CELEX: 62011TJ0229
Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European
Sistem de pensii suplimentare
Decizii de respingere a cererilor de a beneficia de dispozițiile în vigoare înainte de modificarea sistemului de pensii suplimentare în anul 2009
Excepție de nelegalitate
Drepturi dobândite
Încredere legitimă
Proporționalitate
Egalitate de tratament

Cadrul juridic
Biroul Parlamentului European (denumit în continuare „Biroul”) este un organ al Parlamentului European. Potrivit articolului 22 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European, în versiunea aplicabilă situației de fapt în cauză (
JO 2005, L 44, p. 1
), intitulat „Funcțiile Biroului”, Biroul reglementează, printre altele, chestiunile financiare, organizatorice și administrative privind deputații în Parlamentul European.
În acest temei, Biroul a adoptat Normele privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European (denumite în continuare „Normele CID”).
La 12 iunie 1990, Biroul a adoptat Normele privind sistemul (facultativ) de pensie suplimentară al deputaților în Parlamentul European (denumite în continuare „Normele din 12 iunie 1990”), care figurează în anexa VII la Normele CID.
Normele din 12 iunie 1990, în versiunea aplicabilă în martie 2009, prevedeau printre altele:
„Articolul 1
(1)   Până la adoptarea unui statut unic al deputaților și independent de drepturile de pensie prevăzute în anexele I și II, orice deputat în Parlamentul European care a contribuit cel puțin doi ani la sistemul facultativ de pensii are dreptul, la încetarea exercitării funcțiilor, la o pensie pe viață începând din prima zi a lunii care urmează celei în care a împlinit vârsta de 60 de ani.
[…]
Articolul 2
(1)   Valoarea pensiei este, pentru fiecare an complet de mandat, de 3,5 % din 40 % din salariul de bază al unui judecător la Curtea de Justiție a Comunităților Europene și, pentru fiecare lună completă, de o douăsprezecime din această sumă.
(2)   Valoarea maximă a pensiei este de 70 % (valoarea minimă este de 10,5 %) din 40 % din salariul de bază al unui judecător la Curtea de Justiție a Comunităților Europene.
(3)   Pensia se calculează și se plătește în euro.
Articolul 3
Foștii membri sau membrii demisionari pot solicita înainte de vârsta de 60 de ani ca pensia lor pentru limită de vârstă să le fie plătită imediat sau oricând între demisia acestora și vârsta de 60 de ani, cu condiția să fi împlinit vârsta de 50 de ani. În acest ultim caz, pensia este egală cu valoarea calculată în temeiul articolului 2 alineatul (1), multiplicată cu un coeficient calculat în funcție de vârsta deputatului la momentul la care începe să încaseze pensia, în conformitate cu baremul următor […]
Articolul 4
(plata unei părți a pensiei sub forma unei sume forfetare)
(1)   Un maxim de 25 % din drepturile de pensie calculate în temeiul articolului 2 alineatul (1) poate fi plătit sub forma unei sume forfetare deputaților afiliați sau care au fost afiliați la sistemul facultativ de pensii.
(2)   Această opțiune trebuie exercitată înainte de data la care încep plățile și este irevocabilă.
(3)   Sub rezerva plafonului menționat la alineatul (1), plata unei sume forfetare nu afectează și nici nu reduce drepturile de pensie ale soțului supraviețuitor sau ale copiilor aflați în întreținerea afiliatului.
(4)   Suma forfetară se calculează în raport cu vârsta deputatului la data de la care pensia se plătește, pe baza tabelului de mai jos […]
(5)   Suma forfetară se calculează și se plătește în euro. Plata se efectuează înainte de prima plată a pensiei.
[…]”
Fondul de pensii suplimentare a fost creat odată cu înființarea de către chestorii Parlamentului European a ASBL „Fonds de pension – députés au Parlement européen” (denumită în continuare „ASBL”), care, la rândul ei, a înființat o societate de investiții cu capital variabil (SICAV) de drept luxemburghez, denumită „Fonds de pension – Députés au Parlement européen, Société d’Investissement à Capital Variable”, căreia i s-a încredințat gestiunea tehnică a investițiilor.
Statutul deputaților în Parlamentul European a fost adoptat prin Decizia 2005/684/CE, Euratom a Parlamentului European din 28 septembrie 2005 (
JO 2005, L 262, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 28) și a intrat în vigoare la 14 iulie 2009, prima zi a celei de a șaptea legislaturi.
Statutul deputaților a instaurat pentru deputați un sistem de pensii definitiv conform căruia aceștia au dreptul, independent de vreo contribuție, la o pensie pentru limită de vârstă începând cu vârsta de 63 de ani.
Statutul deputaților prevede dispoziții tranzitorii aplicabile sistemului de pensie suplimentară. În această privință, articolul 27 din statut prevede:
„(1)   Fondul de pensii facultativ stabilit de Parlamentul European se păstrează după intrarea în vigoare a prezentului statut pentru deputații sau foștii deputați care au dobândit deja drepturi sau sunt pe cale de a dobândi drepturi în respectivul fond.
(2)   Drepturile dobândite și drepturile viitoare se păstrează integral. Parlamentul European poate stabili criterii și condiții care reglementează dobândirea de noi drepturi sau drepturi viitoare.
(3)   Deputații care primesc indemnizația [prevăzută de statut] nu pot dobândi alte drepturi noi sau drepturi viitoare în fondul de pensii facultativ.
(4)   Fondul nu este deschis deputaților aleși pentru prima dată în Parlament după ce prezentul statut devine aplicabil.
[…]”
Prin Deciziile din 19 mai și din 9 iulie 2008, Biroul a adoptat Normele de aplicare a Statutului deputaților (
JO 2009, C 159, p. 1
, denumite în continuare „normele de aplicare”). În temeiul articolului 73 din acestea, normele de aplicare au intrat în vigoare concomitent cu intrarea în vigoare a Statutului deputaților, și anume la 14 iulie 2009.
