.–29.11.2002 pidettyyn kokoukseen, on merkityksetön seikka määritettäessä rikkomisen
päättymispäivää. Komissio ei katso, että laiton sopimus olisi tehty 28.–29.11.2002 vaan että kokouksen osanottajat halusivat
kyseisessä kokouksessa lopettaa kartellitoimet.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei komissio ole tehnyt virhettä katsoessaan Polimerin olevan vastuussa rikkomisesta
28.11.2002 päättyneellä ajanjaksolla.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kolmastoista kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
5.     Neljästoista kanneperuste, jonka mukaan sakon perusmäärää ei ollut perusteita korottaa rikkomisen uusimisen johdosta
a)     Asianosaisten lausumat
Polimerin lausumat
Ensiksikin Polimeri katsoo, ettei edellytys, jonka mukaan yritysten on oltava samat, täyty.
Polimeri huomauttaa tässä yhteydessä, että komission mukaan perusedellytys sille, että rikkomisen uusimisella olisi merkitystä,
on se, että sama yritys on syyllistynyt useisiin rikkomisiin; edellä mainittu käsite tarkoittaa kilpailuoikeuden yhteydessä
taloudellista yksikköä, joka muodostuu ”joukosta aineellisia ja inhimillisiä tekijöitä” (edellä 50 kohdassa mainittu asiassa
komissio v. Anic Partecipazioni annettu tuomio). Nyt käsiteltävässä asiassa sakkoa on korotettu rikkomusten, joista määrättiin
seuraamukset vuosina 1986 ja 1988, kannalta virheellisesti; niihin osallistunut yritys ei ollut Polimeri. Suuntaviivojen mukaan
rikkomisen uusimista koskevaa järjestelmää sovelletaan ainoastaan, jos vähintään kaksi keskenään samankaltaista menettelyä
voidaan lukea saman yrityksen syyksi. Vaikuttaa siltä, että komissio sekoittaa yrityksen käsitteen – jolla ainoastaan on merkitystä
nyt käsiteltävässä asiassa – oikeushenkilön käsitteeseen. Enin syyksi ei voida takautuvasti lukea menettelyjä, joihin sen
ei ole katsottu syyllistyneen.
Kaksi alaa, joilla on aiemmin määrätty seuraamus (PVC ja polypropeeni), eivät kuulu siihen liiketoimintaan, johon elastomeerit
luokitellaan, niitä ei ole siirretty EniChem SpA:lta Polimerille, eikä Polimeri ole koskaan toiminut kyseisillä aloilla. Sen
mukaan nämä alat luovutettiin kolmansille yrityksille – polypropeeni vuonna 1983 ja PVC vuonna 1986 – ennen kuin niitä koskevat
rikkomispäätökset tehtiin noin 18 vuotta (polypropeenin tapauksessa) ja 15 vuotta (PVC:n tapauksessa) ennen kuin Polimeristä
tuli EniChem SpA:n seuraaja BR- ja ESBR-aloilla.
Lisäksi Polimerin mukaan rikkomisen uusimisen käsitteen soveltamisen ja Enin eikä Polimerin liikevaihtoon perustuvan varoittavan
vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitetun korotuskertoimen käyttöä koskevan valinnan välillä on ristiriita. Jos varoittavan
vaikutuksen aikaansaamisen perusteena käytetään Enin liikevaihtoa, komissio ei olisi Polimerin mukaan saanut korottaa sakkoa
rikkomisen uusimisen vuoksi, koska uusiminen ei koskenut Eniä.
