CELEX: 62011FJ0103
Henkilöstö
EIP:n henkilöstö
Työpaikkakiusaaminen
Tutkintamenettely
Pääjohtajan päätös olla ryhtymättä toimenpiteisiin kantelun johdosta
Tutkintakomitean lausunto
Työpaikkakiusaamisen virheellinen määrittely
Menettelytapojen tahallisuus
Työpaikkakiusaamista merkitsevien menettelytapojen ja oireiden olemassaolon toteaminen
Syy-yhteyttä ei ole selvitetty
Tutkintakomitean lausunnon epäjohdonmukaisuus
Ilmeinen arviointivirhe
Virkavirheet
Salassapitovelvollisuus
Henkilötietojen suoja
Vahingonkorvauskanne

CG vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 11.10.2011 saapuneella kannekirjelmällä virkamiestuomioistuinta pääasiallisesti
kumoamaan Euroopan investointipankin (EIP tai jäljempänä pankki) pääjohtajan 27.7.2011 tekemän päätöksen olla ryhtymättä toimenpiteisiin
hänen työpaikkakiusaamista koskevan kantelunsa johdosta ja velvoittamaan pankin korvaamaan aineellisen vahingon ja henkisen
kärsimyksen, jonka hän katsoo itselleen aiheutuneen 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta, työpaikkakiusaamisesta,
jonka kohteeksi hän väittää joutuneensa, ja pankin syyksi luettavasta virheellisestä virkatoiminnasta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
SEUT 308 artiklan mukaisesti pankin perussääntö vahvistetaan pöytäkirjassa, joka on liitetty tähän sopimukseen ja EU-sopimukseen,
joiden olennainen osa se on.
Pankin perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan nro 5 7 artiklan 3 kohdan h alakohdan mukaan valtuusto hyväksyy pankin työjärjestyksen.
Kyseinen työjärjestys hyväksyttiin 4.12.1958 ja sitä on muutettu useaan kertaan. Siinä määrätään, että pankin henkilöstösäännöt
vahvistaa hallintoneuvosto.
Hallintoneuvosto vahvisti 20.4.1960 pankin henkilöstösäännöt. Henkilöstösääntöjen 14 artiklassa, sellaisena kuin sitä sovelletaan
asiassa, todetaan, että pankin henkilöstö koostuu kolmeen ura-alueeseen kuuluvista toimihenkilöistä hoidetun tehtävän mukaan:
ensimmäinen ura-alue tarkoittaa johtohenkilöstöä ja siihen kuuluu kaksi tehtäväryhmää, joita ovat ”johtajisto” ja ”tehtäväryhmä
C”; toinen ura-alue tarkoittaa suunnitteluhenkilöstöä ja se käsittää kolme tehtäväryhmää, joita ovat ”tehtäväryhmä D”, ”tehtäväryhmä
E” ja ”tehtäväryhmä F”; kolmas ura-alue tarkoittaa toimeenpanohenkilöstöä ja se käsittää neljä tehtäväryhmää.
Pankin henkilöstösääntöjen 41 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan [unionin] tuomioistuin ratkaisee kaikki pankin ja sen henkilöstön jäsenten väliset yksittäiset riidat.
[– –]”
Pankin henkilöstöä koskevien käytännesääntöjen, sellaisina kuin pankin hallintoneuvosto hyväksyi ne 1.8.2006 (jäljempänä käytännesäännöt),
3.6 artiklassa, jonka otsikko on ”Ihmisarvoinen kohtelu työpaikalla”, säädetään seuraavaa:
”Työpaikkakiusaamista tai pelottelua ei hyväksytä missään muodoissa. Työpaikkakiusaamisen tai pelottelun kohteeksi joutuneet
voivat ihmisarvoista kohtelua työpaikalla koskevan pankin politiikan mukaisesti uskoutua asiassa [henkilöstöosaston] johtajalle
ilman, että heitä voidaan moittia tästä. Pankilla on velvollisuus osoittaa huolenpitoa asianomaista henkilöä kohtaan ja tarjota
hänelle tukensa.
3.6.1 Henkinen kiusaaminen
Kyseessä ovat melko pitkän ajan kuluessa tapahtuvat toistuvat vihamieliset tai sopimattomat toteamukset, menettelytavat tai toimet,
joita yksi tai useampi henkilöstön jäsen ilmaisee tai osoittaa jotakin toista henkilöstön jäsentä kohtaan. Töykeä huomautus,
riita, johon liittyy pahan tuulen puuskassa päästettyjä epämiellyttäviä sanoja, eivät merkitse henkistä kiusaamista. Sitä
vastoin säännölliset vihanpuuskat, simputus, töykeät huomautukset tai loukkaavat vihjailut, jotka toistuvat säännöllisesti
viikkojen tai kuukausien aikana, ovat epäilemättä osoitus työpaikkakiusaamisesta.
[– –]”
Pankissa otettiin vuonna 2003 käyttöön ihmisarvoista kohtelua työpaikalla koskeva politiikka, johon viitataan käytännesääntöjen
3.6 artiklassa (jäljempänä politiikka). Politiikan 2.1 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät: pelottelu ja kiusaaminen:
mitä ne merkitsevät?”, määrätään seuraavaa:
”[Käytännesääntöjen] 3.6 kohdan mukaan kiusaaminen ei ole hyväksyttävää, ja siihen sisältyyjoitakin kiusaamisen määritelmiä.
Yhtä ainoaa kiusaamisen määritelmää ei ole, kun otetaan huomioon, että kiusaaminen ja pelottelu voivat kumpikin saada useita
esiintymismuotoja. Niiden fyysiset tai sanalliset ilmentymät tulevat usein näkyviin ajan kuluessa, vaikka yksittäisiä vakavia
tapauksia voi esiintyä. Sillä, onko kyseessä oleva toiminta tahallista vai ei, ei ole merkitystä. Ratkaiseva periaate on,
että kiusaaminen ja pelottelu ovat ei-toivottua käyttäytymistä, jota ei voida hyväksyä ja joka vahingoittaa sen kohteena olevan
itsetuntoa ja itseluottamusta.
[– –]”
Politiikassa otetaan käyttöön kaksi sisäistä menettelyä pelottelu- ja kiusaamistapausten käsittelemiseksi, nimittäin yhtäältä
epävirallinen menettely, jossa asianomainen työntekijä pyrkii löytämään ongelmaan sovintoratkaisun, ja toisaalta virallinen
tutkintamenettely, jossa hän tekee virallisesti kantelun, joka käsitellään kolmesta henkilöstä koostuvassa tutkintakomiteassa.
Tämän tutkintakomitean tehtävänä on suorittaa tutkinta objektiivisesti ja riippumattomasti ja antaa lausunto perusteltuine
suosituksineen pankin pääjohtajalle, joka päättää lopuksi toteutettavista toimenpiteistä.
Politiikassa todetaan tutkintamenettelystä seuraavaa:
”Työntekijä saattaa asian suullisesti tai kirjallisesti tiedoksi [henkilöstöosaston johtajalle]. Jos tämä katsoo, että tapaus
ei selvästi edellytä välittömiä kurinpidollisia seuraamuksia ja että asia saatetaan sen olosuhteiden perusteella määritellä
kiusaamiseksi, asianomainen tyntekijä voi käynnistää tutkintamenettelyn seuraavalla tavalla:
1.      Hän esittää virallisesti [henkilöstöosaston johtajalle] kirjallisen pyynnön tutkintamenettelyn aloittamisesta ja ilmoittaa
kantelun kohteen ja väitetyn kiusaajan tai väitettyjen kiusaajien henkilöllisyyden.
2.      [Henkilöstöosaston johtaja] esittää yhteisymmärryksessä henkilöstön edustajien kanssa [pankin] pääjohtajalle komitean kokoonpanon
ja vahvistaa alkamispäivän tutkinnalle, joka on aloitettava viimeistään 30 päivän kuluttua kantelun vastaanottamisesta.
3.      [Henkilöstöosaston johtaja] ilmoittaa asianomaiselle työntekijälle välittömästi ilmoituksen saapumisesta ja vahvistaa [hänelle]
[siten] tutkintamenettelyn aloittamisen. Lisäksi
a.      hän pyytää asianomaista työntekijää esittämään kantelunsa muistiossa [– –],
[– –]
c.      hän ilmoittaa, että edellä mainitun muistion vastaanottamisen jälkeen väitetylle kiusaajalle ilmoitetaan kantelun kohde ja
hän saa tarpeellisia tietoja tältä osin mutta että hän ei saa jäljennöstä muistiosta,
[– –]
e.      hän ilmoittaa [kantelijalle], että väitetylle kiusaajalle muistutetaan, että [kantelijaa] ei saa ahdistella missään vaiheessa
ja että kantelua on käsiteltävä ehdottoman luottamuksellisesti molemmin puolin (ilmoitus, joka päivätään ja palautetaan [henkilöstöosaston
johtajalle] varustettuna vastaanottotodistuksella),
[– –]
4.      Kun [kantelijan] muistio on vastaanotettu, [henkilöstöosaston johtaja]
a.      osoittaa viipymättä väitetylle kiusaajalle ilmoituksen täsmentäen kantelun kohteen ja kaikki tarvittavat tiedot ja pyytää
tätä lähettämään hänelle [kymmenen] päivän kuluessa luottamuksellisessa kirjeessä kirjallisen vastauksen täydennettynä, jos
hän niin haluaa, todistusasiakirjoilla tai asiaan vaikuttavilla seikoilla,
[– –]
c.      muistuttaa väitetylle kiusaajalle, että kantelijaa ei saa ahdistella missään vaiheessa ja että kantelua on käsiteltävä ehdottoman
luottamuksellisesti molemmin puolin (ilmoitus, joka päivätään ja palautetaan [henkilöstöosaston johtajalle] varustettuna vastaanottotodistuksella).
[– –]”
Politiikassa todetaan kuulemisesta seuraavaa:
”Kuulemisen tarkoituksena on saada selville tarkasti, mitä on tapahtunut, ja kerätä tosiseikkoja, jotka mahdollistavat perustellun
suosituksen laatimisen. [– –]
[– –] Komitea voi toimia sopivaksi katsomaansa menettelytapaa noudattaen. Yleensä kuuleminen tapahtuu useissa erillisissä
haastatteluissa, jotka suoritetaan seuraavassa järjestyksessä:
–        aivan aluksi [kantelija]
–        [kantelijan] mahdollisesti nimeämät todistajat
–        väitetty kiusaaja
–        väitetyn kiusaajan mahdollisesti nimeämät todistajat
[– –]”
Tutkinnan tuloksen osalta politiikassa todetaan seuraavaa:
”Kun kaikkia osapuolia on kuultu ja kun kaikki muut mahdolliset asianmukaiset tutkimukset on suoritettu, komitean pitäisi
voida käsitellä asia ja esittää perusteltu suositus. Sillä ei ole päätösvaltaa.
Komitea voi esittää erilaisia suosituksia, joilla pyritään siihen, että
[– –]
–        aloitetaan [väitettyä kiusaajaa koskeva] kurinpitomenettely.
[– –]”
Kun kyse on pankin pääjohtajan tekemästä lopullisesta päätöksestä, politiikassa edellytetään seuraavaa:
”[Pankin pääjohtajan] päätöksessä on täsmennettävä mahdollisesti toteutettavat toimenpiteet sekä niihin liittyvä aikataulu;
kyseessä voi olla esimerkiksi:
–        [väitettyä kiusaajaa koskevan] kurinpitomenettelyn toimeenpano
[– –]”
Politiikan liitteen 1 mukaisesti sitä on luettava yhdessä käytännesääntöjen ja pankin henkilöstösääntöjen kanssa.

Tosiseikat
Kantaja otettiin pankin palvelukseen 16.7.1998 suunnitteluhenkilöstön ura-alueen tehtäväryhmään E.
Kantaja ylennettiin 1.4.2001 suunnitteluhenkilöstön ura-alueen tehtäväryhmään D, palkkaluokkaan 1.