Articolul 74 din normele de aplicare prevede că, sub rezerva dispozițiilor tranzitorii prevăzute în titlul IV, Normele CID devin caduce în ziua intrării în vigoare a Statutului deputaților.
Articolul 76 din normele de aplicare, intitulat „Pensia complementară”, prevede:
„(1)   Pensia complementară (facultativă) atribuită în temeiul anexei VII la Normele CID este vărsată în continuare, în conformitate cu respectiva anexă, persoanelor care au beneficiat de această pensie înainte de data intrării în vigoare a statutului.
(2)   Rămâne dobândit, în conformitate cu anexa VII menționată mai sus, dreptul la pensia pentru vechime în muncă dobândit înainte de data intrării în vigoare a statutului. Respectarea acestui drept se asigură în condițiile prevăzute în anexă.
(3)   În conformitate cu anexa VII menționată mai sus, continuă să cumuleze noi drepturi după intrarea în vigoare a statutului deputații aleși în 2009:
(a)
care au avut statutul de deputat într-o legislatură precedentă și
(b)
care au dobândit deja sau urmau să dobândească drepturi în cadrul regimului de pensie complementară și
(c)
pentru care statul membru în care deputatul a fost ales a adoptat o reglementare derogatorie, în conformitate cu articolul 29 din statut, sau care, în conformitate cu articolul 25 din statut, au optat pentru sistemul național și
(d)
care nu au dreptul la pensie națională sau europeană în urma exercitării mandatului de deputat european.
(4)   Contribuțiile datorate de către deputați la fondul de pensie complementară sunt vărsate din fonduri personale.”
La 9 martie 2009, în urma constatării unei deteriorări a situației financiare a fondului de pensie suplimentară, Biroul a decis:
—
„să constituie un grup de lucru […] pentru a întâlni reprezentanți ai consiliului de administrație al fondului de pensie în vederea evaluării situației;
—
[…] cu efect imediat, cu titlu de măsură asigurătorie și de precauție, că posibilitatea de a aplica articolele 3 și 4 din anexa VII la Normele CID [era] suspendată;
—
[…] că aceste măsuri de precauție [aveau să fie] reexaminate de Birou în cursul unei reuniuni viitoare, în lumina faptelor stabilite și a rezultatelor contactelor și constatărilor grupului de lucru.”
La 1 aprilie 2009, Biroul a decis să modifice Normele din 12 iunie 1990 (decizie denumită în continuare „Decizia din 1 aprilie 2009”). Modificările cuprind în special următoarele măsuri:
—
creșterea, începând din prima zi a celei de a șaptea legislaturi, și anume 14 iulie 2009, a vârstei de pensionare de la 60 de ani la 63 de ani (articolul 1 din Normele din 12 iunie 1990);
—
abrogarea cu efect imediat a posibilității de plată a unei părți din drepturile de pensie sub forma unei sume forfetare (articolul 3 din Normele din 12 iunie 1990);
—
abrogarea cu efect imediat a opțiunii de pensionare anticipată începând cu vârsta de 50 de ani (articolul 4 din Normele din 12 iunie 1990).
Pentru a justifica aceste măsuri, Biroul a invocat, în cuprinsul primului și al celui de al doilea considerent al Deciziei din 1 aprilie 2009, o gravă deteriorare a fondului de pensii ca urmare a efectelor crizei financiare și economice în curs, precum și perspectiva ca, după intrarea în vigoare a Statutului deputaților în luna iulie 2009, ca urmare a încetării contribuțiilor persoanelor afiliate și a insuficienței randamentului investițiilor, lichiditățile disponibile ale fondului să devină insuficiente, începând cu anul 2010, pentru a putea achita obligațiile de plată a pensiilor. Fondul de pensii ar risca, în consecință, să fie nevoit să își lichideze activele, motiv pentru care trebuiau luate măsuri pentru menținerea la maximum a lichidității fondului.
Istoricul litigiului
Reclamanții, Lord Inglewood și ceilalți zece reclamanți ale căror nume figurează în anexă, precum și doamna Marie-Arlette Carlotti, au fost membri ai Parlamentului European. În această calitate, aceștia au aderat la sistemul de pensii suplimentare și au contribuit la fond de-a lungul unor diferite perioade înainte de luna iulie 2009.
Prin cererile introduse la grefa Tribunalului la 19 mai și, respectiv, la 10 august 2009, reclamanții au formulat acțiuni în anulare împotriva Deciziilor din 9 martie 2009 (a se vedea punctul 12 de mai sus) și din 1 aprilie 2009. Prin Ordonanța din 15 decembrie 2010, Albertini și alții/Parlamentul European (
T-219/09 și T-326/09, Rep., p. II-5935
), Tribunalul a respins aceste acțiuni ca inadmisibile, motivarea fiind lipsa afectării individuale a reclamanților prin Decizia din 1 aprilie 2009, în calitate de act cu aplicabilitate generală.
Prin scrisorile adresate Parlamentului European între 20 ianuarie și 15 martie 2011, reclamanții au solicitat să poată beneficia de pensia lor potrivit sistemului de pensii suplimentare, în aplicarea reglementării în vigoare înaintea adoptării Deciziei din 1 aprilie 2009.
În special, domnii Georges Berthu și Guy Bono, doamna Marie-Arlette Carlotti, domnul Brendan Donnelly, doamna Catherine Guy-Quint, domnul William Richard Inglewood, doamna Nicole Thomas-Mauro, domnii Gary Titley și Vincenzo Viola și doamna Maartje van Putten au solicitat să beneficieze de pensie la vârsta de 60 de ani. Domnul David Robert Bowe și doamna Christine Margaret Oddy au solicitat să beneficieze de pensia anticipată (începând cu vârsta de 56 de ani, în cazul domnului Bowe, și fără a preciza momentul exact, în cazul doamnei Oddy). În plus, domnul Bowe a mai solicitat să beneficieze de o parte din pensia suplimentară, sub forma unei sume forfetare. Domnii Donnelly și Inglewood, doamna Oddy și domnul Titley au arătat că aveau de asemenea în vedere să solicite o astfel de plată a pensiei sub forma unei sume forfetare, fără a formula expres, în acest stadiu, o astfel de solicitare.