Toiseksi Polimeri väittää, että komissio on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta. Polimeri huomauttaa
tässä yhteydessä, ettei yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen uusimisesta säädetä missään säädöksessä; suuntaviivat ovat pelkkä
itsesäätelytoimi. Nyt käsiteltävässä asiassa päätökset, joissa uusiminen todettiin, oli tehty 18 vuotta ja 20 vuotta ennen
riidanalaista päätöstä. Rikkomisen uusimisen käsitettä olisi rajattava ajallisesti. Polimeri viittaa asiassa C-3/06 P, Groupe
Danone vastaan komissio, 8.2.2007 annettuun tuomioon (Kok., s. I-1331), jossa rajaksi katsottiin kymmenen vuotta kahden rikkomisen
välillä. Polimeri toteaa lisäksi, että 27 jäsenvaltion oikeusjärjestysten mukaan rikkomisen uusimisen toteutuminen edellyttää,
että uuden ja aiemman rikkomisen välillä on kulunut enintään viisi vuotta. Sen mukaan on lisäksi paradoksaalista katsoa epäasianmukaiseksi
tai hyödyttömäksi yli viisi vuotta aiemmin tapahtunut jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, koska se on vanhentunut, ja samanaikaisesti
ottaa rikkomisen uusimista määritettäessä huomioon rikkomisia, jotka ovat tapahtuneet yli kymmenen vuotta ennen uuden rikkomisen
alkamista.
Polimeri toteaa lopuksi, että 50 prosentin korotus on joka tapauksessa täysin suhteeton eikä sitä voida hyväksyä, sillä sen
perustana on sakon perusmäärä, jonka määrittämiseen on käytetty Eniä – yritystä, jota ei ole koskaan syytetty mistään rikkomisesta.
Polimeri huomauttaa tässä yhteydessä, että edellä 160 kohdassa mainitussa asiassa Groupe Danone vastaan komissio 25.10.2005
annetussa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut aiheelliseksi sakon perusmäärän yhteensä 40 prosentin
korotuksen raskauttavien olosuhteiden vuoksi ottamalla huomioon kaksi aiempaa rikkomista. Kuten komissio vahvistaa kirjelmissään,
50 prosentin korotus ei ole sääntö.
Komission vastaväitteet
Ensiksikin edellytyksen, jonka mukaan yritysten on oltava samat, täyttymättömyyttä koskevasta väitteestä komissio huomauttaa,
ettei Polimeri kiistä sitä, että rikkominen on luettavissa Enin syyksi. Lisäksi komissio huomauttaa, että rikkomisen uusimista
koskevaa kysymystä tarkasteltiin toisessa väitetiedoksiannossa. Polimeri ei esittänyt tältä osin vastaväitteitä.
Koska yhteisön kilpailuoikeudessa tunnustetaan se, että samaan konserniin kuuluvat eri yhtiöt muodostavat yhden taloudellisen
yksikön, komissio olisi voinut halutessaan määrätä sakon samalle emoyhtiölle aiemmissa päätöksissä. Komissio olisi tämän vuoksi
kyennyt perustellusti arvioimaan riidanalaisessa päätöksessä, että samalle yritykselle oli jo aiemmin määrätty seuraamuksia
samankaltaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta (asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-4071).
Se korostaa, että edellä mainitussa asiassa Michelin vastaan komissio annetussa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
hyväksyi sen, että rikkomisen uusimisen vuoksi tehtävää sakon korotusta sovelletaan konsernin toiseen yritykseen, tarkemmin
sanottuna seuraamusten kohteeksi aiemmin joutuneen yrityksen sisaryhtiöön.
Rikkomisen uusimisen käsite ei välttämättä edellytä sen toteamista, että aikaisempi rahamääräinen seuraamus on määrätty, vaan
pelkästään aiemman rikkomisen toteamista (edellä 160 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005).
Komissio ei pidä näin ollen merkityksellisenä sitä, ettei se aiemmissa päätöksissä määrännyt sakkoa Enille itselleen. Ratkaisevaa
on sitä vastoin se, että aiempien päätösten adressaatteina olleet yhtiöt olivat olleet täysin Enin määräysvallassa. Komission
mielestä ei ole hyväksyttävää, että konsernin yhtiöihin, jotka ovat saman yrityksen osia, ei sovelleta uusimisen käsitettä
yksinomaan konsernin oman organisaatiorakenteen tai sen rakenneuudistuksen perusteella.