Kantaja oli 1.7.2001 lähtien ja 1.1.2008 asti Y:n hierarkkisen valvonnan alaisuudessa aluksi projektin yhteydessä, sen jälkeen
riskienhallinnan pääosastolla (PO) (jäljempänä riskienhallinnan PO) hoitaessaan vaihtokurssiriskien yksikön päällikön tehtävää
rahoitusriskien osastolla, jonka johtaja Y oli. Tehtäviensä yhteydessä kantaja työskenteli myös läheisessä yhteistyössä riskienhallinnan
PO:n luottoriskien osaston johtaja X:n kanssa.
Kantaja nimitettiin 1.1.2008 koordinaatiojaoston päälliköksi (jäljempänä koordinaatiojaosto) riskienhallinnan PO:lla ja ylennettiin
johtohenkilöstön ura-alueen tehtäväryhmään C. Tuohon aikaan riskienhallinnan PO:n pääjohtajan suoran valvonnan alaisuudessa
olivat vastaavasti luottoriskien osaston johtaja X ja rahoitusriskien osaston johtaja Y sekä kantaja. Kanteen nostamisen ajankohtana
kantaja hoiti edelleen kyseistä tehtävää.
Kantaja oli sairauslomalla 23.1.–8.3.2008 ja äitiyslomalla 9.3.–28.7.2008; tämän jälkeen hän oli vuosilomalla 12.9.2008 asti.
koskevassa
Kantajasta vuodelta 2008 laaditussa arviointikertomuksessa arvioija katsoi, että hänen suorituksensa oli ollut kaikkien odotusten
mukainen, ja hänelle myönnettiin palkanlisä.
Kantajasta vuoden 2009 ensimmäiseltä vuosipuoliskolta laaditussa arviointikertomuksessa arvioija katsoi, että kantajan suoritus
oli ollut erittäin hyvä. Kantaja sai kolmen minipalkkaluokan palkankorotuksen ja palkanlisiä.
Riskienhallinnan PO:n pääjohtaja nimitettiin 1.5.2010 toiseen toimeen pankissa. X nimitettiin riskienhallinnan PO:n pääjohtajaksi
vuoden 2010 loppuun ja 30.11.2011 saakka. Tänä aikana hänen entistä luottoriskien osaston johtajan tointaan hoiti väliaikaisesti
Z.
Kantaja, X ja Y hakivat kaikki kolme riskienhallinnan PO:n pääjohtajan tointa, ja kantaja puolestaan haki myös luottoriskien
osaston johtajan tointa. X:n ja Y:n hakemukset sekä myös kantajan hakemus hylättiin.
Kantaja oli pitkällä sairauslomalla 4.5.2010 alkaen. Hänen poissaolonsa vuoksi tietyt hänen tehtävistään koordinaatiojaoston
päällikkönä jaettiin uudelleen erityisesti X:lle, Y:lle ja Z:lle.
Kantajaa hoitava lääkäri todisti 28.6.2010 tämän pyynnöstä, että kantajan terveydentila edellytti lepoa makuuasennossa mutta
että hän pystyi työskentelemään kotonaan makuuasennossa tai puoliksi istuvassa asennossa, ja näin oli lääkärintodistuksen
päivämäärästä toistaiseksi. Kantaja pyysi tämän todistuksen perusteella lupaa työskennellä kotonaan etätyötä koskevan järjestelmän
mukaisesti. Pankki suostui tähän etätyötä koskevaan pyyntöön täsmentäen samalla, että kantaja oli edelleen sairauslomalla
olevan henkilön asemassa.
Vuoden 2010 syyskuun alussa kantaja pyysi pankin työterveyslääkäriltä lupaa tulla työskentelemään puolena päivänä viikossa
pankin toimipaikkaan ja jatkaa työskentelyä etätyötä koskevan järjestelmän mukaisesti. Tähän pyyntöön suostuttiin.
Riskienhallinnan PO:lle nimitettiin 15.12.2010 uusi pääjohtaja, joka aloitti tehtävänsä 1.4.2011.
Kantajalle myönnettiin lupa työskennellä puolipäiväisesti 8.2. ja 3.4.2011 välisenä ajanjaksona lääketieteellisistä syistä.
Kantaja teki 18.2.2011 politiikan mukaisesti pyynnön X:ää ja Y:tä koskevan tutkintamenettelyn aloittamisesta turvauduttuaan
ensin epäviralliseen menettelyyn. Tässä pyynnössä kantaja väitti, että vuoden 2010 kesäkuusta alkaen X ja vuoden 2008 syyskuusta
alkaen Y olivat syyllistyneet häntä kohtaan pelotteluun ja kiusaamiseen, joka pääasiallisesti koostui ensinnäkin harhaanjohtavasta
tiedosta ja tietojen pidättämisestä, minkä tarkoituksena oli vähentää hänen työnsä tehokkuutta; toiseksi ”hyllyttämisestä”
heikentämällä ja/tai vähentämällä hänen tehtäviään ja vastuutaan; kolmanneksi julkisesta panettelusta sekä julkisista ja/tai
yksityisistä nöyryyttämisistä ja neljänneksi hänen syrjäyttämisestään hänen työtovereidensa piiristä sulkemalla hänet työhön
liittyvien tietojenvaihtojen ulkopuolelle.
Pankki vastasi kantajan 18.2.2011 päivättyyn kirjeeseen 22.2.2011 päivätyllä kirjeellä.
Kantajalle ilmoitettiin henkilöstöosaston johtajan 28.2.2011 päivätyllä kirjeellä tutkintamenettelyn aloittamisesta ja häntä
kehotettiin esittämään kantelunsa muistiossa. Kirjeessä mainittiin, että tämän muistion vastaanottamisen jälkeen väitetyille
kiusaajille ilmoitettaisiin kantelun kohteesta, että he saisivat jäljennöksen muistiosta puolustautumisoikeuksien suojaamisen
varmistamiseksi ja että vastavuoroisesti ja saman periaatteen nojalla kantaja saisi jäljennöksen molempien väitettyjen kiusaajien
vastauksista. Kirjeessä täsmennettiin myös, että viimeksi mainituille muistutettaisiin, että häntä ei saisi missään vaiheessa
ahdistella ja että kantelua olisi käsiteltävä ehdottoman luottamuksellisesti molemmin puolin.
Kantaja kertoi 14.3.2011 päivätyssä muistiossa kiusaamisesta ja pelottelusta, joita molemmat väitetyt kiusaajat olivat häneen
kohdistaneet. Tähän muistioon oli liitetty asiakirjoja, joiden oli määrä osoittaa, että hänen kantelunsa perustui tosiseikkoihin.
Monet näistä liitteistä sisälsivät kantajan terveyttä koskevia tietoja, mukaan lukien lääkärintodistuksia erityisesti työkyvyttömyydestä,
ja sähköpostikirjeenvaihtoa.
Henkilöstöosaston johtaja ilmoitti 16.3.2011 päivätyllä kirjeellä vastaanottaneensa 14.3.2011 päivätyn muistion ja ilmoitti
kantajalle siitä, että tämä muistio oli toimitettu samana päivänä X:lle ja Y:lle. Osapuolten kesken on kiistatonta, että 14.3.2011
päivättyyn muistioon liitetyt todisteet on myös toimitettu.
X ja Y toimittivat vastauksensa kantajan muistioon 28.3.2011 päivätyillä muistioillaan. Kantaja sai jäljennöksen näistä muistioista.
Kantaja oli sairauslomalla 4.4.–8.7.2011. Tämän jälkeen hän aloitti jälleen työnsä terapeuttisen puolipäivätyön puitteissa
ja palasi tehtäviinsä kokopäiväisesti 1.9.2011.
Henkilöstöosaston johtajalle osoitetussa 6.4.2011 päivätyssä kirjeessä kantaja arvosteli sitä, että hänen 14.3.2011 päivätty
muistionsa ja sen liitteet oli toimitettu kokonaisuudessaan väitetyille kiusaajille, vaikka nämä liitteet sisälsivät lukuisia
henkilökohtaisia luottamuksellisia tietoja, jotka koskivat erityisesti hänen terveydentilaansa.
Henkilöstöosaston johtaja vastasi hänelle 11.4.2011 päivätyllä kirjeellä, jossa hän korosti erityisesti, että politiikkaan
sisältyviä tutkintamenettelyä koskevia määräyksiä tarkistettiin parhaillaan asiakirjojen toimittamista osapuolten välillä
koskevilta osin puolustautumisoikeuksien suojaamiseksi ja määräysten saattamiseksi yhdenmukaisiksi Euroopan tietosuojavaltuutetun
antamien uusien ohjeiden kanssa.
Henkilöstöosasto ilmoitti 28.4.2011 päivätyillä sähköpostiviesteillä kummallekin väitetylle kiusaajalle, että 16.3.2011 lähetettyjen
asiakirjojen joukossa oli potilasasiakirjoja, jotka kantaja oli luovuttanut tutkintamenettelyn yhteydessä, ja pyysi heitä
käsittelemään näitä potilastietoja ehdottoman luottamuksellisesti.
Pankin pääjohtajan nimeämä tutkintakomitea kuuli 2.5.2011 kantajaa sekä X:ää ja Y:tä.
Todistajat, joiden kutsumista tutkintakomitean eteen kantaja oli pyytänyt, kieltäytyivät yhtä henkilöä lukuun ottamatta esiintymästä
komitean edessä. Kuultuaan X:n ilmoittamia todistajia sekä henkilöitä, joita se oli halunnut omasta aloitteestaan haastatella,
tutkintakomitea päätti luopua kantajan mainitsemien todistajien kuulemisesta.
Tutkintakomitea antoi 11.7.2011 lausuntonsa (jäljempänä tutkintakomitean lausunto). X:n osalta tutkintakomitea päätyi siihen,
ettei se ollut voinut ”todeta hänen tahollaan lainvastaista tahallista toimintaa, joka olisi mahdollista määritellä kiusaamiseksi”,
ja todettuaan Y:n osalta, että tietyt kantajan ilmoittamat menettelytavat oli näytetty toteen, tutkintakomitea ei lausunut
siitä kysymyksestä, merkitsivätkö nämä menettelytavat työpaikkakiusaamista. Tutkintakomitea esitti kyseisessä lausunnossa
myös joukon suosituksia pankin huomioitavaksi.
Pankin pääjohtaja ilmoitti kantajalle 27.7.2011 päivätyllä kirjeellä, että hän oli päättänyt tutkintakomitean lausunnon perusteella
olla ryhtymättä hallinnollisiin toimenpiteisiin hänen kantelunsa johdosta (jäljempänä 27.7.2011 tehty päätös). Tässä kirjeessä
pankin pääjohtaja täsmensi, että kantaja saattoi kääntyä henkilöstöosaston johtajan puoleen keskustellakseen hänen mahdollisesta
siirrostaan pankin varainhoidon valvontaan.
Kantaja teki vuoden 2011 elokuussa täsmentämättömänä päivänä Euroopan tietosuojavaltuutetulle kantelun, joka koski hänen henkilötietojensa
käsittelyä pankin yksiköissä tutkintamenettelyn yhteydessä. Euroopan tietosuojavaltuutettu aloitti tutkimuksen mutta päätti
2.2.2012 lykätä sen käsittelemistä, kunnes unionin tuomioistuimet ovat antaneet tässä asiassa lopullisen ratkaisun.
Kantaja osoitti 25.8.2011 päivätyllä kirjeellä pankille vahingonkorvausvaatimuksen, jolla pyrittiin saamaan korvausta vahingoista,
jotka olivat aiheutuneet 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta ja syyskuusta 2008 alkaen häneen kohdistuneista virheellisistä
menettelytavoista, jotka merkitsivät virkavirheitä.
Pankin pääjohtaja hylkäsi vahingonkorvausvaatimuksen 1.9.2011 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä 1.9.2011 tehty päätös).
Pankin pääjohtaja pyysi 21.12.2011 päivätyllä kirjeellä riskienhallinnan PO:n entistä pääjohtajaa tutkimaan mahdollisuutta
siirtää kantaja toiseen osastoon.
Pankki vastasi 2.2.2012 Euroopan tietosuojavaltuutetulle osoitetulla kirjeellä joihinkin tämän sille esittämiin kysymyksiin.

Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittely
Kantaja vaatii kanteessa, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa tutkintakomitean lausunnossaan tekemän loppupäätelmän siltä osin kuin siinä todetaan, että ei ole tullut esiin seikkoja,
joita voitaisiin pitää kantajaan kohdistuvana työpaikkakiusaamisena
–        kumoaa 27.7.2011 tehdyn päätöksen
–        toteaa, että kantajaan on kohdistunut ja kohdistuu edelleen työpaikkakiusaamista
–        velvoittaa pankin lopettamaan kyseisen työpaikkakiusaamisen
–        kumoaa 1.9.2011 tehdyn päätöksen
–        toteaa, että pankki on vastuussa virkavirheestä
–        toteaa, että pankki on kantajaan nähden vastuussa siitä, että sen pääjohtajan 27.7.2011 tekemä päätös on lainvastainen, työpaikkakiusaamisesta,
jonka kohteeksi kantaja on joutunut, ja pankin syyksi luettavista virkavirheistä
–        velvoittaa pankin maksamaan viivästyskorkoineen korvausta fyysisistä vahingoista, henkisestä kärsimyksestä ja aineellisista
vahingoista, joita kantajalle on aiheutunut ja tulee aiheutumaan ja jotka johtuvat 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta,
työpaikkakiusaamisesta, jonka kohteeksi kantaja on joutunut, ja pankin virkavirheestä:
–        27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuuden osalta
–        palkanmenetyksestä johtuneesta aineellisesta vahingosta 113 100 euroa
–        henkisestä kärsimyksestä 50 000 euroa;
–        työpaikkakiusaamisesta, jonka kohteeksi kantaja on joutunut
–        palkan ja uran menetyksestä johtuneesta aineellisesta vahingosta 132 100 euroa
–        henkisestä kärsimyksestä 50 000 euroa
–        aiheutuneista kuluista 13 361,93 euroa;
–        pankin virkavirheestä
–        sen johdosta, että pankki on laiminlyönyt salassapitoa ja tietosuojaa koskevat velvollisuutensa, 10 000 euroa
–        todistajien kuulemiseen liittyvästä seikasta 40 000 euroa
–        määrää ja suorittaa asian selvittämistoimena todistajien kuulemisen, sellaisena kuin se on täsmennetty kannekirjelmään liitetyssä
näytön hankkimista koskevassa ehdotuksessa
–        määrää asian selvittämistoimena hankittavaksi asiantuntijalausunnon, jossa todetaan sen aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen
laajuus, jota kantajalle aiheutui 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuuden vuoksi, häneen kohdistuneen työpaikkakiusaamisen
vuoksi ja pankin niiden virkavirheiden vuoksi, joiden kohde on seikkaperäisemmin esitetty kannekirjelmään liitetyssä näytön
hankkimista koskevassa ehdotuksessa
–        velvoittaa pankin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pankki vaatii vastineessaan, että virkamiestuomioistuin
–        jättää kanteen tutkimatta ja/tai hylkää sen perusteettomana
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 31.1.2012 saapuneessa kirjeessä Euroopan tietosuojavaltuutettu pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin
väliintulijana tukeakseen kantajan vaatimuksia.
Virkamiestuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtajan 24.4.2012 antamalla määräyksellä Euroopan tietosuojavaltuutettu hyväksyttiin
asiassa väliintulijaksi. Euroopan tietosuojavaltuutetun väliintulokirjelmä saapui virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 1.6.2012.
Euroopan tietosuojavaltuutettu täsmentää tässä kirjelmässä, että hän osallistuu oikeudenkäyntiin väliintulijana ainoastaan
tukeakseen kantajan vaatimuksia, jotka edellyttävät yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa
henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston
asetuksessa (EY) N:o 45/2001 (EYVL 2001, L 8, s. 1) säädettyjen tietosuojasääntöjen tarkastelua. Kantaja ja pankki esittivät
huomautuksensa Euroopan tietosuojavaltuutetun väliintulosta vastaavasti 22.6.2012 ja 2.7.2012 päivätyillä kirjelmillä. Pankki
on vaatinut Euroopan tietosuojavaltuutetun esittämien vaatimusten hylkäämistä ja sen velvoittamista korvaamaan sen väliintulosta
pankille aiheutuneet kulut.
Virkamiestuomioistuimelle osoitetussa 30.3.2012 päivätyssä kirjeessä kantaja ilmaisi tyytymättömyytensä siihen seikkaan, että
yksi pankkia esillä olevassa asiassa edustaneista työntekijöistä oli ottanut puhelimitse yhteyttä erääseen niistä henkilöistä,
joita kantaja oli esittänyt todistajiksi kannekirjelmäänsä liitetyssä näytön hankkimista koskevassa ehdotuksessa, saadakseen
tietään, aikoiko tämä esiintyä tuomioistuimessa todistajana kantajan eduksi. Tämän yhteydenoton jälkeen asianomainen henkilö
oli ilmoittanut kantajan työtoverille, että hän ei halunnut esiintyä todistajana kostotoimien pelossa.
Pankki toimitti 4.5.2012 huomautuksensa kantajan 30.3.2012 päivätystä kirjeestä.
Osapuolia kehotettiin kirjaamon 17.1.2014 päivätyillä kirjeillä vastaamaan prosessinjohtotoimiin. Nämä vastasivat asianmukaisesti
tähän pyyntöön. Kantaja arvioi vastauksessaan uudelleen aineellisen vahingon, jota hän katsoi kärsineensä, ja korosti sen
määrän olevan vastedes 218 800 euroa.
Kantaja luopui istunnossa ensimmäisestä ja neljännestä vaatimuksesta. Hän pyysi myös virkamiestuomioistuinta käsittelemään
yhdessä seitsemännen ja kahdeksannen vaatimuksen.

Tutkittavaksi ottaminen
I
Kolmas vaatimus, joka koskee työpaikkakiusaamisen toteamista
Kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta toteamaan, että hän on ollut ja on edelleen työpaikkakiusaamisen kohteena.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten asiana ei kuitenkaan ole tehdä periaatteellisia toteamuksia (yhdistetyt
asiat T-120/01 ja T-300/01, De Nicola v. EIP, EU:T:2004:367, tuomion 136 kohta sekä asia T-264/11 P, De Nicola v. EIP, EU:T:2013:461,
tuomion 63 kohta).
Tästä seuraa, että työpaikkakiusaamisen toteamista koskevat vaatimukset on jätettävä tutkimatta. Kun otetaan huomioon, että
kantaja on pyytänyt virkamiestuomioistuinta toteuttamaan asian selvittämistoimia, jotka koskevat todistajien kuulemista, jotta
sen olisi mahdollista todeta kyseinen työpaikkakiusaaminen, ei ole tarpeen ryhtyä tällaisiin toimenpiteisiin eikä ottaa kantaa
kantajan 30.3.2012 päivätyssä kirjeessään ilmoittamaan oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvään seikkaan.
II
Viides vaatimus, jolla pyritään 1.9.2011 tehdyn päätöksen kumoamiseen
Pankin pääjohtaja hylkäsi 1.9.2011 tekemällään päätöksellä vahingonkorvausvaatimuksen, jonka kantaja oli osoittanut hänelle
25.8.2011 saadakseen korvausta vahingoista, joita hän katsoi itselleen aiheutuneen 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta
ja pankin virkavirhettä merkitsevästä menettelystä, jota häneen on kohdistettu vuoden 2008 syyskuusta alkaen.
Virkamiestuomioistuin toteaa kuitenkin, että kantaja esittää esillä olevassa kanteessa vahingonkorvausvaatimuksia, joilla
pyritään saamaan korvausta samoista vahingoista.
Näin ollen ei ole syytä lausua erikseen vaatimuksista, jotka koskevat 1.9.2011 tehdyn päätöksen kumoamista (ks. asia F-72/06,
Verheyden v. komissio, EU:F:2009:40, tuomion 30 kohta).
III
Kuudes vaatimus, joka koskee pankin syyksi luettavien virkavirheiden toteamista
Kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta toteamaan, että pankki on syyllistynyt useisiin virkavirheisiin häntä kohtaan.
Virkamiestuomioistuin toteaa kuitenkin, että kantaja vaatii vahingonkorvausvaatimustensa yhteydessä erityisesti, että virkamiestuomioistuin
velvoittaa pankin korvaamaan vahingot, jotka näistä samoista virkavirheistä on hänelle aiheutunut. Näin ollen vaatimukset
virkavirheiden toteamiseksi ovat itsenäisiä vaatimuksia, joilla pyritään todellisuudessa saamaan tuomioistuin toteamaan, että
tietyt väitteet, joihin on vedottu hänen vahingonkorvauskanteensa tueksi, ovat perusteltuja. Vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan tällaiset vaatimukset on kuitenkin jätettävä tutkimatta, koska virkamiestuomioistuimen tehtävänä ei ole oikeudellisten
lausuntojen esittäminen (asia F‑12/09, A v. komissio, EU:F:2011:136, tuomion 83 kohta ja asia F‑87/07, Marcuccio v. komissio,
EU:F:2008:135, määräyksen 36 kohta).
Vaatimukset pankin syyksi luettavien virkavirheiden toteamiseksi on tämän vuoksi jätettävä tutkimatta.

Kumoamisvaatimukset ja vahingonkorvausvaatimukset
I
Vaatimukset, joilla pyritään 27.7.2011 tehdyn päätöksen kumoamiseen
A
Asianosaisten lausumat
Kantaja korostaa, että 27.7.2011 tehtyä päätöstä rasittaa ilmeinen arviointivirhe ja että se on kumottava. Tältä osin hän
väittää, että tutkintakomitean lausunto sisältää yhtäältä huolestuttavia toteamuksia, jotka olisivat edellyttäneet, että pankin
pääjohtaja ryhtyy toimenpiteisiin erityisesti kiusaamisen lopettamiseksi hänen kantelunsa käsittelyn lopettamisesta päättämisen
sijasta. Tutkintakomitean lausunnossa on siten tuotu esiin kantajaan kohdistuva julkinen panettelu ja nöyryyttäminen sekä
hänen eristämisensä ja hänen syrjäyttämisensä työtovereidensa piiristä. Lisäksi kyseisen lausunnon mukaan Y oli syrjäyttänyt
hänet tarkoituksellisesti tehtävistään. Toisaalta tutkintakomitean lausunto sisältää suosituksen kantajan siirtämisestä muihin
tehtäviin hänen etunsa mukaisesti ja hänen sijoittamisestaan uudelleen jaostopäällikön toimeen, joka tarjoaa hänelle todelliset
mahdollisuudet uralla etenemiseen. Tämän vuoksi kantaja katsoo, että pankin pääjohtaja teki ilmeisen arviointivirheen, kun
hän teki komitean lausunnon perusteella 27.7.2011 päivätyn päätöksen ja kun hän täten kieltäytyi ryhtymästä hallinnollisiin
toimenpiteisiin hänen kantelunsa johdosta, toteuttamasta tarpeellisia toimenpiteitä kantajaan kohdistetun kiusaamisen lopettamiseksi,
palauttamasta häntä tehtäviinsä tai siirtämästä häntä vastaavaan toimeen.
Pankki vastaa, että 27.7.2011 tehty päätös ei ole ristiriidassa tutkintakomitean lausunnon kanssa, sillä kummassakin todettiin,
ettei kantajaan ollut kohdistunut työpaikkakiusaamista. Lisäksi pankin pääjohtaja, noudattaen tässä tutkintakomitean suosituksia,
kehotti kantajaa 27.7.2011 tehdyssä päätöksessä varautumaan siirtymään toiselle osastolle pankissa.