Prin scrisorile trimise de Parlamentul European între 10 februarie și 28 martie 2011, reclamanții au fost informați că cererile lor au fost respinse (decizii denumite în continuare „deciziile atacate”). În aceste scrisori, șeful Unității „Remunerație și drepturi sociale ale deputaților” a Parlamentului European a amintit că, prin Decizia din 1 aprilie 2009, vârsta de pensionare a foștilor membri a fost crescută de la 60 la 63 de ani și că posibilitatea de a efectua plata unei părți din drepturile de pensie sub forma unei sume forfetare fusese înlăturată.
Procedura și concluziile părților
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 20 aprilie și, respectiv, la 31 mai 2011, reclamanții au formulat prezentele acțiuni.
Prin Ordonanța din 15 septembrie 2011, după ascultarea părților, președintele Camerei a patra a Tribunalului a decis reunirea prezentelor cauze, pentru buna desfășurare a procedurii scrise, a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
La 5 și, respectiv, la 17 octombrie 2012, conformându-se unei măsuri de organizare a procedurii adoptate de Tribunal, reclamanții și Parlamentul European au prezentat anumite documente și au răspuns la întrebările Tribunalului.
La 29 octombrie 2012, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat întrebări Parlamentului European, în vederea formulării unui răspuns oral cu ocazia ședinței.
Reclamanții solicită Tribunalului:
—
declararea nelegalității Deciziei din 1 aprilie 2009;
—
anularea deciziilor atacate;
—
obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.
Parlamentul European solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunilor;
—
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunilor, reclamanții ridică o excepție de nelegalitate în ceea ce privește Decizia din 1 aprilie 2009, precum și cinci motive invocate, în esență, în susținerea respectivei excepții de nelegalitate, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea drepturilor dobândite și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime, în al doilea rând, pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 29 din Normele CID, în al patrulea rând, pe o eroare vădită de apreciere și, în al cincilea rând, pe încălcarea bunei-credințe în executarea contractelor.
Trebuie arătat, în această privință, că conținutul decizional al deciziilor atacate, care constă în refuzarea posibilității reclamanților de a beneficia anticipat de pensia suplimentară la vârsta de 60 de ani sau de o parte din aceasta sub forma unei sume forfetare, este determinat prin Decizia din 1 aprilie 2009, care a abrogat aceste posibilități. Prin urmare, deciziile atacate sunt decizii conexe, iar acțiunile nu vor putea fi admise decât în ipoteza în care excepția de nelegalitate este întemeiată. În schimb, dacă nu se constată nicio nelegalitate în privința Deciziei din 1 aprilie 2009, acțiunile vor trebui respinse.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime
Primul motiv invocat de reclamanți se împarte în două aspecte, primul fiind întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite, iar al doilea pe încălcarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite ale reclamanților
Reclamanții invocă jurisprudența Uniunii potrivit căreia, în principiu, nu este posibil ca drepturile dobândite să fie contestate. Potrivit acestora, creșterea vârstei de pensionare la 63 de ani încalcă articolul 27 alineatul (2) din Statutul deputaților (a se vedea punctul 8 de mai sus). Aceștia consideră că au dobândit, înaintea datei de 1 aprilie 2009, dreptul la o pensie suplimentară. Astfel, acest drept ar fi luat naștere la sfârșitul perioadei minime de contribuție și, prin urmare, modalitățile de a beneficia de acest drept ar trebui să fie determinate în temeiul regulilor de lichidare, astfel cum rezultă acestea din prevederile Normelor din 12 iunie 1990, în vigoare la acea dată. În stadiul replicii, reclamanții adaugă că, în conformitate cu Hotărârea Tribunalului din 18 octombrie 2011, Purvis/Parlamentul European (
T-439/09, Rep., p. II-7231
), Decizia din 1 aprilie 2009 este inaplicabilă celor opt reclamanți care și-au încetat funcțiile de deputați înainte de anul 2009, întrucât aceștia ar fi dobândit dreptul la pensie în momentul încetării funcțiilor.
Parlamentul European arată, în esență, că condițiile dobândirii dreptului la pensie suplimentară, prevăzute de Normele din 12 iunie 1990, sunt cumulative și, prin urmare, doar îndeplinirea ultimei condiții constituie faptul generator al unui drept la pensie.
Întrucât reclamanții arată că Decizia din 1 aprilie 2009 le-a încălcat drepturile dobândite, trebuie să se stabilească, mai întâi, dacă aceștia dobândiseră efectiv, la data intrării în vigoare a deciziei menționate, un drept la pensia suplimentară.
Trebuie amintit, în această privință, că Decizia din 1 aprilie 2009 are o aplicabilitate generală și, prin urmare, un caracter normativ, deoarece se aplică tuturor parlamentarilor care sunt afiliați sau care se vor afilia la sistemul de pensie suplimentară (Ordonanța Albertini și alții/Parlamentul European, punctul 16 de mai sus, punctul 42). În calitate de act cu aplicabilitate generală, care nu se adresează unui destinatar, decizia menționată nu necesita o notificare individuală, dar trebuia să fie publicată pentru a intra în vigoare. Astfel, un principiu fundamental al ordinii juridice a Uniunii impune ca un act care emană de la autorități publice să nu fie opozabil justițiabililor înainte ca aceștia să aibă posibilitatea de lua cunoștință de el (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 1979, Racke,
98/78, Rec., p. 69
, punctul 15).