On korostettava, että rikkomisen uusimisen toteaminen ja sen erityispiirteiden arviointi kuuluvat komission harkintavaltaan,
eikä sitä sido mahdollinen vanhentumisaika tällaisen toteamuksen tekemiselle (edellä 284 kohdassa mainittu asia Groupe Danone
v. komissio, tuomio 8.2.2007). Nyt käsiteltävässä asiassa polypropeenia koskeva rikkominen on joka tapauksessa todettu vuonna
1986 tehdyllä päätöksellä ja PVC:tä koskeva rikkominen vuonna 1994 tehdyllä päätöksellä ([EY 81] artiklan soveltamisesta 23.4.1986
tehty komission päätös 86/398/ETY [asia IV/31.149 – Polypropeeni; EYVL L 230, s. 1; jäljempänä polypropeenipäätös] ja [EY
81] artiklan soveltamisesta 27.7.1994 tehty komission päätös 94/599/EY [IV/31.865 – PVC; EYVL L 239, s. 14; jäljempänä toinen
PVC-päätös]). On täysin loogista, normaalia ja suotavaa ottaa huomioon nämä aiemmat tapaukset vuonna 1996 alkaneen uuden rikkomisen
yhteydessä.
Komissio pitää merkityksettömänä myös sitä, että aiemmat kilpailusääntöjen rikkomiset olivat koskeneet erillisiä PVC- ja polypropeenialoja
(edellä 160 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005) tai että kyseiset toimialat oli luovutettu
sittemmin kolmansille (ks. erityisesti edellä 116 kohdassa mainittu asiassa Cascades v. komissio annettu tuomio).
Ei ole mitään ristiriitaa siinä, että korotuskerroin määritetään Enin – konsernin johtavan yhtiön – liikevaihdon mukaan samalla
kun otetaan huomioon konsernin muille yhtiöille, joista Eni myös oli vastuussa, osoitetuissa päätöksissä todettuihin rikkomisiin
liittyvä rikkomisen uusiminen.
Edellä 284 kohdassa mainitussa asiassa Groupe Danone vastaan komissio 8.2.2007 annetussa tuomiossa todetaan oikeusvarmuuden
periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaan mahdollinen kilpailusääntöjen
rikkomisen uusiminen on huomioitava tekijä asianomaisen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ja että tässä yhteydessä kantaja
on aina voinut ennakoida toimiensa oikeudelliset seuraukset. Sama koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa. Myös edellä
284 kohdassa tarkoitetussa asiassa Groupe Danone vastaan komissio 8.2.2007 annetussa tuomiossa on hylätty mahdollista vanhentumisaikaa
koskevat kanneperusteet. Väitteestä, jonka mukaan sakon perusmäärän 50 prosentin korotus on suhteeton, koska Eniä ei ole koskaan
syytetty mistään rikkomisesta, komissio huomauttaa, että oli täysin lainmukaista ottaa huomioon Enin tilanne. Määritellessään
korotuksen suuruutta komissio oli itse asiassa maltillinen, koska tällaista korotusta sovelletaan yleensä rikkomisen uusiviin
yrityksiin jo yhden aiemman rikkomisen jälkeen. Se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti edellä 160 kohdassa
tarkoitetussa asiassa Groupe Danone vastaan komissio 25.10.2005 annetussa tuomiossa vahvistaa sakon 40 prosentin korotuksen,
johtui asiaan liittyneistä seikoista.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 2 kohdassa mainitaan raskauttavana olosuhteena ”saman yrityksen tai samojen yritysten syyllistyminen uudelleen
samanlaatuiseen rikkomukseen”.
Uusimisen käsite, sellaisena kuin se esiintyy joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, edellyttää, että henkilö on syyllistynyt
uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista (asia T-141/94, Thyssen Stahl
v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347, 617 kohta ja edellä 287 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion
284 kohta).