B
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Virkamiestuomioistuimelle esitetty kysymys koskee sitä, tekikö pankin pääjohtaja tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun hän
teki 27.7.2011 päivätyn päätöksen tutkintakomitean lausunnon perusteella. Virkamiestuomioistuin on jo täsmentänyt, että –
samalla kun säilytetään tehokas vaikutus, joka on tunnustettava pankin pääjohtajan harkintavallalle – virhe on ilmeinen, kun
se on helposti havaittavissa ja voidaan todeta selvästi niiden arviointiperusteiden valossa, joiden käyttöä kyseessä oleva
päätöksentekovalta edellyttää (asia F‑104/09, Canga Fano v. neuvosto, EU:F:2011:29, tuomion 35 kohta, joka on vahvistettu
muutoksenhaussa asiassa  T‑281/11 P, Canga Fano v. neuvosto, EU:T:2013:252, tuomion 127 kohta).
Virkamiestuomioistuin toteaa, että tutkintakomitean lausunnossa täsmennetään, että kyseistä komiteaa pyydetään ”tutkimaan,
onko [kantaja] joutunut kiusaamisen ja pelottelun kohteeksi [X:n ja Y:n] taholta, kun otetaan huomioon, että [tutkintakomitea]
ymmärtää työpaikkakiusaamisella tarkoitettavan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä,
joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka
fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”. Tutkintakomitea jatkaa lausumalla, että ”avaintekijä määritettäessä sitä, onko kyseessä
työpaikkakiusaaminen vai ei, on kantelijan yksilöimien henkilöiden sopimaton ja tahallinen käyttäytyminen” ja että se ”on
siis yrittänyt kovasti tutkia [kantajan] esittämiä moitteita näiden perusteiden mukaisesti”.
Tältä osin virkamiestuomioistuin toteaa, että käytännesääntöjen3.6.1 artiklassa määritellään työpaikkakiusaamisella tarkoitettavan
”melko pitkän ajan kuluessa tapahtuvia toistuvia vihamielisiä tai sopimattomia sanoja, menettelytapoja tai toimia, joita yksi
tai useampi henkilöstön jäsen ilmaisee tai osoittaa jotakin toista henkilöstön jäsentä kohtaan”. Tätä käytännesääntöjen säännöstä
on luettava yhdessä politiikkaan sisältyvän säännöksen, tässä tapauksessa sen 2.1 artiklan kanssa, jossa käsitellään kiusaamisen
määritelmää ja jonka sanamuodon mukaan sillä, onko ”kyseessä oleva käyttäytyminen tahallista vai ei, ei ole merkitystä. Ratkaiseva
periaate on, että kiusaaminen ja pelottelu ovat ei-toivottua käyttäytymistä, jota ei voida hyväksyä ja joka vahingoittaa sen
kohteena olevan itsetuntoa ja itseluottamusta”.
Politiikan 2.1 artiklan sanamuodosta luettuna yhdessä käytännesääntöjen 3.6.1 artiklan kanssa voidaan siis tehdä kaksi johtopäätöstä.
Yhtäältä käytännesääntöjen 3.6.1 artiklassa tarkoitettujen sanojen, menettelytapojen tai toimien seurauksena on oltava uhrin
itsetunnon ja itseluottamuksen vahingoittuminen. Toisaalta kun ei edellytetä, että kyseessä oleva toiminta on tahallista,
ei vaadita osoittamaan, että näiden sanojen, menettelytapojen tai toimien tarkoituksena on ollut loukata henkilön ihmisarvoa.
Toisin sanoen kysymys voi olla työpaikkakiusaamisesta ilman, että vaaditaan osoittamaan, että kiusaajan tarkoituksena on ollut
sanoillaan, menettelytavoillaan tai toimillaan loukata tahallisesti uhria. Työpaikkakiusaamista, jota tarkoitetaan politiikan
2.1 artiklassa luettuna yhdessä käytännesääntöjen 3.6.1 artiklan kanssa, on, kun sanat, menettelytavat tai toimet ovat objektiivisesti
johtaneet henkilön itsetunnon tai itseluottamuksen vahingoittamiseen, koska ne on sanottu tai toteutettu.
Kun pankilta kysyttiin istunnossa työpaikkakiusaamisen määritelmästä, se vahvisti, että jotta toiminnan voitaisiin katsoa
merkitsevän työpaikkakiusaamista, jota tarkoitetaan politiikan 2.1 artiklassa luettuna yhdessä käytännesääntöjen 3.6.1 artiklan
kanssa, tämän on oltava luonteeltaan ”sopimatonta ja tahallista”, kuten tutkintakomitea on toistanut lausunnossaan.
Tätä toteamusta ei voida kuitenkaan katsoa perustelluksi, sillä tämän tuomion 69 kohdasta ilmenevällä tavalla ja politiikan
2.1 artiklan mukaisesti ei edellytetä, että kyseessä oleva toiminta on ollut tahallista.
Pankki on myös väittänyt istunnossa, että on tehtävä ero väitetyn kiusaajan ”objektiivisen” tahallisuuden ja ”subjektiivisen”
tahallisuuden välillä ja että kun politiikan mukaan kysymyksellä siitä, onko kyseessä oleva toiminta tahallista vai ei, ei
ole merkitystä, siinä halutaan ilmaista, että edellytetään ainoastaan väitetyn kiusaajan objektiivista tahallisuutta, eikä
ole tarpeen, että tahallisuus on ollut subjektiivista. Tämä väite ei voi kuitenkaan menestyä, sillä politiikan 2.1 artiklan
sanamuodon perusteella ei ole mahdollista tehdä tällaista eroa.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on katsottava, että tutkintakomitean lausunnossa käytetty ja tämän tuomion 67 kohdassa
toistettu työpaikkakiusaamisen käsite on suppeampi kuin käsite, joka on vahvistettu politiikan 2.1 artiklassa luettuna yhdessä
käytännesääntöjen 3.6.1 artiklan kanssa, ja että se ei ole näin ollen pankin henkilöstöön sovellettavan sääntelyn mukainen.
Jotta tarkastelu olisi kokonaisvaltainen, virkamiestuomioistuin tarkastelee, yrittikö tutkintakomitea siitä huolimatta, että
se tukeutui virheelliseen työpaikkakiusaamisen käsitteeseen, kuitenkin selvittää, toimivatko X ja Y tosiasiallisesti kantajan
moittimalla tavalla, arvioidakseen seuraavaksi, jos vastaus tähän kysymykseen on myöntävä, johtiko kyseinen toiminta objektiivisesti
kantajan psyykkisen persoonallisuuden loukkaamiseen, missä tapauksessa tämä toiminta täyttää kiusaamisen tunnusmerkistön.
Tältä osin virkamiestuomioistuin toteaa, että monet tutkintakomitean lausunnon kohdat osoittavat, että komitea rajoittui tutkimaan
vain sitä, oliko väitettyjen kiusaajien toiminta kantajaa kohtaan ”sopimatonta ja tahallista”.
Siten tutkintakomitea toteaa, että Y:tä ”pidetään [– –] kunnianhimoisena miehenä, jolla on visioita ammatillisesta tulevaisuudestaan
ja jota jotkut kuvailevat tiejyräksi, joka etenee huolehtimatta liiemmin muille mahdollisesti aiheuttamistaan vahingoista”,
eikä katso, että ”Y:n tähtäimessä olisi ollut erityisesti [kantaja], kun [Y] olisi hyvin todennäköisesti menetellyt samalla
tavalla, jos joku muu olisi ollut samalla hetkellä samassa tilanteessa kuin [kantaja]: hän oli siinä, hän haittasi Y:n pyrkimyksiä
ja hänen poissaolonsa [– –] sairauden vuoksi esti osittain työn asianmukaisen toimeenpanon, hänet oli työnnettävä syrjään”.
Tämän jälkeen tutkintakomitea toteaa päätelmissään kantajan esittämästä harhaanjohtavaa tietoa ja tietojen pidättämistä koskevasta
moitteesta, että se ”toteaa tiettyjä puutteita [kantajan] tiedottamisessa” mutta että ”kyseessä oli [– –] pikemminkin ajattelemattomuus
ja huolimattomuus kuin [kantajaan kohdistuva] sopimaton tarkoitus syrjäyttää hänet tietojen saannista”.
Mitä lisäksi tulee kantajan väitteesen, jonka mukaan väitetyt kiusaajat ”hyllyttivät” hänet heikentämällä ja/tai vähentämällä
hänen tehtäviään ja vastuutaan, tutkintakomitea toteaa ensin tämän arvostelun perustuvan tosiasioihin ja katsoo sen jälkeen,
että se ”ei katso, että [X] on tahallisesti ja sopimattomasti myötävaikuttanut tähän [kantajan] aseman purkamiseen”, vaan
sitä vastoin, että Y ”täytti tietoisesti [kantajan] poissaolonsa aikana jättämät tyhjiöt ja että hän hyväksyi 'sivuvahinkona'
sen, että tämä syrjäytetään tehtävistään, saadakseen lopuksi itse paremman aseman”.
Samalla tavoin kun tutkintakomitea viittaa kantajan esittämään moitteeseen julkisesta panettelusta, se korostaa, että ”nöyryyttävä
ja alentava tilanne, jossa [kantaja] mahdollisesti oli, on pikemminkin seurausta yleisestä tilanteesta eikä tätä tarkoittavasta
[X:n] ja/tai [Y:n] tahallisesta aikomuksesta”.
Lisäksi kantajan moitteesta, joka koskee hänen syrjäyttämistään työtoverien piiristä, tutkintakomitea toteaa, että tämä ulkopuolelle
sulkeminen, ”joka vaikuttaa hänestä todelliselta [– –], ei ole seurausta erityisestä tahallisesta ja sopimattomasta toiminnasta,
jonka tarkoituksena olisi ollut sulkea [kantaja] ulkopuolelle”.
Lopuksi yksi X:ään liittyvä kohta tukee sitä tosiseikkaa, että tutkintakomitea päätyi katsomaan, ettei kiusaamista tapahtunut,
koska sen mielestä ei ollut osoitettu, että X olisi pyrkinyt tarkoituksellisesti vahingoittamaan kantajaa. Tarkasteltuaan
X:n toimintaa kantajaa kohtaan tutkintakomitea nimittäin päätteli, että ”[tutkintakomitea] ei ole voinut näin ollen todeta
[X:n] taholla sopimatonta ja tahallista käyttäytymistä, joka voitaisiin määritellä kiusaamiseksi”.
Vaikka tutkintakomitean tutkimukset olivat sen soveltaman virheellisen työpaikkakiusaamisen käsitteen vuoksi rajalliset, kuten
tämän tuomion 75–81 kohdassa todetaan, virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, että tutkintakomitea totesi, että X ja Y tosiasiallisesti
omaksuivat tiettyjä menettelytapoja, joista kantaja heitä arvostelee. Siten tutkintakomitea toteaa, että X ”ei [– –] puuttunut
asiaan tarmolla, joka olisi todennäköisesti ollut paikallaan, saadakseen Y:n ymmärtämään, että hänen väliaikaisesti itselleen
ottamiensa tehtävien oli pysyttävä väliaikaisina”.
Y:n osalta tutkintakomitea toteaa, että hän ”syrjäytti vähitellen [kantajan] tehtävistään ottamalla haltuunsa kaikki koordinaatioyksikköön
liittyvät strategiset näkökohdat. Tällä hetkellä on siten selvää [– –], että [riskienhallinnan PO:n] organisaatiokaavio on
sellainen, että [Y] keskittää käsiinsä kaikki strategiset avaintoiminnot, jotka antavat suuren näkyvyyden pankin hierarkiaan
nähden, ja että [kantaja] on rajoitettu hoitamaan hallinnollisia tehtäviä. Se, mitä [kantaja] odotti, tapahtui siis”. Tutkintakomitea
lisää, että sen mielestä Y ”käytti hyväkseen yleistä tilannetta, jossa [riskienhallinnan PO] oli tuolloin, ottaakseen itselleen
aseman ja edetäkseen ammatillisella urallaan ja [että] näin ollen hän hyväksyi, että [kantajan] asema murentui vastaavasti”.
Tämän jälkeen tutkintakomitea toteaa, että se ”panee merkille tietyt puutteet [kantajan] informoinnissa”, että ”[kantajan]
tehtävä ja vastuut todellakin tyhjennettiin erittäin suurelta osin niiden avaintekijöistä ja strategisista tekijöistä, jotka
lisäksi mahdollistavat näkyvyyden pankin hierarkiassa ja siis myöhemmän ammatillisen uran viitoittamisen”, ja että kantajan
syrjäyttäminen työtovereidensa piiristä ”näyttää siitä todelliselta”.