Întrucât nu era vorba despre un act pentru care articolul 254 CE prevedea o publicare în Jurnalul Oficial, orice altă formă utilă de publicare trebuie considerată ca fiind suficientă. Astfel cum arată Parlamentul European, întrucât Decizia din 1 aprilie 2009 constituia un act de organizare internă, trebuie să se admită că aceasta este adusă la cunoștința celor interesați potrivit regulilor stabilite în cadrul instituției în ceea ce privește astfel de măsuri. Trebuie arătat, în această privință, că Curtea a hotărât deja că o modificare a unei anexe a Normelor CID putea fi comunicată deputaților în funcție potrivit modalităților tradiționale de comunicare internă ale Parlamentului European și că nu trebuia să facă obiectul unei notificări individuale cu confirmare de primire către deputații în cauză (Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Parlamentul European/Ripa di Meana și alții,
C-470/00 P, Rec., p. I-4167
, punctele 67 și 70).
Este necesar să se considere, în această privință, că o publicare pe intranetul Parlamentului European, în conformitate cu uzanțele practicate de Parlament, era suficientă în ceea ce privește deputații în funcție. În schimb, întrucât foștii deputați nu mai aveau acces la intranetul Parlamentul European, în privința acestora era necesară o publicare pe internet. Rămâne, așadar, de analizat când a avut loc o astfel de publicare în prezenta cauză.
În răspuns la unele întrebări ale Tribunalului, în primul rând, Parlamentul European a arătat că procesul-verbal al reuniunii Biroului din 1 aprilie 2009, care conținea Decizia din 1 aprilie 2009, a fost difuzat pe site-ul său intranet, în toate versiunile lingvistice, la 11 mai 2009. În al doilea rând, Parlamentul European a arătat că decizia menționată a fost disponibilă pe site-ul său internet începând din 12 sau din 13 mai 2009, cu excepția versiunilor în limbile slovacă și daneză, care nu au fost disponibile decât la 27 mai 2009. Aceste indicații, sprijinite de copii ale imaginilor de pe ecran care demonstrau că documentele în cauză fuseseră create sau modificate la datele arătate, nu au fost contestate de reclamanți.
În consecință, este necesar să se respingă argumentul reclamanților potrivit căruia Decizia din 1 aprilie 2009 nu le este opozabilă deoarece nu a fost notificată corespunzător.
Tribunalul consideră că Parlamentul European a demonstrat, așadar, corespunzător cerințelor legale, că Decizia din 1 aprilie 2009 a fost publicată pe site-ul său intranet la 11 mai 2009 și pe site-ul său internet la 13 și la 27 mai 2009, în funcție de versiunile lingvistice. Or, în calitate de act cu aplicabilitate generală, această decizie trebuia să intre în vigoare la același moment pentru toți justițiabilii a căror situație juridică o afectează, atât pentru rațiuni de securitate juridică, cât și pentru rațiuni legate de principiul egalității de tratament (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 martie 2011, AJD Tuna,
C-221/09, Rep., p. I-1655
, punctul 113). În plus, întrucât existența posibilității justițiabilului de a lua cunoștință de un act este o condiție a opozabilității acestuia, astfel cum a fost amintit la punctul 32 de mai sus, în acest sens trebuie reținută data la care această posibilitate exista pentru ultimul dintre justițiabilii în cauză.
În consecință, trebuie constatat că, ținând seama de împrejurările cauzei și în special de faptul că unele dintre persoanele vizate de Decizia din 1 aprilie 2009 nu mai aveau acces la mijloacele de comunicare interne ale Parlamentului European, decizia menționată a intrat în vigoare, pentru toți afiliații la sistemul de pensii suplimentare, la 27 mai 2009. La această dată este necesar, așadar, să se examineze existența unor drepturi dobândite de reclamanți.
Trebuie să se distingă, în această privință, dreptul la pensia suplimentară „normală” la vârsta de 60 de ani, pe de o parte, și dreptul la pensia suplimentară anticipată începând cu vârsta de 50 de ani, precum și dreptul de a beneficia de o parte din pensie sub forma unei sume forfetare, pe de altă parte.
– Cu privire la dreptul la pensia suplimentară la vârsta de 60 de ani
Conform articolului 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 (a se vedea punctul 4 de mai sus), „orice deputat în Parlamentul European care a contribuit cel puțin doi ani la sistemul [de pensii suplimentare] are dreptul, la încetarea exercitării funcțiilor, la o pensie pe viață începând din prima zi a lunii care urmează celei în care a împlinit vârsta de 60 de ani”. Rezultă clar din această formulare că, pentru a dobândi dreptul la pensia suplimentară, un deputat trebuie să îndeplinească, în mod cumulativ, toate condițiile menționate, și anume, în primul rând, să fi contribuit cel puțin doi ani la sistemul de pensii suplimentare, în al doilea rând, să fi încetat exercitarea funcției, iar în al treilea rând, să aibă 60 de ani. Pentru un deputat sau un fost deputat, îndeplinirea ultimei dintre aceste condiții, oricare ar fi aceasta, constituie, așadar, faptul generator al dreptului său la pensia suplimentară.
Această concluzie nu este repusă în discuție prin Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus. Reclamanții invocă în special punctul 37 din această hotărâre, care are următorul conținut:
„Tribunalul consideră că trebuie reținută data de 14 iulie 2009 [ca dată relevantă pentru stabilirea dreptului aplicabil în legătură cu dreptul la pensie al reclamantului]. Astfel, faptul generator al dreptului la pensie suplimentară este definit la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 ca fiind ziua în care a încetat exercitarea funcțiilor de deputat […], aspect necontestat de părți. De altfel, reclamantul a încetat exercitarea funcției la acea dată. […] Prin urmare, trebuie să se rețină ca dată relevantă pentru stabilirea dreptului aplicabil în speță data dobândirii de către reclamant a drepturilor de pensie, mai precis 14 iulie 2009.”
