CELEX: 62010CJ0270
Pöytäkirja Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista
Pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäinen kohta
Unionin virkamiehen puolison verotuksellisen kotipaikan määrittäminen
Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan henkilöä, joka on asunut kolmen vuoden ajan ulkomailla, ei enää pidetä maassa asuvana eikä hän täten ole enää yleisesti verovelvollinen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan, joka liitettiin alun perin
Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta tehtyyn sopimukseen (EYVL 1967, 152, s. 13) ja
sitten Amsterdamin sopimuksen nojalla EY:n perustamissopimukseen (jäljempänä pöytäkirja), 14 artiklan ensimmäisen kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jonka Lotta Gistö on pannut vireille sen selvittämiseksi, oliko hän verovuonna 2007 Suomen
tuloverotuksessa yleisesti vai rajoitetusti verovelvollinen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Pöytäkirjan 13 artiklassa määrättiin seuraavaa:
”Niillä edellytyksin ja noudattaen sitä menettelyä, jotka neuvosto komission ehdotuksesta vahvistaa, yhteisöjen virkamiehet
ja muu henkilöstö ovat velvollisia maksamaan yhteisöille veroa yhteisöjen heille maksamista palkoista ja palkkioista.
He eivät maksa kansallista veroa yhteisöjen maksamista palkoista ja palkkioista.”
Pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrättiin seuraavaa:
”Sovellettaessa tuloverotusta, varallisuusverotusta ja perintöverotusta sekä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi yhteisöjen
jäsenvaltioiden välillä tehtyjä yleissopimuksia yhteisöjen niiden virkamiesten ja sen muun henkilöstön kotipaikan, jotka hoitaakseen
tehtäväänsä yhteisöjen palveluksessa muuttavat asumaan muun jäsenvaltion alueelle kuin siihen jäsenvaltioon, jossa heidän
verotuksellinen kotipaikkansa oli heidän ryhtyessä hoitamaan tehtäviään yhteisöissä, katsotaan sekä maassa, jossa he tosiasiallisesti
asuvat että maassa, jossa heillä on verotuksellinen kotipaikka, olevan edelleen viimeksi mainitussa maassa, jos se on yhteisöjen
jäsenvaltio. Tätä määräystä sovelletaan myös puolisoon, jos tämä ei harjoita omaa ansiotoimintaa, sekä tässä artiklassa tarkoitettujen
henkilöiden huollettavina oleviin lapsiin.”

Kansallinen oikeus
Tuloverolain (30.12.1992/1535) 9 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Velvollinen suorittamaan veroa tulon perusteella on
1)      verovuonna Suomessa asunut henkilö, kotimainen yhteisö, yhteisetuus ja kuolinpesä täältä ja muualta saamastaan tulosta (yleinen
verovelvollisuus);
2)      henkilö, joka verovuonna ei ole asunut Suomessa, sekä ulkomainen yhteisö täältä saamastaan tulosta (rajoitettu verovelvollisuus).”
Saman lain 11 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilön katsotaan asuvan Suomessa, jos hänellä on täällä varsinainen asunto ja koti tai jos hän jatkuvasti oleskelee täällä
yli kuuden kuukauden ajan, jolloin tilapäinen poissaolo ei estä pitämästä oleskelua jatkuvana. Suomen kansalaista pidetään
kuitenkin Suomessa asuvana, vaikka hän ei jatkuvasti oleskelekaan täällä yli kuuden kuukauden aikaa, kunnes kolme vuotta on
kulunut sen vuoden päättymisestä, jonka aikana hän on lähtenyt maasta, jollei hän näytä, että hänellä ei ole verovuonna ollut
olennaisia siteitä Suomeen. Jollei muuta näytetä, Suomen kansalaisen ei katsota mainitun ajan jälkeen asuvan Suomessa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Suomen kansalainen Lotta Gistö muutti Luxemburgiin keväällä 2003 yhdessä perheensä kanssa, kun hänen puolisonsa aloitti vakituisen
työsuhteen Euroopan parlamentissa kääntäjänä. Gistöt ovat asuneet Luxemburgissa tuosta lähtien.
Vuonna 2007 Gistö oli hoitovapaalla työstään lastentarhanopettajana Turussa (Suomi) eikä hän harjoittanut omaa ansiotoimintaa
Luxemburgissa. Hän omistaa Suomessa irtainta omaisuutta ja useita vuokrattuna olevia sijoitusasuntoja.