Lisäksi tutkintakomitea on ”vakuuttunut siitä, että [kantajalla] on kaikki oireet, jotka yleensä havaitaan työpaikkakiusatulla
henkilöllä: masennustila, alakuloisuus, ahdistuksen tunne, tunne arvostuksensa menettämisestä, yksinäisyyden ja eristyneisyyden
tunne, elämän ja ammatillisen suunnitelman tarkoituksen pohtiminen, suurelta osin estyneet ihmissuhteet työpaikalla”, ja se
totesi, että kantaja ”merkittävään psyykkiseen kärsimykseen joutunut henkilö, jolla on kaikki työpaikkakiusaamisen oireet”.
Virkamiestuomioistuimen velvollisuutena on kuitenkin todeta, että päädyttyään yhtäältä siihen, että tietty toiminta, josta
kantaja syytti väitettyjä kiusaajia, olivat toteutuneet, ja toisaalta siihen, että kantajalla oli työpaikkakiusaamisen oireita,
tutkintakomitea ei ole yrittänyt määrittää, oliko edellä mainittu toiminta syynä kantajalla oleviin työpaikkakiusaamisen oireisiin,
erityisesti itsetunnon ja itseluottamuksen vahingoittumiseen. Tutkintakomitea päätyi X:n osalta katsomaan, ettei se ollut
voinut ”todeta [hänen] tahollaan sopimatonta ja tahallista toimintaa, joka voidaan määritellä kiusaamiseksi”, ja todettuaan
Y:n osalta, että tietyt kantajan ilmoittamat menettelytavat oli näytetty toteen, tutkintakomitea ei lausunut siitä kysymyksestä,
täyttikö kyseinen toiminta työpaikkakiusaamisen tunnusmerkistön.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on todettava yhtäältä, että tutkintakomitean lausunto annettiin sellaisen tutkinnan
päätteeksi, jossa väitettyjen kiusaajien käyttäytymistä ei tarkasteltu politiikan 2.1 artiklassa, luettuna yhdessä käytännesääntöjen
3.6.1 artiklan kanssa, vahvistetun työpaikkakiusaamisen määritelmän valossa, ja toisaalta, että se ei ole johdonmukainen siltä
osin kuin siinä todetaan samalla kertaa tiettyjen kantajan ilmoittamien menettelytapojen olemassaolo väitettyjen kiusaajien
taholla ja työpaikkakiusaamisen oireiden olemassaolo kantajan taholla, selvittämättä, aiheutuivatko viimeksi mainitut ensiksi
mainituista.
Näin ollen tutkintakomitean lausunto on sääntöjenvastainen.
Pankin pääjohtaja teki näin ollen ilmeisen arviointivirheen tehdessään tämän lausunnon perustella 27.7.2011 päivätyn päätöksen.
Koska pankin pääjohtaja syyllistyi lainvastaisuuteen, 27.7.2011 tehty päätös on kumottava.
Tämän seurauksena 27.7.2011 tehtyä päätöstä koskevat kumoamisvaatimukset on hyväksyttävä.
II
Kantajan vahingonkorvausvaatimukset
Kantaja esittää vahingonkorvausvaatimuksensa kolmessa osassa. Ensimmäisessä osassa hän vaatii korvausta 27.7.2011 tehdyn päätöksen
lainvastaisuudesta väitetysti aiheutuneista vahingoista. Toisessa osassa hän vaatii korvausta vahingoista, jotka väitetysti
aiheutuivat työpaikkakiusaamisesta ja siitä, että pankki laiminlöi huolenpitovelvollisuutensa. Kolmannessa osassa hän vaatii
korvausta virkavirheestä väitetysti aiheutuneista vahingoista.
A
Kyseisen 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen
1.     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että 27.7.201 tehdystä päätöksestä aiheutui hänelle aineellista vahinkoa, jonka suuruudeksi hän arvioi 218 800
euroa. Kun nimittäin otetaan huomioon, että pankin pääjohtaja kieltäytyi toteuttamasta häneen kohdistuvia toimenpiteitä palauttamalla
hänet tehtäviinsä tai siirtämällä hänet vastaavaan, todelliset uranäkymät tarjoavaan tehtävään, hän löysi itsensä tehtävästä,
johon ei kuulunut vastuuta eikä uranäkymiä. Näin ollen 27.7.2011 tehdyllä päätöksellä oli ja tulee jatkossa olemaan vaikutusta
hänen palkkaansa ja erityisesti hänen bonuksiinsa, jotka vahvistetaan työntekijän tavoitteiden ja tehtävien vastuullisuuden
mukaan. Kantaja väittää, että 27.7.201 tehty päätös myös saattoi hänet epävarmuuden ja huolestuneisuuden tilaan, josta aiheutui
hänelle suurta henkistä kärsimystä, jota ei voida korvata kyseisen päätöksen kumoamisella ja jonka kohtuulliseksi määräksi
hän arvioi 50 000 euroa.
Pankki vastaa, että kyseinen vahingonkorvausvaatimus ei ole perusteltu, koska pankkia ei voida moittia mistään lainvastaisesta
käyttäytymisestä.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinto on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa, jos kolme kumulatiivista edellytystä
täyttyvät, nimittäin hallintotoimi on lainvastainen tai toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella
syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia F‑4/07, Skoulidi v. komissio, EU:F:2008:22, tuomion
43 kohta ja asia F‑69/10, Marcuccio v. komissio, EU:F:2011:128, määräyksen 22 kohta). Tästä seuraa, että kun yksi edellytys
jää täyttymättä, on vahingonkorvauskanne hylättävä (asia C‑257/98 P, Lucaccioni v. komissio, EU:C:1999:402, tuomion 11 ja
14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on korostettava, että aineellinen vahinko ja henkinen kärsimys, joihin kantaja vetoaa, aiheutuivat
27.7.2011 tehdystä päätöksestä, jonka virkamiestuomioistuin on tämän tuomion 89 kohdassa todennut lainvastaiseksi.
Koska tämä pankin päätöksen lainvastaisuus on todettu, on tutkittava, aiheutuiko tästä lainvastaisesta päätöksestä kantajalle
vahingollisia seurauksia.
Kun kyse on ensinnäkin kantajan vaatimuksesta, joka koskee pankin velvoittamista korvaamaan aineellinen vahinko, joka 27.7.2011
tehdystä päätöksestä hänelle aiheutui, siltä osin kuin pankki lopettaessaan hänen kantelunsa käsittelyn viemättä sitä hallinnollisesti
eteenpäin kieltäytyi ryhtymästä toimenpiteisiin hänen hyväkseen, minkä seurauksena hän on tehtävässä, joka on tyhjennetty
vastuutehtävistä, on todettava, että tuomioistuimen suorittaman päätöksen kumoamisen vaikutuksesta kyseinen päätös poistetaan
taannehtivasti oikeusjärjestyksestä ja että silloin, kun kumottu päätös on jo pantu täytäntöön, sen vaikutusten poistaminen
edellyttää sen oikeudellisen tilanteen palauttamista, jossa kantaja oli ennen kyseisen päätöksen tekemistä (asia F‑83/09,
Kalmár v. Europol, EU:F:2011:66, tuomion 88 kohta). Lisäksi SEUT 266 artiklan mukaisesti sen toimielimen, jonka säädös on
julistettu mitättömäksi, on ”toteutettava Euroopan unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet”.
Koska virkamiestuomioistuin ei voi ottaa etukäteen kantaa mahdollisen uuden tutkintamenettelyn päätelmiin niiden toimenpiteiden
yhteydessä, jotka pankin on toteutettava tämän tuomion täytäntöön panemiseksi, pankkia ei voida tässä vaiheessa velvoittaa
korvaamaan kantajalle aineellista vahinkoa, jota hän väittää kärsineensä, 27.7.2011 alkaen aiheutunut vahinko mukaan lukien.
Tästä seuraa, ettei kantajan tätä koskevia vaatimuksia voida hyväksyä, koska ne ovat joka tapauksessa ennenaikaisia.
Toiseksi henkisestä kärsimyksestä, jota kantaja katsoo kärsineensä, on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
lainvastaisen päätöksen kumoaminen voi sellaisenaan olla kohtuullinen ja lähtökohtaisesti riittävä korvaus henkisestä kärsimyksestä,
jota tästä päätöksestä on voinut aiheutua, jollei kantaja osoita, että hänelle on aiheutunut henkistä kärsimystä, joka on
erotettavissa kumoamisen perusteena olevasta lainvastaisuudesta ja jota ei voida kokonaisuudessaan tällä kumoamisella korvata
(asia F‑129/12, CH v. parlamentti, EU:F:2013:203, tuomion 64 kohta). Virkamiestuomioistuin muistuttaa myös, että on selvää,
että epäoikeudenmukaisuuden tunne ja ahdistus, jota henkilölle aiheutuu siitä, että hänen on käytävä läpi oikeudenkäynti saadakseen
oikeutensa tunnustetuiksi, voi muodostaa vahingon, joka voidaan päätellä pelkästään siitä seikasta, että hallinto on syyllistynyt
lainvastaisuuksiin. Nämä vahingot ovat korvattavissa silloin, kun ne eivät tule hyvitetyiksi kyseessä olevan päätöksen kumoamisella
(ks. vastaavasti asia F‑9/12, CC v. parlamentti, EU:F:2013:116, tuomion 128 kohta, jota koskeva muutoksenhaku on vireillä
Euroopan unionin yleisessä tuomioistuimessa, asia T‑457/13 P).
Tämän tuomion 89 kohdassa katsotaan, että pankin pääjohtaja syyllistyi lainvastaisuuteen, jonka vuoksi 27.7.2011 tehty päätös
kumotaan. Käsiteltävässä asiassa virkamiestuomioistuin toteaa, että kantaja joutui sen vuoksi, että pankin pääjohtaja ei ryhtynyt
hallinnollisiin toimenpiteisiin kantajan kantelun johdosta, epävarmuuden ja huolestuneisuuden tilaan, mistä aiheutui hänelle
aineetonta vahinkoa, joka on erotettavissa 27.7.2011 tehdyn päätöksen kumoamisen perusteena olevasta lainvastaisuudesta ja
jota ei voida kokonaisuudessaan korvata pelkästään tämän päätöksen kumoamisella.
Virkamiestuomioistuin katsoo, että koska tutkintakomitean lausunto koski työpaikkakiusaamisesta tehtyä kantelua, pankin pääjohtajan
olisi pitänyt tutkia kyseinen lausunto huolellisesti varmistaakseen, että tutkimus oli suoritettu moitteettomasti, ja toimia
asian edellyttämällä tavalla siinä tapauksessa, että virheitä olisi havaittu.
Kun otetaan huomioon olosuhteet, joissa 27.7.2011 päivätty päätös tehtiin, virkamiestuomioistuin päättää, että kantajalle
aiheutunutta henkistä kärsimystä arvioidaan käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa oikealla tavalla, kun kohtuulliseksi
korvaukseksi kyseisestä vahingosta määrätään 30 000 euroa.
B
Niiden vahinkojen korvaaminen, joita työpaikkakiusaamisesta ja pankin huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnistä kantajalle
väitetysti aiheutui
1.     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että pankki on laiminlyönyt huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa, sillä huolimatta hänen esimiehelleen,
henkilöstöosastolle ja pankin pääjohtajalle tehdyistä ilmoituksista mihinkään toimenpiteisiin ei ryhdytty X:n ja Y:n häneen
kohdistaman kiusaamisen ja pelottelun lopettamiseksi. Pankki oli näin ollen suostunut siihen, että kyseinen käyttäytyminen
jatkui useiden kuukausien ajan. Pankki on laiminlyönyt erityisesti huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa, kun se ei ottanut
huomioon asiantuntijalääkärin pyyntöä hänen siirtämisestään toiseen yksikköön.