Deși este adevărat, în această privință, că a doua teză a acestui punct este formulată astfel încât, interpretată izolat, ar putea efectiv să dea impresia că simpla încetare a exercitării funcției de deputat constituie faptul generator al dreptului la pensia suplimentară, rezultă totuși din context, precum și din celelalte puncte ale aceleiași hotărâri, că această teză nu stabilește un principiu general, ci se referă doar la împrejurările concrete ale cauzei supuse judecății, în care încetarea de către reclamant a exercitării funcției de deputat era ultima condiție, dintre cele enunțate la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990, pe care trebuia să o îndeplinească.
Astfel, în primul rând, a doua teză a punctului 37 din Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, se întemeiază – fără a cita textul acestuia – pe articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990, care prevede, astfel cum tocmai s-a amintit la punctul 40 de mai sus, trei condiții cumulative pentru dobândirea dreptului la pensia suplimentară.
În al doilea rând, se constată, în a doua teză a punctului 38 din Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, că articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 trebuie interpretat în sensul că drepturile de pensie se datorează deputaților de plin drept, „dacă sunt îndeplinite condițiile menționate în cuprinsul acestuia”. Dacă doar condiția privind încetarea exercitării funcțiilor ar fi determinantă, menționarea „condițiilor”, la plural, în această teză, nu ar avea sens.
În al treilea rând, prima teză a punctului 50 din Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, precizează că „deputații dobândesc dreptul la pensie suplimentară la împlinirea vârstei de pensionare, stabilită la 60 de ani, în conformitate cu articolul 1 din Normele din 12 iunie 1990”. Faptul că această teză nu menționează, la rândul său, decât una singură dintre condițiile menționate în respectiva prevedere, diferită de cea indicată anterior, se datorează faptului că aceasta se înscrie în contextul respingerii unui argument specific prezentat de reclamant în respectiva cauză, respingere întemeiată pe un raționament referitor la vârstă. Astfel, coroborată cu a doua teză a punctului 37 din aceeași hotărâre, aceasta ilustrează faptul că împrejurarea că una dintre condițiile de dobândire a dreptului la pensie, prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990, este menționată în mod izolat nu implică faptul că aceasta este mai importantă decât celelalte sau chiar că este singura determinantă.
Pe de altă parte, în cererile lor introductive – care sunt anterioare pronunțării Hotărârii Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus –, reclamanții înșiși s-au întemeiat pe faptul că au îndeplinit, cu toții, o altă condiție izolată dintre cele menționate la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990, și anume pe cea referitoare la perioada minimă de contribuție, pentru a susține că, doar prin acest fapt, dobândiseră un drept la pensie, independent de vârsta lor și de data încetării exercitării funcțiilor de deputați. Acest raționament, care confundă împlinirea perioadei minime de contribuție cu data dobândirii dreptului la pensie, nu este decât o ilustrare suplimentară a faptului că dreptul la pensie nu poate fi dobândit decât în momentul în care sunt îndeplinite, cumulativ, toate condițiile de la articolul 1 alineatul (1) menționat.
În consecință, întrucât niciunul dintre reclamanți nu avea 60 de ani la data de 27 mai 2009, nu dobândiseră încă dreptul la pensia suplimentară la această dată.
– Cu privire la dreptul la pensia suplimentară anticipată începând cu vârsta de 50 de ani și dreptul la plata unei părți din pensia suplimentară sub forma unei sume forfetare
Contrar dreptului la pensia „normală”, care se dobândește de plin drept în momentul în care deputatul în cauză îndeplinește condițiile legale enunțate la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 (a se vedea punctul 44 de mai sus), dobândirea dreptului la pensia anticipată presupunea, în plus, în conformitate cu fostul articol 3 prima teză din normele menționate, ca persoana interesată să fi atins vârsta de 50 de ani și să fi formulat o cerere expresă în acest scop.
Or, deși este adevărat că cea mai mare parte a reclamanților – și anume domnii Berthu, Bowe, Donnelly și Inglewood, doamnele Oddy și Thomas-Mauro, domnul Viola și doamna Van Putten, întrucât încetaseră cu toții, la data de 27 mai 2009, exercitarea funcțiilor de deputați și depășiseră vârsta de 50 de ani – aveau dreptul să solicite, înainte de intrarea în vigoare, la 27 mai 2009, a Deciziei din 1 aprilie 2009, să beneficieze de o pensie suplimentară anticipată, niciunul dintre aceștia nu a prezentat o astfel de cerere anterior acestei date. În consecință, nu au putut să dobândească un drept la pensia anticipată.
În ceea ce privește dreptul la plata unei părți din pensia suplimentară sub forma unei sume forfetare, nu era vorba decât despre o opțiune privind plata pensiei, pe care deputații afiliați la sistem puteau să o exercite. Exprimarea acestei opțiuni presupunea, așadar, că exista deja un drept la pensie. Or, astfel cum a fost demonstrat mai sus, reclamanții nu dobândiseră, la data de 27 mai 2009, nici dreptul la pensia suplimentară, nici dreptul la pensia suplimentară anticipată. În consecință, eliminarea posibilității de a plăti o parte din pensie sub forma unei sume forfetare nu a putut să afecteze drepturi dobândite de reclamanți.
Celelalte argumente ale reclamanților nu permit repunerea în discuție a acestei concluzii.
În primul rând, reclamanții se prevalează de articolul 27 alineatul (2) din Statutul deputaților, privind protecția drepturilor dobândite în cadrul sistemului de pensii suplimentare (a se vedea punctul 8 de mai sus), precum și de o notă a secretarului general al Parlamentului European din 24 noiembrie 2005, care face trimitere la dispoziția menționată.
Este suficient să se arate în această privință că, întrucât Statutul deputaților nu a intrat în vigoare decât la 14 iulie 2009, precum subliniază chiar reclamanții în cererile lor introductive, acest articol nu era aplicabil Deciziei din 1 aprilie 2009, a cărei intrare în vigoare este anterioară acestuia. În plus, astfel cum s-a constatat la punctele 47, 49 și 50 de mai sus, reclamanții nu puteau să justifice niciun drept dobândit care trebuia protejat înaintea intrării în vigoare a deciziei menționate, la 27 mai 2009. Prin urmare, reclamanții nu pot să se întemeieze pe articolul 27 alineatul (2) din Statutul deputaților.