Mahdollinen kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen on huomioitava tekijä asianomaisen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa (edellä
51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 91 kohta ja edellä 284 kohdassa mainitussa
asiassa Groupe Danone v. komissio 8.2.2007 annetun tuomion 26 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että EniChemille on aiemminkin osoitettu kartelleja
koskevia komission päätöksiä (eli polypropeenipäätös ja toinen PVC-päätös). Tämä osoittaa komission mielestä sen, etteivät
ensimmäiset sakot olleet riittävän suuria, jotta kyseinen yritys muuttaisi toimintaansa. Komissio päättelee tästä, että kilpailusääntöjen
rikkomisen uusiminen on raskauttava seikka, joka oikeuttaa korottamaan sakon perusmäärää 50 prosentilla (riidanalaisen päätöksen
487 perustelukappale).
Polimeri tuo esiin erityisesti sen seikan, että aiemmat päätökset, jotka komissio mainitsee riidanalaisessa päätöksessä, eivät
koskeneet sitä.
Komissio otti näin ollen nyt käsiteltävässä asiassa huomioon EY 81 artiklassa tarkoitetun käsitteen ”yritys” soveltaakseen
kilpailusääntöjen rikkomisen uusimiseen liittyvää raskauttavaa seikkaa, minkä komissio vahvistaa myös kirjelmissään. Tarkemmin
sanoen komissio katsoi pääasiallisesti, että sama yritys oli toistuvasti rikkonut kilpailusääntöjä, vaikka kyseisiin rikkomisiin
osallistuneet oikeushenkilöt eivät olleet samat. Tältä osin on muistutettava, että EY 81 artiklassa tarkoitetulla yrityksen
käsitteellä on katsottava tarkoitettavan taloudellista yksikköä, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen yksikön muodostaakin
useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (ks. asia C-97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009,
Kok., s. I-8237, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tässä yhteydessä on katsottava, että kun komissio aikoo vedota EY
81 artiklassa tarkoitettuun käsitteeseen ”yritys”, sen on esitettävä yksityiskohtaisia ja täsmällisiä tietoja, jotka tukevat
sen väitettä.
Ensimmäiseksi on todettava, että komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 487 perustelukappaleessa yleisesti ”EniChemiin”,
jonka osalta on riidanalaisen päätöksen 36 perustelukappaleessa esitetty määritelmä ”mikä tahansa Eni SpA:n omistuksessa oleva
yhtiö”. Onkin todettava, että komission riidanalaisessa päätöksessä käyttämä ilmaus on kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisen
arvioinnin kannalta jokseenkin epätarkka ainakin niiden oikeushenkilöiden osalta, jotka komission mielestä muodostavat polypropeenipäätöksessä
ja toisessa PVC-päätöksessä tarkoitetun taloudellisen yksikön. Jos lisäksi oletetaan, että asianomaiset oikeushenkilöt ovat
ne, jotka mainittiin riidanalaisen päätöksen 26–35 perustelukappaleessa, on korostettava, että polypropeenipäätöksessä tarkoitettu
yhtiö eli Anic ei kuulu kyseisissä perustelukappaleissa mainittuihin oikeushenkilöihin. Riidanalaisen päätöksen 26–35 perustelukappaleessa
tarkoituksena onkin lähinnä kuvata rikkomisen aikana Enin omistuksessa olleiden yhtiöiden kehitystä, ja rikkominen tapahtui
polypropeenipäätöksen ja toisen PVC-päätöksen jälkeen. Kyseisistä perustelukappaleista ei siis voi saada riittävän yksityiskohtaista
ja täsmällistä tietoa siitä, miten Enin omistuksessa olleet yhtiöt olivat kehittyneet ennen rikkomista, josta riidanalaisella
päätöksellä määrättiin seuraamus.
Komissio viittaa toiseksi riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 262 polypropeenipäätökseen ja toiseen PVC-päätökseen toteamalla,
että mainitut päätökset koskivat ”Eniä”. Aluksi on huomautettava, että toisin kuin ilmausta ”EniChem”, ilmausta ”Eni” ei käytetä
riidanalaisessa päätöksessä yhtenäisesti. Riidanalaisen päätöksen 26–36 perustelukappaleesta käy varsinkin ilmi, että kun
komissio tarkoittaa yhtiötä Eni muiden yhtiöiden emoyhtiönä, se käyttää ilmausta ”Eni SpA”.