Kyseinen huolenpito- ja avustamisvelvollisuuksien laiminlyönti sekä koettu kiusaaminen olivat nopeuttaneet hänen fyysisen
ja henkisen terveydentilansa heikentymistä aiheuttaen hänelle henkistä kärsimystä, jonka määräksi hän arvioi 50 000 euroa.
Niistä on aiheutunut hänelle myös aineellista vahinkoa arviolta 218 800 euroa, mikä summa vastaa yhtäältä bonuksien menetystä
vuosilta 2011–2015 ja toisaalta hänen uralla etenemismahdollisuuksiensa menetystä. Lisäksi kantaja väittää, että työpaikkakiusaaminen,
jonka kohteeksi hän katsoo joutuneensa, pakotti hänet turvautumaan asianajajan apuun varmistaakseen tutkintamenettelyssä puolustuksensa,
jonka kulut nousivat 13 361,93 euroon.
Pankki vaatii tämän vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämistä.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi virkamiestuomioistuimen tehtävänä on tutkia, onko pankki – kuten kantaja väittää – laiminlyönyt huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa
epäämällä häneltä tukensa, kun hän on ilmoittanut joutuneensa työpaikkakiusaamisen kohteeksi.
Tältä osin on muistutettava, että politiikassa määrätään kiusaamis- ja pelottelutapausten käsittelyä varten kahdesta menettelystä,
näistä toinen on epävirallinen, jolla kyseessä oleva toimihenkilö pyrkii sovintoratkaisuun, ja toinen virallinen, jonka avulla
hän voi tehdä virallisen kantelun tutkintakomitean myöhempää käsittelyä varten.
Vaikka kantaja moittii väitteessään pankkia siitä, ettei se ollut ryhtynyt toimenpiteisiin, jotka hän katsoi tarpeellisiksi
kiusaamisen lopettamiseksi, ennen kuin hän esitti 18.2.2011 vaatimuksensa tutkintamenettelyn aloittamisesta, on huomattava,
että tämä pankin käyttäytyminen kuuluu epävirallisen menettelyn yhteyteen, jolla pyritään sovintoratkaisuun kantajan ja väitettyjen
kiusaajien välillä ja että kantajan muiden ilmoitusten puuttuessa tätä käyttäytymistä ei siis voida katsoa pankin huolenpito-
ja avustamisvelvollisuuksien laiminlyönniksi.
Lisäksi asiakirjoista ilmenee, että pankki on reagoinut 22.2.2011 päivätyllä kirjeellä kantajan 18.2.2011 päivättyyn pyyntöön
ja että tälle ilmoitettiin tutkintamenettelyn aloittamisesta henkilöstöosaston johtajan 28.2.2011 päivätyllä kirjeellä. Sittemmin
tutkintamenettelyn eri vaiheet ovat sujuneet lyhyillä aikaväleillä. Kantajan nimittäin esitti 14.3.2011 päivätyllä muistiolla
kantelunsa, johon väitetyt kiusaajat vastasivat 28.3.2011 päivätyillä muistioilla. Tutkintakomitea kuuli kantajaa sekä X:ää
ja Y:tä 2.5.2011 ja antoi lausuntonsa 11.7.2011. Näissä olosuhteissa kantajalla ei ole perusteita väittää, että pankki on
laiminlyönyt huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa tutkintamenettelyn aikana.
Kun kyse on erityisesti kantajan argumentista, jonka mukaan pankki ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin asiantuntijalääkäri tohtori
A:n suosituksen johdosta, joka koski hänen siirtämistään toiseen yksikköön, virkamiestuomioistuin huomauttaa aluksi, että
asiakirjojen mukaan tämä suositus on päivätty 10.3.2011. Tämän jälkeen kantaja toteaa prosessinjohtotoimiin antamassaan vastauksessa,
että keskustelut hänen mahdollisesta siirrostaan varainhoidon valvonnan yksikköön oli aloitettu jo marraskuussa 2010. Lopuksi
27.7.2011 tehdystä päätöksestä ilmenee, että kyseisen päätöksen ajankohtana keskustelut olivat edelleen käynnissä. Näin ollen
on todettava, että keskusteluja kantajan mahdollisesta siirrosta on käyty 10.3.2011 jälkeen. Tämän vuoksi kantajalla ei ole
perusteita väittää, että pankki ei ole ottanut huomioon edellä mainittua siirtopyyntöä.
On lisättävä, että vaikka kantaja pyrkii argumentillaan väittämään, että pankin käymien hänen siirtämistään varainhoidon valvonnan
yksikköön koskevien keskustelujen tai edelleen siirtoa toiseen yksikköön koskevien keskustelujen tarkoituksena ei ollut siirto
vastaavaan toimeen, joka tarjoaisi hänelle todelliset uranäkymät, on todettava, että tätä argumenttia ei voida hyväksyä, koska
kantaja ei ole esittänyt todisteita, joiden mukaan pankki ei olisi toiminut vilpittömässä mielessä.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on hylättävä vahingonkorvausvaatimus huolenpito- ja avustamisvelvollisuuksien laiminlyönnin
osalta.
Toiseksi virkamiestuomioistuinta pyydetään tutkimaan, onko työpaikkakiusaaminen, jonka kohteeksi kantaja on väitetysti joutunut,
aiheuttanut hänelle, kuten hän väittää, aineellista vahinkoa ja henkistä kärsimystä.
Tältä osin on muistutettava, että tutkintakomitean tehtävänä on saada selville, onko kyseessä kiusaaminen vai ei, ja että
käsiteltävässä asiassa tutkintakomitea on rajoittunut X:n osalta päättelemään, ettei se ollut voinut ”todeta [hänen] tahollaan
sopimatonta ja tahallista käyttäytymistä, joka voitaisiin määritellä kiusaamiseksi”, ja että se ei ole Y:n osalta ottanut
kantaa kysymykseen siitä, täyttivätkö menettelytavat, jotka kantaja ilmoitti ja jotka se havaitsi, työpaikkakiusaamisen tunnusmerkistön.
Kun otetaan huomioon, että virkamiestuomioistuin ei voi ottaa etukäteen kantaa mahdollisen uuden tutkinnan päätelmiin tai
mahdolliseen uuteen lausuntoon eikä pankin pääjohtajan tulevaan päätökseen, vahingonkorvausvaatimus on hylättävä sen ennenaikaisuuden
vuoksi.
Lopuksi on tarkasteltava kantajan vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta asianajajan, johon hän oli joutunut turvautumaan
varmistaakseen puolustuksensa tutkintamenettelyn aikana, kuluista ja palkkioista.
Tältä osin virkamiestuomioistuin huomauttaa, että oikeudenkäyntimenettelyn aikana aiheutuneet asianajokulut ovat kuluja, jotka
ovat korvattavissa virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa määrätyin edellytyksin,
ja että niitä on käsiteltävä kyseisten artiklojen mukaisesti. Mitä tulee kiusaamista koskevan tutkintamenettelyn aikana aiheutuneisiin
asianajokuluihin, saman työjärjestyksen 91 artiklan mukaisesti korvattavia kuluja ovat vain tuomioistuimessa käytyyn menettelyyn
liittyvät kulut, mikä sulkee pois edeltävään vaiheeseen liittyvät kulut. Näin ollen tutkintamenettelyn aikana ennen oikeudenkäyntimenettelyä
aiheutuneiden kulujen katsominen korvattavaksi vahingoksi vahingonkorvauskanteen yhteydessä olisi ristiriidassa sen kanssa,
että kyseisen vaiheen aikana syntyneitä kuluja ei ole pidetty korvattavina kuluina. Näin ollen kantaja ei voi saada vahingonkorvauskanteensa
yhteydessä korvausta asianajajansa kuluista ja palkkioista, jotka ovat aiheutuneet tutkintamenettelyn aikana.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on hylättävä kantajan vaatimukset, joilla pyritään saamaan korvausta työpaikkakiusaamisen
ja pankin huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi väitetysti aiheutuneista vahingoista.
C
Pankin syyksi luettavasta virheellisestä virkatoiminnasta väitetysti aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen
Kantaja vetoaa vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi kahteen virheelliseen virkatoimintaan, joihin pankki on syyllistynyt tutkintamenettelyn
aikana, ensimmäinen koostuu sen salassapitovelvollisuuden laiminlyönnistä ja politiikassa edellytettyä henkilötietojen suojaa
koskevien sääntöjen rikkomisesta ja toinen todistajien kuulemisen estämisestä.
1.     Pankin salassapitovelvollisuuden laiminlyönti ja politiikassa edellytettyä henkilötietojen suojaa koskevien sääntöjen rikkominen
a)     Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja väittää, että pankki on laiminlyönyt salassapitovelvollisuutensa ja rikkonut politiikassa edellytettyä henkilötietojen
suojaa koskevia sääntöjä, sellaisena kuin Euroopan tietosuojavaltuutettu on hyväksynyt sen vuonna 2005. Pankki on estänyt
tutkintamenettelyn asianmukaisen kulun, synnyttänyt kielteisiä huhuja kantajan suhteen ja vahingoittanut hänen mainettaan
ja uskottavuuttaan aiheuttaen hänelle henkistä kärsimystä, jonka määräksi hän arvioi 10 000 euroa.
Kantaja esittää argumentaationsa tueksi kaksi väitettä.
Ensimmäisen väitteensä yhteydessä kantaja arvostelee pankkia siitä, että se on toimittanut tutkintamenettelyn ulkopuoliselle
henkilölle, riskienhallinnan PO:n uudelle johtajalle X:n vastauksena hänen 14.3.2011 päivättyyn muistioonsa laatiman muistion.
Lisäksi hän on tyytymätön siihen, että ”tietyillä hallintohenkilöstön jäsenillä” koordinaatiojaostossa oli myös ollut mahdollisuus
tutustua tutkintamenettelyn kuluessa koottuihin asiakirjoihin. Kantaja esittää Euroopan tietosuojavaltuutetun väliintulokirjelmää
koskevissa huomautuksissaan sähköpostikirjeenvaihtoaan sen väitteensä tueksi, jonka mukaan yksi X:ään ja Y:hyn kohdistuvan
tutkintamenettelyn aikana laadituista asiakirjoista oli luovutettu menettelyn ulkopuolisille.
Pankki kieltää antaneensa riskienhallinnan PO:n uudelle pääjohtajalle tai kenellekään muulle tutkintamenettelyn ulkopuoliselle
henkilölle mahdollisuutta tutustua X:n tutkintamenettelyn yhteydessä laatimaan muistioon. Se korostaa, että se oli informoinut
kantajaa ja väitettyjä kiusaajia ehdottomasta luottamuksellisuudesta, jolla oli käsiteltävä tutkintamenettelyn yhteydessä
vaihdettuja asiakirjoja.
Kantajan toisen väitteen mukaan pankki luovutti tutkintamenettelyn aikana väitetyille kiusaajille hänen 14.3.2011 päivätyn
muistionsa kokonaisuudessaan, mukaan lukien liitteet, vaikka nämä asiakirjat ”sisälsivät lukuisia henkilötietoja, jotka koskivat
muun muassa [hänen] terveyttään”, ja vaikka politiikassa edellytetään, että väitetty kiusaaja ei saa jäljennöstä kantelun
sisältävästä muistiosta.
Pankki väittää, että politiikkaan sisältyvässä säännössä, jonka mukaan väitetty kiusaaja ei saa jäljennöstä kantelun sisältävästä
muistiosta, ei kunnioiteta täysin puolustautumisoikeuksia, jotka on turvattava kaikissa menettelyissä, jotka voivat johtaa
asianomaiselle vastaiseen toimeen. Kun otetaan huomioon, että tutkintamenettely olisi voinut johtaa X:n ja Y:n irtisanomiseen,
pankki oli väitettyjen kiusaajien puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen vuoksi ja arvioituaan, onko tarpeen luovuttaa asiakirjat
kokonaisuudessaan vai ainoastaan osittain, päättänyt luovuttaa heille kantajan 14.3.2011 päivätyn muistion kokonaisuudessaan,
mukaan lukien liitteet. Kun otetaan erityisesti huomioon, että kantaja oli katsonut X:n ja Y:n olevan syynä terveysongelmiinsa,
oli osoittautunut tarpeelliseksi luovuttaa psykiatri tohtori A:n 10.3.2011 päivätty lääkärintodistus, jonka mukaan kantajan
psyykkiset ongelmat olivat alkaneet riskienhallinnan PO:n entisen pääjohtajan alaisuudessa viimeksi mainitun aikaansaaman
paineen vuoksi ja jossa suositeltiin kantajan siirtämistä toiseen yksikköön.