În al doilea rând, reclamanții afirmă în stadiul replicii că, având în vedere particularitățile exercitării funcției de deputat, fiecare mandat dintr-o succesiune de mandate de deputat trebuie să fie luat în considerare în mod izolat, astfel încât, la finele fiecărui mandat, se dobândesc drepturile de pensie aferente unui mandat.
Acest motiv se întemeiază implicit, dar necesar, pe concluzia pe care reclamanții o deduc din Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, potrivit căreia dreptul la pensia suplimentară ar fi dobândit în momentul încetării exercitării funcțiilor de deputat, independent de celelalte condiții menționate la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 (a se vedea punctul 29 de mai sus). Astfel, doar în această ipoteză și, așadar, în special făcând abstracție de vârsta normală de pensionare de 60 de ani, reclamanții ar fi putut să dobândească în mod automat, la finalul fiecăruia dintre mandatele lor succesive, un drept la pensie izolat pentru contribuțiile pe care le-au plătit în timpul fiecăruia dintre aceste mandate.
Or, astfel cum s-a constatat la punctul 40 de mai sus, un drept la pensia suplimentară nu ia naștere decât în momentul în care deputatul în cauză îndeplinește ultima dintre condițiile cumulative, oricare ar fi aceasta, menționate la articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990. Pentru toți reclamanții din prezentele cauze, ultima dintre aceste condiții va fi cea referitoare la vârstă, întrucât toți au contribuit pe perioada minimă, toți au încetat exercitarea funcțiilor și niciunul dintre ei nu a atins încă vârsta de pensionare (60 de ani anterior datei de 14 iulie 2009 și 63 de ani ulterior acestei date). În consecință, chiar dacă se presupune că dreptul la pensie trebuie să fie calculat separat pentru fiecare dintre mandatele succesive îndeplinite de reclamanți, astfel cum arată aceștia din urmă, acest lucru nu ar determina constatarea faptului că au dobândit un drept la pensie înainte de intrarea în vigoare a Deciziei din 1 aprilie 2009.
În consecință, această critică trebuie să fie respinsă ca fiind inoperantă, fără a fi nevoie să se examineze dacă, astfel cum arată Parlamentul European, este inadmisibilă sau neîntemeiată.
În al treilea rând, reclamanții invocă un argument referitor la lipsa abuzivă a măsurilor tranzitorii. În această privință, este suficient să se arate că, în acest stadiu, acest argument nu este relevant în cadrul unui motiv întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite. Acesta va fi analizat, așadar, în cadrul examinării celui de al doilea motiv.
Având în vedere cele de mai sus, primul aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite, trebuie respins.
Cu privire la cel de al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime
– Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice
În ceea ce privește încălcarea principiului securității juridice, reclamanții invocă trei argumente principale. În primul rând, aceștia afirmă că, prin adoptarea Deciziei din 1 aprilie 2009, Biroul a încălcat securitatea juridică aferentă „contractului de pensie suplimentară”, precum și principiul continuității contractelor. În al doilea rând, potrivit reclamanților, Biroul nu avea competența de a modifica Normele din 12 iunie 1990. În al treilea rând, deciziile atacate ar avea efecte retroactive.
În primul rând, este suficient să se amintească, în această privință, că Tribunalul a hotărât deja că sistemul de pensii suplimentare intra exclusiv în prerogativele de autoritate publică cu care este învestit Parlamentul European pentru a îndeplini misiunea care îi este încredințată prin tratate. În consecință, drepturile și obligațiile care decurg din acest sistem pentru Parlamentul European și pentru deputații afiliați se înscriu în cadrul legăturii statutare care îi unește și, prin urmare, nu sunt contractuale, ci fac parte din dreptul public, constatare care nu este repusă în discuție de faptul că persoana interesată s-a afiliat în mod voluntar la sistemul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 58-62).
În al doilea rând, Tribunalul a constatat că Biroul era competent să adopte Decizia din 1 aprilie 2009 (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 63 și 64).
În al treilea rând, Tribunalul a constatat, în esență, că Decizia din 1 aprilie 2009 nu a produs efecte înaintea intrării sale în vigoare, întrucât nu îi afecta decât pe deputații care nu dobândiseră încă un drept la pensia suplimentară la acea dată și că nu avea, așadar, efecte retroactive (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 65 și 66).
Prin urmare, este necesar să se respingă ca nefondată, în totalitate, critica întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice.
– Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime
Reclamanții subliniază că s-au afiliat la sistemul de pensii suplimentare bazându-se pe condiții clare și prestabilite și că obiectivul urmărit de Birou nu poate prevala în raport cu interesul lor de menținere a drepturilor pe care le-au dobândit. Pe de altă parte, această încredere legitimă ar fi fost consolidată de calculele efectuate cu titlu exemplificativ de ASBL la 27 aprilie 2001, stabilite pe baza regulilor aplicabile înainte de adoptarea Deciziei din 1 aprilie 2009. În sfârșit, Parlamentul European ar fi recunoscut, în Decizia Biroului din 1 aprilie 2009, că trebuie să garanteze respectarea angajamentelor asumate în privința persoanelor afiliate la sistemul de pensii suplimentare, indiferent de situația fondului.
Este suficient să se amintească, în această privință, că Tribunalul a hotărât deja că Parlamentul European nu a oferit nicio asigurare care ar fi putut să îi determine pe deputații afiliați la sistemul de pensii suplimentare să nutrească o încredere legitimă în faptul că aceste condiții ale respectivului sistem nu vor fi schimbate în viitor (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctul 70), că estimările puse la dispoziție de ASBL la 27 aprilie 2001 nu proveneau de la Parlamentul European (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctul 71) și că angajamentul asumat de Birou, în numele Parlamentului European, cu ocazia reuniunii sale din 1 aprilie 2009, de a garanta dreptul deputaților afiliați la sistemul de pensii suplimentare de a încasa o pensie suplimentară care va rămâne dobândită după epuizarea fondului nu urmărește decât să garanteze, în ipoteza probabilă că fondul de pensii se va epuiza înainte de plata tuturor drepturilor la pensie acumulate de membri, drepturile la pensie dobândite ale deputaților (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctul 73). Or, astfel cum s-a arătat la punctele 47, 49 și 50 de mai sus, reclamanții nu dobândiseră, la data de 27 mai 2009, drepturi la pensie.