Kolmanneksi on huomautettava, että jos oletetaan, että komissio tarkoittaa riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 262 käyttämällään
ilmauksella ”Eni” yhtiöitä, jotka kuuluvat EY 81 artiklassa tarkoitettuun, Enin määräysvallassa olevien oikeushenkilöiden
muodostamaan ”yritykseen”, komissio ei riidanalaisessa päätöksessä esitä tältä osin yksityiskohtaista ja täsmällistä tietoa.
Komissio tyytyy vain huomauttamaan unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämissään kirjelmissä, että polypropeenipäätöksen
ja toisen PVC-päätöksen adressaatteina olevat yhtiöt olivat ”täysin” Enin määräysvallassa. Tämän väitteen tueksi ei esitetä
kuitenkaan näyttöä, eikä sitä myöskään toisteta riidanalaisessa päätöksessä.
Neljänneksi on huomautettava, että asianomaisten yhtiöiden rakenteen ja määräysvallan kehitys on käsiteltävässä asiassa erityisen
monimutkainen. Polypropeenipäätös on osoitettu Anicille, eikä Enin nimi esiinny mainitussa päätöksessä. Toisen PVC-päätöksen
8 perustelukappaleessa komissio mainitsee, että Anicista on ”tullut” EniChem SpA, ja 43 perustelukappaleessa, että tämä kehitys
johtuu ”erinäisistä uudelleenorganisoinneista” niitä tarkemmin täsmentämättä. Enin nimi ei esiinny tässäkään päätöksessä.
Lisäksi on todettava, että asianomaisia tuotteita koskevasta Enin liiketoiminnasta vastasi käsiteltävässä asiassa alun perin
EniChem Elastomeri (ennen kuin tämä sulautui EniChem SpA:han vuonna 1997 eli toisen PVC-päätöksen jälkeen) ja että EniChem
SpA:n liiketoiminnat luovutettiin sittemmin Polimerille, mikä tekee asianomaisten yritysten rakenteiden kehityksestä entistäkin
monimutkaisemman. Komission tehtävänä on olla tässä yhteydessä erityisen tarkka ja esittää kaikki tarvittavat yksityiskohtaiset
tiedot, joiden perusteella voitiin katsoa, että riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat yhtiöt muodostivat polypropeenipäätöksen
ja toisen PVC-päätöksen adressaatteina olevien yhtiöiden kanssa EY 81 artiklassa tarkoitetun saman ”yrityksen”.
Kaikkien näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoo, ettei komissio esittänyt riidanalaisessa päätöksessä
riittävästi yksityiskohtaisia ja täsmällisiä tietoja, joiden nojalla voitiin perustellusti katsoa, että kilpailusääntöjen
rikkomisen uusimiseen syyllistyi EY 81 artiklassa tarkoitettu sama ”yritys”. Neljästoista kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä
ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c kohta kumottava siltä osin kuin siinä vahvistetaan Polimerille määrätyn sakon määräksi
272 250 000 euroa.
6.     Viidestoista kanneperuste, jonka mukaan lieventäviä seikkoja ei ole otettu huomioon
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri huomauttaa, että jos väitetty kartelli oletetaan perustetuksi, Polimerin mukaan sitä ei ole kuitenkaan pantu täytäntöön,
ja katsoo, että komissio on lainvastaisesti jättänyt soveltamatta siihen lieventävää olosuhdetta, joka on se, että ”yritys
on jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomusta koskevia sopimuksia tai menettelytapoja” (suuntaviivojen 3 jakson toinen luetelmakohta).