Pankki lisää, että 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttaminen kokonaisuudessaan liitteineen ei ole suhteetonta varsinkaan,
kun henkilöstöosaston johtajan 28.2.2011 päivätyllä sähköpostiviestillä kantajan huomio oli kiinnitetty nimenomaan siihen
seikkaan, että hänen muistionsa luovutettaisiin kokonaisuudessaan väitetyille kiusaajille. Kun otetaan huomioon, että kantaja
oli kuitenkin päättänyt jättää muistionsa kaikkine liitteineen, mukaan lukien lääkärintodistukset, pyytämättä, että näitä
asiakirjoja käsitellään luottamuksellisesti, hän on antanut implisiittisesti suostumuksensa siihen, että ne luovutetaan X:lle
ja Y:lle.
Vaikka Euroopan tietosuojavaltuutettu on väliintulokirjelmässään pyytänyt saada osallistua oikeudenkäyntiin vahingonkorvausvaatimusten
tukemiseksi salassapitovelvollisuuden laiminlyönnin ja henkilötietojen suojaa koskevien sääntöjen rikkomisen osalta, tietosuojavaltuutettu
ottaa kantaa ainoastaan toiseen väitteeseen, joka koskee 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttamista kokonaisuudessaan väitetyille
kiusaajille. Se vaatii kantajan tapaan, että virkamiestuomioistuin toteaa, että kyseinen luovuttaminen merkitsee pankin virheellistä
virkatoimintaa, ja että se velvoittaa pankin korvaamaan tästä toiminnasta kantajalle aiheutuneet vahingot.
Euroopan tietosuojavaltuutettu esittää vaatimustensa tueksi kaksi perustetta, jotka koskevat vastaavasti politiikan noudattamatta
jättämistä ja asetuksen N:o 45/2001 rikkomista.
Kantaja väittää myös väliintulokirjelmää koskevissa huomautuksissaan, että pankin tulkinta puolustautumisoikeuksien kunnioittamisvelvollisuudesta
vaihtelee, sillä toisessa vuonna 2010 suoritetussa tutkintamenenettelyssä se oli päinvastoin kieltäytynyt luovuttamasta kantelua
ja siihen liitettyjä asiakirjoja tutkintamenettelyn kohteena olleelle henkilölle.
Pankki katsoo Euroopan tietosuojavaltuutetun väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa, että Euroopan tietosuojavaltuutetun
esittämää toista perustetta, joka koskee asetuksen N:o 45/2001 rikkomista, ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kantaja ei
ole esittänyt sitä kannekirjelmässä.
Asiakysymysten osalta pankki korostaa aluksi, ettei se ole koskaan todennut, että 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttaminen
kokonaisuudessaan liitteineen olisi sen sisäisen menettelyn vastaista, vaan että se on perustellut tätä kokonaisuudessaan
luovuttamista sillä, että sisäistä menettelyä koskevissa säännöissä on noudatettava puolustautumisoikeuksien turvaamista koskevia
yleisiä säännöksiä.
Tämän jälkeen pankki korostaa, että 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttamisella kokonaisuudessaan liitteineen ei rikota asetusta
N:o 45/2001, päinvastoin kuin Euroopan tietosuojavaltuutettu väittää. Nimittäin tuomiossa X v. EKP (T‑333/99, EU:T:2001:251)
vahvistetun ratkaisun mukaan puolustautumisoikeuksien turvaaminen edellyttää, että kaikissa menettelyissä, joiden perusteella
saatetaan tehdä asianomaiselle vastainen päätös, ei ainoastaan tuomioistuinmenettelyissä, puolustautumisoikeudet turvataan.
Käsiteltävässä asiassa tutkintamenettely saattoi kuitenkin johtaa X:n ja Y:n irtisanomiseen, toisin sanoen heille vastaiseen
päätökseen, jo ennen tuomioistuinmenettelyn aloittamista. Koska pankin oli kunnioitettava puolustautumisoikeuksia, se oli
näin ollen luovuttanut edellä mainitut asiakirjat asetuksen N:o 45/2001 5 artiklan b alakohdan mukaisesti.
Pankki kiistää myös Euroopan tietosuojavaltuutetun väitteen, jonka mukaan se ei olisi tutkinut riittävästi sitä, oliko tarpeen
luovuttaa 14.3.2011 päivätty muistio kokonaisuudessaan vai ainoastaan osittain, ennen sen luovuttamista väitetyille kiusaajille.
Pankin mukaan kyse on vain Euroopan tietosuojavaltuutetun spekulaatioista ja se on todellakin suorittanut tällaisen perusteellisen
tarkastelun.
Kantaja ja Euroopan tietosuojavaltuutettu ovat vastauskirjelmissään prosessinjohtotoimiin ottaneet kantaa oikeudenkäyntiväitteeseen,
jonka pankki on esittänyt väliintulokirjelmää koskevissa huomautuksissaan.
b)     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Virkamiestuomioistuin tutkii aluksi, onko pankki todellakin syyllistynyt kahteen edellä mainittuun virheelliseen virkatoimintaan,
kuten kantaja väittää. Mikäli vastaus kysymykseen on myöntävä, se tarkastelee mahdollisesti aiheutuneen vahingon ja väitettyjen
virheiden välistä syy-yhteyttä. Lopuksi se lausuu vahingonkorvauksen määrästä, joka mahdollisesti on maksettava.
Tutkinta-asiakirjoihin tutustumismahdollisuuden antaminen kolmansille
Sen väitteen tueksi, jonka mukaan riskienhallinnan PO:n uudella pääjohtajalla sekä tietyillä muilla hallintohenkilöstön jäsenillä
koordinaatiojaostossa olisi ollut mahdollisuus tutustua tutkintamenettelyn aikana koottuihin asiakirjoihin, kantaja esittää
yhtäältä kannekirjelmänsä liitteessä otteen X:n vastauksena hänen 14.3.2011 päivättyyn muistioonsa laatimasta muistiosta ja
otteen asiakirjasta, jonka riskienhallinnan PO:n uusi pääjohtaja on laatinut kantajan aloittaman vuotta 2000 koskevaan arviointikertomukseensa
kohdistuvan virallisen valitusmenettelyn yhteydessä, sillä hän katsoo, että viimeksi mainittu ote on saanut vahvoja vaikutteita
ensiksi mainitusta. Toisaalta hän esittää Euroopan tietosuojavaltuutetun väliintulokirjelmää koskevan huomautuskirjelmänsä
liitteenä kaksi sähköpostiviestiä, jotka on vaihdettu hänen ja pankin toisen toimihenkilön välillä.
Mitä ensiksi tulee molempiin asiakirjaotteisiin, jotka ovat kannekirjelmän liitteenä, virkamiestuomioistuin toteaa, että kumpikin
sisältää käytännössä samalla tavalla kirjoitetun virkkeen.
Tältä osin virkamiestuomioistuin toteaa, että Euroopan tietosuojavaltuutetulle 2.2.2012 osoitetussa sähköpostiviestissä pankki
väittää, että riskienhallinnan PO:n uusi pääjohtaja on joitakin päiviä sen jälkeen, kun X oli jäänyt eläkkeelle, laatinut
asiakirjan, josta kannekirjelmään on liitetty ote, vastauksena kantajan tekemään viralliseen valitukseen valituskomitean edessä,
jonka tehtävänä oli lausua hänen vuotta 2010 koskevasta arviointikertomuksestaan. Kun koko valitusmenettely oli kuitenkin
alkanut X:n vastuulla, viimeksi mainittu oli ennen eläkkeelle lähtöään lähettänyt jäljennöksen muistioistaan seuraajalleen,
riskienhallinnan PO:n uudelle pääjohtajalle. Nämä tosiseikat, joita kantaja ei kiistänyt suullisessa käsittelyssä, voisivat
näin ollen selittää havaitun samankaltaisuuden näiden kahden otteen yhden virkkeen välillä. Virkamiestuomioistuin voi nimittäin
kohtuullisesti odottaa sitä, että X on siirtänyt seuraajalleen kaikki merkityksellisiksi katsomansa tiedot auttaakseen tätä
ottamaan kantaa edellä mainittuun viralliseen valitukseen. Joka tapauksessa kantajan esittämien kahden otteen avulla ei voida
osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että pankki olisi luovuttanut riskienhallinnan PO:n uudelle pääjohtajalle muistion,
jonka X oli laatinut vastauksena kantajan kanteluun.
Toiseksi sähköpostiviestien vaihdosta kantajan ja toisen pankin toimihenkilön välillä virkamiestuomioistuin huomauttaa, että
ensimmäisen viestin, jossa mainitaan se seikka, että riskienhallinnan PO:n uusi pääjohtaja olisi todennut valituskomiteassa,
jonka tehtävänä oli ottaa kantaa kantajan arviointikertomukseen vuodelta 2010, että hän oli saanut jäljennöksen muistiosta,
jonka X oli lähettänyt kantajan kantelun käynnistämän kiusaamista koskevan tutkintamenettelyn yhteydessä, ja että hän oli
toimittanut sen eräälle kantajan alaiselle, oli laatinut kantaja 21.3.2012. Tässä sähköpostiviestissä kantaja kysyi viestin
saajalta, heijastiko hänen laatimansa teksti hyvin sitä, mitä riskienhallinnan PO:n uusi pääjohtaja oli sanonut, kun häntä
kuultiin valituskomiteassa, jossa hän itse ja viestin vastaanottaja olivat olleet läsnä. Kyseessä oleva toimihenkilö vahvisti
seuraavan päivän vastausviestissään kantajan laatiman tekstin sanamuodon.
Tältä osin virkamiestuomioistuin toteaa, että pankin toimihenkilö, jota sähköpostikirjeenvaihto, johon kantaja vetoaa, koskee,
ei ole antanut suoraa todistajanlausuntoa vaan on rajoittunut vahvistamaan kantajan itsensä kirjoittamat sanat, jotka on sitä
paitsi kirjoitettu vasta 21.3.2012, vaikka kuuleminen valituskomiteassa oli tapahtunut jo vuonna 2011. Lisäksi kantajan sähköpostiviestissä
viitataan X:n muistion luovuttamiseen vain yhdelle pankin toimihenkilölle eikä ”tietyille henkilöstön jäsenille”, kuten hän
väittää kannekirjelmässään. Sähköpostikirjeenvaihdolla, johon kantaja vetoaa, ei ole näin ollen käsiteltävässä asiassa riittävää
todistusarvoa, joka olisi omiaan osoittamaan, että pankki olisi toimittanut riskienhallinnan PO:n uudelle pääjohtajalle sekä
useille henkilöstön jäsenille koordinaatiojaostossa muistion, jonka X oli laatinut vastauksena kantajan kanteluun.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on päädyttävä katsomaan, että koska kantaja ei ole esittänyt todisteita väitteensä
tueksi, ei ole näytetty toteen, että pankki olisi antanut kolmansille mahdollisuuden tutustua tutkinta-asiakirjoihin.
Kyseisen 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttaminen kokonaisuudessaan liitteineen väitetyille kiusaajille
–       Virheen olemassaolo
Niiden väitteidensä tueksi, joiden mukaan pankki olisi tehnyt virheen luovuttaessaan 14.3.2011 päivätyn muistion liitteineen
väitetyille kiusaajille, kantaja esittää yhden ainoan kanneperusteen, joka koskee salassapitovelvollisuuden laiminlyöntiä
ja politiikassa edellytettyä tietosuojaa koskevien sääntöjen rikkomista.