În consecință, se impune respingerea criticii întemeiate pe încălcarea principiului încrederii legitime și, prin urmare, a primului motiv în ansamblul său.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament
Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității
Reclamanții susțin că Decizia din 1 aprilie 2009 aduce atingere în mod disproporționat intereselor lor. Tendința, observată în cadrul sistemelor obligatorii de pensii, de a acorda dreptul la pensie la vârsta de 63 de ani, ar fi lipsită de relevanță pentru sistemul facultativ de pensii care face obiectul prezentei cauze. Pe de altă parte, aceștia apreciază că este disproporționată eliminarea tuturor „modalităților speciale de plată” prevăzute de fostele articole 3 și 4 din Normele din 12 iunie 1990. În special, ar fi fost posibil să se reducă partea din drepturile de pensie care putea să fie plătită sub forma unei sume forfetare, mai degrabă decât să se elimine această opțiune, fără ca acest lucru să ocazioneze probleme de finanțare a fondului.
Parlamentul European contestă aceste argumente.
Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul principiului proporționalității, legalitatea unei reglementări a Uniunii este subordonată condiției ca mijloacele pe care aceasta le aplică să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit în mod legitim de reglementarea în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru a-l atinge, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă, în principiu, la cea mai puțin constrângătoare (Hotărârea Tribunalului din 5 iunie 1996, NMB France și alții/Comisia,
T-162/94, Rec., p. II-427
, punctul 69).
Pe de altă parte, trebuie amintit că legiuitorul dispune de o putere extinsă de apreciere în organizarea unui sistem de securitate socială (Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2006, Campoli/Comisia,
T-135/05, RecFP, p. I-A-2-297 și II-A-2-1527
, punctele 71 și 72, și Hotărârea Tribunalul Funcției Publice din 19 iunie 2007, Davis și alții/Consiliul,
F-54/06, RepFP, p. I-A-1-165 și II-A-1-911
, punctul 65), precum sistemul de pensii suplimentare care face obiectul prezentului litigiu. Or, într-un astfel de domeniu, numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate, în raport cu obiectivul pe care instituția competentă trebuie să îl urmărească, poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea Hotărârea NMB France și alții/Comisia, punctul 70 de mai sus, punctul 70 și jurisprudența citată, și Hotărârea Campoli/Comisia, citată anterior, punctul 143).
În sfârșit, legalitatea unui act trebuie apreciată în funcție de circumstanțele de drept și de fapt care existau la momentul la care a fost adoptat acest act (a se vedea Ordonanța Președintelui Tribunalului din 30 octombrie 2003, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia,
T-125/03 R și T-253/03 R, Rec., p. II-4771
, punctul 69 și jurisprudența citată; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 mai 2001, IECC/Comisia,
C-449/98 P, Rec., p. I-3875
, punctul 87, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2000, Alitalia/Comisia,
T-296/97, Rec., p. II-3871
, punctul 86). Prin urmare, o eventuală evoluție ulterioară pozitivă a activelor fondului de pensie suplimentară nu poate fi luată în seamă la examinarea proporționalității măsurilor adoptate în cadrul Deciziei din 1 aprilie 2009.
– Cu privire la legitimitatea obiectivului urmărit
În ceea ce privește obiectivul urmărit prin Decizia din 1 aprilie 2009, Biroul a prezentat, la adoptarea acestei decizii, patru obiective de atins, mai precis:
—
să se asigure că deputații care au contribuit la sistemul facultativ de pensii suplimentare încasează o pensie prin acest sistem;
—
să se evite cât mai mult posibil orice impact financiar asupra contribuabililor europeni;
—
să se asigure că toate costurile sunt repartizate în mod echitabil și ținând seama în mod corespunzător de necesitatea de a explica publicului deciziile;
—
să se mențină cât mai mult posibil lichiditatea fondului de pensii.
Trebuie să se considere că, în exercitarea competenței sale de a reglementa sistemul de pensii suplimentare (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 63 și 64), Parlamentul European putea să urmărească în mod legitim aceste obiective. Este necesar în special să se amintească, în această privință, că sistemul de pensii suplimentare se sprijină pe un calcul actuarial, în cadrul căruia totalitatea contribuțiilor anuale ale celor afiliați și ale Parlamentului European trebuie, în principiu, să acopere toate drepturile la pensie dobândite în același an, contribuția celui afiliat corespunzând unei treimi, iar cea a Parlamentului European acoperind două treimi (a se vedea în acest sens Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctul 45). În ipoteza în care se adeverește, într-un astfel de sistem, că previziunile de randament al activelor fondului, în funcție de care a fost stabilit cuantumul contribuțiilor, erau prea optimiste, trebuie să se concluzioneze că, în realitate, contribuțiile din trecut ale celor afiliați și ale Parlamentului European erau prea mici pentru a finanța drepturile la pensie corespunzătoare. Pentru a restabili echilibrul sistemului, este așadar, în principiu, justificat ca atât persoanelor afiliate, cât și Parlamentului European să li se solicite contribuția.