Se, että yritys osallistuu kokouksiin omien kilpailijoidensa kanssa tai sillä on näihin muita yhteyksiä, ei merkitse sitä,
että se, mistä on mahdollisesti keskusteltu, olisi tosiasiallisesti pantu täytäntöön. Nyt käsiteltävässä asiassa Polimeri
on osoittanut, että vaikka kyseessä olevat sopimukset oletettaisiin tehdyiksi, niitä ei ole pantu täytäntöön.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä. Sen mukaan nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen perusteella ei voida katsoa, että
Polimerin tarkoittama lieventävä olosuhde olisi olemassa.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan mukaan myös se, että ”yritys on jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomusta
koskevia sopimuksia tai menettelytapoja”, voi muodostaa lieventävän olosuhteen. Se, ettei yritys, jonka on näytetty osallistuneen
kilpailijoidensa kanssa markkinoiden jakamista koskeneeseen yhteistoimintaan, ole toiminut markkinoilla siten kuin kilpailijoiden
kanssa on sovittu, ei välttämättä ole seikka, joka olisi sakkojen suuruutta määrättäessä otettava huomioon lieventävänä asianhaarana
(edellä 101 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 490 kohta).
Yritys, joka kilpailijoidensa kanssa harjoittamastaan yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa jokseenkin itsenäistä politiikkaa
markkinoilla, voi yksinkertaisesti yrittää käyttää kartellia hyväkseen (asia T-327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998,
Kok., s. II-1373, 142 kohta ja asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-925, 230 kohta), ja jos
yritys ei avoimesti jättäydy kokouksissa sovitun ulkopuolelle, se säilyttää lähtökohtaisesti täyden vastuunsa siitä, että
se on osallistunut kartelliin (ks. edellä 101 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v.
komissio, tuomion 491 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Komissio on velvollinen toteamaan lieventävän olosuhteen olemassaolon
sillä perusteella, ettei yhteistoimintajärjestelyä ole pantu täytäntöön, vain silloin, kun yritys, joka vetoaa tähän seikkaan,
voi osoittaa, että se on selvästi ja huomattavasti vastustanut tämän yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista jopa siten, että
se on häirinnyt sen toimintaa, ja ettei se ole näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä
kyseisen yhteistoimintajärjestelyn täytäntöönpanoon. Yritysten olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski,
jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että
niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, kun niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään
kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla (asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223,
277–279 kohta ja edellä 101 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion
491 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Polimeri ei esitä mitään sellaista, minkä perusteella voitaisiin katsoa, että se on selvästi ja
painokkaasti vastustanut tämän yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista jopa siten, että olisi häirinnyt sen toimintaa, ja
ettei se ole näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen yhteistoimintajärjestelyn
täytäntöönpanoon. Näin ollen komissio ei ole voinut todeta minkään siihen sovellettavan lieventävän olosuhteen olemassaoloa.
Lisäksi sen todistamisella, ettei rikkominen vaikuttanut markkinoihin – jos tämä olisi todistettu – ei olisi merkitystä, koska
se ei mitenkään osoita, että sopimuksia ei käytännössä sovellettu (edellä 160 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio,
tuomio 25.10.2005, 389 kohta).