Virkamiestuomioistuin toteaa, että Euroopan tietosuojavaltuutettu esittää väliintulokirjelmässään toisen perusteen, joka koskee
asetuksen N:o 45/2001 rikkomista. Kun tietosuojavaltuutetulta tiedusteltiin tästä istunnossa, se korosti, että kyseessä ei
ollut toinen peruste vaan kantajan esittämää kanneperustetta tukeva argumentti.
Tältä osin on huomautettava, että vaikka Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan neljäs kohta, jota sovelletaan
virkamiestuomioistuimessa käytävään oikeudenkäyntimenettelyyn kyseisen perussäännön liitteessä I olevan 7 artiklan 1 kohdan
nojalla, ja virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 110 artiklan 3 kohta eivät ole esteenä sille, että väliintulija esittää
tukemansa asianosaisen väitteisiin nähden uusia tai niistä poikkeavia perusteluita, jottei väliintulo rajoittuisi pelkästään
kanteessa esitettyjen väitteiden toistoksi, ei kuitenkaan voida katsoa, että näissä määräyksissä sallitaan, että väliintulija
muuttaa tai vääristää kanteessa määriteltyä oikeudenkäynnin kohdetta esittämällä uusia perusteita (ks. vastaavasti tuomiot
BaByliss v. komissio, T‑114/02, EU:T:2003:100, 417 kohta ja SELEX Sistemi Integrati v. komissio, T‑155/04, EU:T:2006:387,
42 kohta). Euroopan tietosuojavaltuutetun perustelua ei voida siis hyväksyä, sillä väittäessään, että pankki on rikkonut tiettyjä
asetuksen N:o 45/2001 säännöksiä, se on todellakin esittänyt perusteen, joka eroaa selvästi kantajan esittämästä perusteesta,
joka koskee politiikan noudattamatta jättämistä.
Koska Euroopan tietosuojavaltuutettu ei voinut esittää perustetta, johon kannekirjelmä ei perustu, tämä toinen peruste on
jätettävä tutkimatta.
Virkamiestuomioistuimen on kuitenkin todettava, että politiikassa edellytetään nimenomaan, että väitetylle kiusaajalle ilmoitetaan
kantelun kohteesta ja hän saa tarpeelliset tiedot tältä osin mutta että hän ei saa jäljennöstä kantelijan muistiosta.
Politiikan sanamuodosta seuraa, että pankki ei ole noudattanut sitä luovuttaessaan kantajan 14.3.2011 päivätyn muistion kokonaisuudessaan
liitteineen X:lle ja Y:lle. Se teki näin ollen virheen, joka voi synnyttää sille sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun.
Tätä päätelmää ei voida tehdä tyhjäksi vetoamalla siihen, että pankilla on velvollisuus kunnioittaa puolustautumisoikeuksia
tai asiassa X v. EKP annettuun tuomioon (EU:T:2001:251) perustuvaan oikeuskäytäntöön. Toisin kuin pankki väittää, tutkintamenettely
ei nimittäin voi johtaa suoraan väitettyyn kiusaajaan kohdistuvaan seuraamukseen, sillä kyseisestä seuraamuksesta voidaan
päättää vasta kurinpitomenettelyn jälkeen. Näin ollen, kun otetaan huomioon, että tutkintamenettely ei voinut johtaa väitetyille
kiusaajille vastaiseen toimeen, pankilla ei ollut oikeutta ilmoittaa heille kaikkia kantajan henkilötietoja heidän puolustautumisoikeuksiensa
kunnioittamiseksi.
Pankin argumentti, jonka mukaan kantajalle oli ilmoitettu etukäteen siitä, että hänen kantelunsa sisältävä muistio luovutettaisiin
väitetyille kiusaajille, ei voi myöskään menestyä. Nimittäin se seikka, että kantaja ei vastustanut nimenomaisesti muistionsa
luovuttamista, vaikka myönnettäisiinkin, että pankki on voinut nähdä siinä hiljaisen suostumuksen kyseiseen luovuttamiseen,
ei oikeuttanut pankkia toimimaan tavalla, joka on ristiriidassa sen omien sisäisten sääntöjensä kanssa, tässä tapauksessa
politiikkaan sisältyvän sen määräyksen kanssa, jossa edellytetään nimenomaan, ettei väitetylle kiusaajalle luovuteta kantelijan
muistiota.
–       Henkinen kärsimys ja syy-yhteys
Virkamiestuomioistuin toteaa, että kantaja ei selitä, miltä osin 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttaminen liitteineen väitetyille
kiusaajille olisi estänyt tutkintamenettelyn asianmukaista kulkua ja olisi siten aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä.
Tämän henkisen kärsimyksen tosiasiallisuutta ei siis ole näytetty toteen.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttamisella kokonaisuudessaan liitteineen väitetyille kiusaajille
olisi ollut vaikutuksia hänen jo ennestään vihamieliseen työympäristöönsä, koska tästä luovuttamisesta aiheutui häntä koskevia
kielteisiä huhuja ja se vahingoitti siten hänen mainettaan ja uskottavuuttaan, virkamiestuomioistuin toteaa, että 14.3.2011
päivätty muistio liitteineen sisältää useita kantajan henkilötietoja, erityisesti hänen terveydentilaansa koskevia tietoja.
Virkamiestuomioistuin voi ainoastaan todeta, että kantajan näiden henkilötietojen luovuttamisesta väitetyille kiusaajille
aiheutui hänelle henkistä kärsimystä.
–       Vahingon korvaaminen
On todettava, että kannekirjelmässä ei kehitellä mitään päätelmiä, jotka koskisivat erityisesti sen henkisen kärsimyksen arviointia,
joka kantajalle on aiheutunut sen vuoksi, että pankki luovutti 14.3.2011 päivätyn muistion kokonaisuudessaan liitteineen väitetyille
kiusaajille.
Näissä olosuhteissa on suoritettava arviointi oikeuden ja kohtuuden mukaan kantajalle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä,
jonka määräksi voidaan arvioida 5 000 euroa, ja velvoitettava pankki maksamaan kyseinen summa tällä perusteella kantajalle.
2.     Todistajien kuulemisen estäminen
a)     Asianosaisten lausumat
Kantaja moittii pankkia yhtäältä siitä, että se on antanut useille hänen mainitsemilleen sellaisille henkilöille, joita tutkintakomitea
voisi kuulla, virheellisiä tietoja heidän mahdollisesta todistajanlausunnostaan, minkä seurauksena he ovat kieltäytyneet todistamasta.
Toisaalta tietyille näistä mahdollisista todistajista ei ollut edes ilmoitettu siitä, että heitä oli esitetty todistajiksi,
eikä heitä ollut kutsuttu kuultavaksi. Pankki oli siten estänyt tutkintamenettelyn asianmukaisen kulun ja loukannut hyvän
hallinnon periaatetta. Tämä pankin virhe oli aiheuttanut kantajalle henkistä kärsimystä, jonka määräksi hän arvioi oikeuden
ja kohtuuden mukaan 40 000 euroa.
Pankki kiistää todistajien kuulemisen estämistä koskevien syytösten paikkansapitävyyden.
b)     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen väitteen osalta asiakirjoista todellakin ilmenee, että tietyt henkilöt, joita kantaja oli ilmoittanut voitavan
kuulla tutkintakomiteassa, ovat kieltäytyneet todistamasta. Kantaja ei ole kuitenkaan esittänyt näyttöä tai aihetodisteita
sen väitteensä tueksi, jonka mukaan pankin antamat virheelliset tiedot olisivat syynä näihin kieltäytymisiin. Kantaja itse
ei myöskään vaikuta olevan varma väitteestään, sillä hän ilmaisee kannekirjelmässään, että ”näyttää siltä, että [– –] tietyt
[henkilöt] ovat kyselleet [– –] pankin henkilöstöosastolta tästä menettelystä” ja että heille ”olisi” annettu vastaus. Tämä
väite on näin ollen hylättävä.
Mitä tulee toiseen väitteeseen, jonka mukaan tutkintakomitea ei olisi kutsunut todistamaan kaikkia henkilöitä, jotka kantaja
oli ilmoittanut mahdollisina todistajina, on riittävää todeta, että politiikan mukaan tutkintakomitealla on mahdollisuus omaksua
sopivaksi katsomansa menettelytapa. Vaikka onkin totta, että politiikassa edellytetään myös, että tutkintakomitea haastattelee
”[kantelijan] mahdollisesti nimeämiä todistajia”, tätä määräystä ei voida millään perusteella tulkita niin, että tutkintakomitealla
on velvollisuus kutsua kuultaviksi kaikki kantelijan nimeämät mahdolliset todistajat. Päinvastoin, kuten pankki perustellusti
toteaa, tutkintakomitean tehtävänä on päättää, keitä osapuolten ilmoittamista henkilöistä on kuultava. Myös toinen väite on
näin ollen hylättävä.
Koska molemmat väitteet on hylätty, on pääteltävä, ettei ole näytetty toteen, että pankki olisi estänyt kantajan ehdottamien
todistajien kuulemisen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ja ilman, että on tarpeen toteuttaa kantajan vaatimia asian selvittämistoimia, pankki on
velvoitettava maksamaan kantajalle 35 000 euroa korvauksena vahingoista, jotka ovat aiheutuneet 27.7.2011 tehdyn päätöksen
lainvastaisuudesta ja pankin politiikan noudattamatta jättämisestä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen työjärjestyksen 2 osaston
8 luvun muiden määräysten soveltamista. Saman artiklan 2 kohdan mukaan kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi
päättää, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei
lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
Tässä tuomiossa esitetyistä perusteista seuraa, että koska kanne on pääosin hyväksytty, pankki on hävinnyt asian. Lisäksi
kantaja on vaatimuksissaan nimenomaisesti vaatinut, että pankki velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Asian olosuhteissa
ei ole perusteltua soveltaa työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohtaa, minkä vuoksi on päätettävä, että pankki vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan,
ja se velvoitetaan korvaamaan kantajalle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien kulut, joita Euroopan tietosuojavaltuutetun
väliintulosta on aiheutunut sekä pankille että kantajalle.
Työjärjestyksen 89 artiklan 4 kohdan mukaisesti väliintulijan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan investointipankin pääjohtajan 27.7.2011 tekemä päätös kumotaan.
2)
Euroopan investointipankki velvoitetaan maksamaan CG:lle 35 000 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Euroopan investointipankki vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan CG:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
5)
Euroopan tietosuojavaltuutettu vastaa väliintulijana omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Rofes i Pujol
Bradley
Svenningsen
Julistettiin Luxemburgissa 10 päivänä heinäkuuta 2014.
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tosiseikat
Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittely
Tutkittavaksi ottaminen
I  Kolmas vaatimus, joka koskee työpaikkakiusaamisen toteamista
II  Viides vaatimus, jolla pyritään 1.9.2011 tehdyn päätöksen kumoamiseen
III  Kuudes vaatimus, joka koskee pankin syyksi luettavien virkavirheiden toteamista
Kumoamisvaatimukset ja vahingonkorvausvaatimukset
I  Vaatimukset, joilla pyritään 27.7.2011 tehdyn päätöksen kumoamiseen
A  Asianosaisten lausumat
B  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
II  Kantajan vahingonkorvausvaatimukset
A  Kyseisen 27.7.2011 tehdyn päätöksen lainvastaisuudesta aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
B  Niiden vahinkojen korvaaminen, joita työpaikkakiusaamisesta ja pankin huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnistä kantajalle
väitetysti aiheutui
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
C  Pankin syyksi luettavasta virheellisestä virkatoiminnasta väitetysti aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen
1.  Pankin salassapitovelvollisuuden laiminlyönti ja politiikassa edellytettyä henkilötietojen suojaa koskevien sääntöjen
rikkominen
a)  Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
b)  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Tutkinta-asiakirjoihin tutustumismahdollisuuden antaminen kolmansille
Kyseisen 14.3.2011 päivätyn muistion luovuttaminen kokonaisuudessaan liitteineen väitetyille kiusaajille
–  Virheen olemassaolo
–  Henkinen kärsimys ja syy-yhteys
–  Vahingon korvaaminen
2.  Todistajien kuulemisen estäminen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.