Sen selvittämiseksi, oliko hän edelleen verovuonna 2007 tuloverotuksessa Suomessa yleisesti verovelvollinen, Gistö haki ennakkoratkaisua
verohallituksen yhteydessä toimivalta keskusverolautakunnalta, joka voi verovelvollisen hakemuksesta antaa verotusta koskevia
sitovia ennakkoratkaisuja. Gistön hakemuksesta antamassaan ennakkoratkaisussa keskusverolautakunta katsoi, että hänen verotuksellinen
kotipaikkansa oli pöytäkirjan 14 artiklan mukaisesti edelleen Suomessa ja että näin ollen hän oli siellä tuloverotuksessa
yleisesti verovelvollinen, koska hän ei harjoittanut Luxemburgissa omaa ansiotoimintaa.
Gistö valitti tästä päätöksestä korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
Korkein hallinto-oikeus toteaa, että pöytäkirjan mukaisen verotuksellisen lopputuloksen seurauksena olisi se, että asianomaiseen
henkilöön sovellettaisiin hänen Luxemburgiin siirtymistään haittaavaa verokohtelua, koska hän olisi edelleen Suomessa yleisesti
verovelvollinen, vaikka tilanteeseen sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla hän voisi olla Suomessa rajoitetusti
verovelvollinen verovuodesta 2007 lähtien.
Tässä tilanteessa korkein hallinto-oikeus päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [pöytäkirjan] 14 artiklan säännöstä tulkittava [Gistön] tapauksessa siten, että hänen verotuksellinen kotipaikkansa
on pöytäkirjan määräysten nojalla vuonna 2007 edelleen Suomi, vai onko pöytäkirjan merkitys asiassa sellainen, että viimekädessä
kuitenkin jäsenvaltion sisäisen lainsäädännön säännökset ratkaisevat kysymyksen yleisestä verovelvollisuudesta jäsenvaltiossa,
tässä tapauksessa Suomessa?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Kansallinen tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään, onko pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäistä kohtaa tulkittava siten,
että Euroopan unionin palveluksessa aloittavan henkilön puolison, joka pelkästään siitä syystä, että ensin mainittu henkilö
aloittaa työskentelyn Euroopan unionin palveluksessa, muuttaa asumaan muun jäsenvaltion alueelle kuin siihen jäsenvaltioon,
jossa hänen verotuksellinen kotipaikkansa oli ensin mainitun henkilön ryhtyessä hoitamaan tehtäviään unionissa, verotuksellisen
kotipaikan katsotaan olevan edelleen viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, jos kyseinen puoliso ei harjoita omaa ansiotoimintaa.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on huomautettava, että pöytäkirjan 13 ja 14 artiklalla jaetaan verotuksellinen toimivalta
Euroopan unionin ja sen jäsenvaltion välillä, jossa virkamiehen tai muuhun henkilöstöön kuuluvan henkilön verotuksellinen
kotipaikka oli ennen unionin palvelukseen tuloa (ks. asia C-263/91, Kristoffersen, tuomio 25.5.1993, Kok., s. I-2755, 9 kohta
ja asia C-88/92, X, tuomio 17.6.1993, Kok., s. I-3315, 11 kohta).
Pöytäkirjan 13 artiklan nojalla unionin virkamiehet ja muu henkilöstö ovat velvollisia maksamaan unionille veroa unionin heille
maksamista palkoista ja palkkioista, eivätkä he maksa näistä kansallista veroa (ks. em. asia Kristoffersen, tuomion 10 kohta).
Pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan sovellettaessa muun muassa tuloverotusta unionin niiden virkamiesten ja
sen muun henkilöstön kotipaikan, jotka hoitaakseen tehtäväänsä unionin palveluksessa muuttavat asumaan muun jäsenvaltion alueelle
kuin siihen jäsenvaltioon, jossa heidän verotuksellinen kotipaikkansa oli heidän ryhtyessä hoitamaan tehtäviään unionissa,
katsotaan sekä maassa, jossa he tosiasiallisesti asuvat, että maassa, jossa heillä on verotuksellinen kotipaikka, olevan edelleen
viimeksi mainitussa maassa, jos se on unionin jäsenvaltio (ks. em. asia Kristoffersen, tuomion 11 kohta ja em. asia X, tuomion
9 kohta).