Edellä esitetyn perusteella Polimerin viidestoista kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
7.     Kuudestoista kanneperuste, jonka mukaan 10 prosentin liikevaihtorajaa ei ole noudatettu
a)     Asianosaisten lausumat
Polimeri huomauttaa kritisoivansa sitä, että Syndial on suljettu pois riidanalaisen päätöksen adressaattien joukosta, ja väittää,
että komission olisi pitänyt rajoittaa Syndialille/Polimerille määrätty sakko 86 000 000 euroon, koska Syndialin vuoden 2005
liikevaihto oli 860 000 000 euroa. Polimerin mukaan yhden yhteisvastuullisen sakon yhteydessä olisi noudatettava pienimpään
yritykseen sovellettavaa enimmäismäärää. Päinvastaisessa tapauksessa kaikilta yrityksiltä ei voida vaatia sakon maksamista
kokonaan. Komission olisi joka tapauksessa pitänyt määrätä erillisiä sakkoja ottamalla huomioon se ajanjakso, jonka kuluessa
asianomaiset yritykset toteuttivat tuotteisiin liittyviä toimia.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä. Komissio toteaa, että vaikka Syndial oli ollut riidanalaisen päätöksen adressaatti,
asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta olisi saattanut tietyissä tapauksissa olla este sille, että komissio ylittää 86 000 000
euron rajan Syndialille määrätyn sakon kohdalla muttei missään tapauksessa Polimerille määrätyn sakon tapauksessa.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Se, että useiden yhtiöiden on maksettava sakko yhteisvastuullisesti, koska ne muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen,
ei merkitse asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän soveltamisen osalta, että kunkin velvollisuus
rajoittuu 10 prosenttiin edellisen tilikauden liikevaihdosta. Tässä säännöksessä tarkoitettu 10 prosentin enimmäismäärä on
laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitettuna
yrityksenä toimivan taloudellisen yksikön, sillä ainoastaan näiden konserniyhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto voi kuvastaa
kyseessä olevan yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta (edellä 253 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion
528 ja 529 kohta ja edellä 253 kohdassa tarkoitettu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, 90 kohta).
Vaikka oletettaisiin, että riidanalainen päätös on osoitettu Syndialille, sakon, josta Polimeriä pidetään yhteisvastuullisena,
määrää ei olisi tullut rajoittaa 10 prosenttiin Syndialin liikevaihdosta. Näin ollen Polimerin väitteet ovat tehottomia.
Lisäksi on hylättävä Polimerin väitteet, joiden mukaan komission olisi pitänyt määrätä kaksi erillistä sakkoa ottamalla huomioon
se ajanjakso, jonka kuluessa asianomaiset yritykset harjoittivat tuotteisiin liittyvää liiketoimintaa. Polimerille määrätyn
sakon perustana on sen suora osallistuminen rikkomiseen sekä sen vastuu siitä kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon EniChem
SpA (josta tuli sittemmin Syndial) osallistui. Mainittu sakko ei tämän vuoksi rajoitu siihen ajanjaksoon, jonka kuluessa Polimeri
harjoitti kyseisiin tuotteisiin liittyvää liiketoimintaa. Vaikka oletettaisiin, että Polimeri kiistää väitteillään vastuun,
jonka sille katsotaan kuuluvan siitä rikkomisesta, johon EniChem SpA (josta tuli sittemmin Syndial) on syyllistynyt, kyseiset
väitteet on hylättävä edellä 120–131 kohdassa esitetyistä syistä.
Edellä esitetyn perusteella Polimerin kuudestoista kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Kaikkien näiden syiden perusteella neljästoista kanneperuste on hyväksyttävä ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c kohta
siis kumottava siltä osin kuin siinä vahvistetaan Polimerille määrätyn sakon määräksi 272 250 000 euroa, ja muut vaatimukset
riidanalaisen päätöksen osittaisesta kumoamisesta on hylättävä.
D
Selvittämistoimet
Polimeri katsoo, että komission syytteensä tueksi esittämät todisteet ovat heikkoja ja tulkinnanvaraisia, ja pyytää unionin
yleistä tuomioistuinta kuulemaan useita Bayerin, Dow’n ja Shellin työntekijöitä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että se on saanut riittävän selvityksen asiakirjojen perusteella, ja päättää näin ollen
olla ryhtymättä Polimerin vaatimiin prosessinjohtotoimenpiteisiin.
II
Sakon määrän muuttamista koskeva vaatimus
Edellä 298–303 kohdassa esitetyistä syistä unionin yleisen tuomioistuimen on aluksi, asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan mukaista
harkintavaltaansa käyttäessään, muotoiltava uudelleen riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c kohta siltä osin kuin komissio
on päätynyt 272 250 000 euron määrään katsoessaan virheellisesti, että Polimeri on syyllistynyt kilpailusääntöjen rikkomisen
uusimiseen.
Nyt käsiteltävän asian olosuhteissa komission käyttämä laskentamenetelmä on muilta osin pysytettävä, jotta sakon määrä voitaisiin
vahvistaa asianmukaisesti.
Polimerille asetetun sakon lopulliseksi määräksi vahvistetaan sen vuoksi 181 500 000 euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Tämän artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti unionin yleinen
tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen
asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi. Nyt käsiteltävässä asiassa asianosaiset on velvoitettava vastaamaan omista
oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 29.11.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 5700
lopullinen (asia COMP/F/38.638 – Butadieenikumi ja emulsiopolymeroinnilla tuotettu styreenibutadieenikumi) 2 artiklan c kohta
kumotaan siltä osin kuin siinä vahvistetaan Polimeri Europa SpA:lle määrätyn sakon määräksi 272 250 000 euroa.
2)
Polimeri Europalle määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 181 500 000 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Wahl
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä heinäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
I  Riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista koskeva vaatimus
A  Menettelyvirheitä koskevat väitteet
1.  Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee yhteistyötiedonannon epäasianmukaista käyttöä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Toinen kanneperuste, joka koskee toisen väitetiedoksiannon perusteetonta lähettämistä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kolmas kanneperuste, joka koskee Polimerin puolustautumisoikeuksien loukkaamista
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevat kanneperusteet
1.  Neljäs kanneperuste, joka koskee asianomaisten markkinoiden virheellistä määrittelyä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Viides kanneperuste, joka koskee hintakehitystä tarkastellun ajanjakson kuluessa
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kuudes kanneperuste, joka koskee toimituksia suurimmille asiakkaille
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Seitsemäs kanneperuste, jonka mukaan Polimeri on lainvastaisesti katsottu vastuulliseksi rikkomisesta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Kahdeksas kanneperuste, jonka mukaan toteamus kartellin olemassaolosta on perusteeton
a)  Asianosaisten lausumat
Alustavat huomautukset
Kahdeksannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee todisteiden lähteitä
Kahdeksannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee kartellin yleiskuvausta
–  Hintasopimukset
–  Markkinoiden jakamista koskevat sopimukset
–  Luottamuksellisten kaupallisten tietojen vaihtaminen
–  Sopimusten seuranta
–  N:n kuvaamat yleiset tosiseikat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tiettyjen Polimerin kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä esittämien väitteiden tutkittavaksi ottaminen
Kahdeksannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee todisteiden lähteitä
Kahdeksannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee kartellin yleiskuvausta
–  Hintasopimukset
–  Markkinoiden jakamista koskevat sopimukset
–  Luottamuksellisten kaupallisten tietojen vaihtaminen
–  Sopimusten seuranta
–  N:n kuvaamat tosiseikat
6.  Yhdeksäs kanneperuste, jonka mukaan toteamus Polimerin osallistumisesta väitettyyn kartelliin on perusteeton
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Sakon määrän vahvistamista koskevat kanneperusteet
1.  Kymmenes kanneperuste, joka koskee rikkomisen vakavuuden arvioinnin perusteettomuutta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Yhdestoista kanneperuste, joka koskee erilaisen kohtelun laitonta soveltamista
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kahdestoista kanneperuste, joka koskee varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen tarkoitetun korotuskertoimen laitonta soveltamista
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Kolmastoista kanneperuste, jonka mukaan ajanjakso, jonka kuluessa Polimeri on syyllistynyt rikkomiseen, on määritetty
virheellisesti
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Neljästoista kanneperuste, jonka mukaan sakon perusmäärää ei ollut perusteita korottaa rikkomisen uusimisen johdosta
a)  Asianosaisten lausumat
Polimerin lausumat
Komission vastaväitteet
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
6.  Viidestoista kanneperuste, jonka mukaan lieventäviä seikkoja ei ole otettu huomioon
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
7.  Kuudestoista kanneperuste, jonka mukaan 10 prosentin liikevaihtorajaa ei ole noudatettu
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
D  Selvittämistoimet
II  Sakon määrän muuttamista koskeva vaatimus
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.