Tästä seuraa, että pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan lähtövaltiona oleva jäsenvaltio, jossa on edelleen virkamiehen
tai muuhun henkilöstöön kuuluvan henkilön verotuksellinen kotipaikka, on periaatteessa edelleen toimivaltainen verottamaan
kyseisten henkilöiden kaikkia muita tuloja paitsi unionin heille maksamia palkkoja ja palkkioita ja mainittu jäsenvaltio voi
kantaa näiltä henkilöiltä tuloveroa, vaikkei heidän todellinen kotipaikkansa siellä olekaan (ks. vastaavasti asia C-209/01,
Schilling ja Fleck-Schilling, tuomio 13.11.2003, Kok., s. I-13389, 31 kohta). Pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäisessä kohdassa
tarkoitetun tuloveron käsite on määritettävä sovellettavan kansallisen oikeuden perusteella (ks. em. asia Kristoffersen, tuomion
12 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että pöytäkirjan 14 artiklalla luotu toimivallan jako vaarantuisi, jos virkamies tai muuhun
henkilöstöön kuuluva voisi vapaasti valita verotuksellisen kotipaikkansa (ks. em. asia X, tuomion 12 kohta).
Koska pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen mukaan pöytäkirjan verotusta koskevia määräyksiä sovelletaan
myös unionin virkamiehen tai muuhun henkilöstöön kuuluvan henkilön puolisoon, jos tämä ei harjoita omaa ansiotoimintaa, myöskään
mainitun puolison verotuksellisen kotipaikan määrittäminen ei voi riippua kyseisen henkilön omasta tahdosta.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa jäsenvaltio, jossa henkilön kotipaikka oli ennen kuin
hänen puolisonsa ryhtyi hoitamaan tehtäviään unionissa, on edelleen toimivaltainen verottamaan kyseisen henkilön kaikkia muita
tuloja paitsi unionin maksamia palkkoja ja palkkioita, jos hän ei harjoita omaa ansiotoimintaa.
Edellä esitetty tulkinta ei ole ristiriidassa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, sillä erittäin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä
ilmenee, että verotukselliselta kannalta arvioituna Euroopan unionin virkamiesten ja muun henkilöstön sekä heidän puolisoidensa
– siinä tapauksessa, että viimeksi mainitut eivät harjoita omaa ansiotoimintaa jäsenvaltiossa, jossa virkamies tai muuhun
henkilöstöön kuuluva henkilö hoitaa tehtäviään unionin palveluksessa – ei voida katsoa olevan samassa tilanteessa kuin siirtotyöläinen,
joka asettautuu muuhun jäsenvaltioon kuin alkuperävaltioonsa (ks. vastaavasti em. asia Schilling ja Fleck-Schilling, tuomion
29 kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että pöytäkirjan 14 artiklan ensimmäistä kohtaa
on tulkittava siten, että Euroopan unionin palveluksessa aloittavan henkilön puolison, joka pelkästään siitä syystä, että
ensin mainittu henkilö aloittaa työskentelyn Euroopan unionin palveluksessa, muuttaa asumaan muun jäsenvaltion alueelle kuin
siihen jäsenvaltioon, jossa hänen verotuksellinen kotipaikkansa oli ensin mainitun henkilön ryhtyessä hoitamaan tehtäviään
unionissa, verotuksellisen kotipaikan katsotaan olevan edelleen viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, jos kyseinen puoliso ei
harjoita omaa ansiotoimintaa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan, joka liitettiin alun perin Euroopan yhteisöjen yhteisen
neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta tehtyyn sopimukseen ja sitten Amsterdamin sopimuksen nojalla EY:n perustamissopimukseen,
14 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että Euroopan unionin palveluksessa aloittavan henkilön puolison, joka
pelkästään siitä syystä, että ensin mainittu henkilö aloittaa työskentelyn Euroopan unionin palveluksessa, muuttaa asumaan
muun jäsenvaltion alueelle kuin siihen jäsenvaltioon, jossa hänen verotuksellinen kotipaikkansa oli ensin mainitun henkilön
ryhtyessä hoitamaan tehtäviään unionissa, verotuksellisen kotipaikan katsotaan olevan edelleen viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa,
jos kyseinen puoliso ei harjoita omaa ansiotoimintaa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: suomi.