În acest context, este necesar să se respingă argumentul reclamanților potrivit căruia pentru a justifica o creștere a vârstei de pensionare în cadrul unui sistem facultativ de pensii suplimentare sunt lipsite de relevanță considerații aplicabile sistemelor obligatorii de pensii. Desigur, este adevărat, în această privință, că rezultă din al treilea considerent al Deciziei din 1 aprilie 2009 că vârsta de 63 de ani, în calitate de vârstă nouă de pensionare, pare să fi fost aleasă prin trimitere la vârsta de pensionare prevăzută la articolul 14 din Statutul deputaților. Nu este mai puțin adevărat, astfel cum rezultă din primul și din al doilea considerent ale deciziei menționate, precum și din ansamblul împrejurărilor care însoțesc adoptarea acesteia, că decizia de a crește vârsta de pensionare în cadrul sistemului de pensie suplimentară era, în principal, motivată de situația financiară dificilă a fondului de pensie suplimentară, în special de criza profundă a lichidităților previzibilă pe termen scurt, iar nu de preocuparea de a se alinia la o anumită vârstă de pensionare prevăzută în alte sisteme. În consecință, acest argument trebuie să fie respins.
– Cu privire la capacitatea măsurilor adoptate de a realiza obiectivul vizat
În ceea ce privește capacitatea măsurilor adoptate de a realiza obiectivul vizat, trebuie, mai întâi, să se amintească situația economică a fondului de pensii la începutul anului 2009, astfel cum a fost descrisă în special la punctele 4-6 din Nota secretarului general al Parlamentului European din 1 aprilie 2009 în atenția membrilor Biroului, precum și în primul și în al doilea considerent ale Deciziei din 1 aprilie 2009. Această situație era caracterizată de o gravă deteriorare, în special ca urmare a efectelor crizei financiare și economice în curs, precum și de perspectiva ca, după intrarea în vigoare a Statutului deputaților în luna iulie 2009, ca urmare a încetării contribuțiilor persoanelor afiliate care nu erau realese în Parlamentul European și a insuficienței randamentului investițiilor, lichiditățile disponibile să devină insuficiente pentru a putea îndeplini obligațiile de plată a pensiilor.
În special, evoluția valorii activelor fondului de la sfârșitul anului 2006 și până la începutul anului 2009 a cunoscut o scădere de 28,3 %, după cum rezultă din tabelul următor:

31.12.2006
30.6.2007
30.6.2008
30.9.2008
31.12.2008
28.2.2009
Valoarea activelor (EUR)
202 153 585
218 083 135
189 406 299
180 628 488
159 047 636
144 973 916
În mod asemănător, rata de acoperire a pensiilor care trebuiau plătite și care era de 92 % la 30 iunie 2007 nu mai atingea decât 63 % la 31 decembrie 2008.
Pe de altă parte, potrivit notei secretarului general al Parlamentului European din 1 aprilie 2009, costul lunar al pensiilor care trebuiau plătite era estimat la un milion de euro începând cu luna august 2009. Se prevedea de asemenea că începând cu anul 2010, lichiditățile fondului urmau să fie insuficiente pentru a onora obligațiile acestuia de plată a pensiilor și că, în consecință, acesta ar fi trebuit să lichideze active pentru a plăti pensiile. Astfel, rezultă din rapoartele referitoare la lichiditățile fondului de pensii la data de 28 februarie 2009 că mijloacele lichide cumulate ale ASBL și SICAV, mai precis valorile disponibile imediat și fără cheltuieli suplimentare, pentru a onora obligațiile curente, se ridicau la acea dată la aproximativ 5 milioane de euro. În conformitate cu nota secretarului general al Parlamentului European din 1 aprilie 2009, epuizarea tuturor activelor fondului era prevăzută pentru 2023.
Aceste previziuni fuseseră stabilite în temeiul simulărilor
ex ante
efectuate de Parlamentul European la data de 1 aprilie 2009, ținând cont de un studiu actuarial independent, comanditat de Parlamentul European, care evalua situația fondului la data de 30 iunie 2007 (denumit în continuare „studiul inițial”), precum și de actualizările acestuia la 31 decembrie 2008 și la 28 februarie 2009. Aceste simulări prevedeau că 105 deputați care erau afiliați la sistemul de pensie suplimentară urmau să solicite beneficiul pensionării în a doua parte a anului 2009. Această cifră a fost stabilită neluând în calcul decât persoanele afiliate care urmau să atingă vârsta de 60 de ani în al doilea semestru al anului 2009 și ținând seama de rata medie de reînnoire a mandatelor de deputat, care era de 50 %. Dacă toți acești 105 deputați ar fi solicitat să primească 25 % din pensia suplimentară sub forma unei sume forfetare, aceasta ar fi reprezentat un cost suplimentar de aproximativ 7900000 de euro pentru fond, ceea ce l-ar fi obligat să lichideze o parte din active la prețuri mult reduse din cauza crizei economice, ținând cont de puținele lichidități disponibile. În schimb, respectivele simulări nu țineau seama de foștii deputați care puteau să solicite pensionarea anticipată începând cu vârsta de 50 de ani, întrucât această opțiune nu fusese aleasă în trecut decât arareori.
În lumina tuturor acestor elemente, rezultă că Decizia din 1 aprilie 2009 era de natură să realizeze sau, cel puțin, să promoveze mai multe dintre obiectivele menționate la punctul 73 de mai sus.
Astfel, atât creșterea cu trei ani a vârstei de pensionare, cât și eliminarea posibilității de a încasa o parte din pensie sub forma unei sume forfetare și eliminarea pensionării anticipate aveau ca efect amânarea plăților pe care fondul de pensii ar fi fost altfel constrâns să le efectueze începând din a doua parte a anului 2009. Astfel, aceste măsuri erau de natură să evite pe termen scurt o criză de lichidități a fondului de pensii, o lichidare a titlurilor în condiții nefavorabile și un beneficiu nerealizat însemnat, realizând astfel al patrulea dintre obiectivele menționate la punctul 73 de mai sus.
Mai mult, spre deosebire de celelalte două măsuri, creșterea vârstei de pensionare nu era neutră în termeni de valoare actuarială a pensiilor la care puteau să se aștepte persoanele afiliate în cauză, întrucât durata totală a încasării pensiei era redusă cu trei ani, cu menținerea cuantumului lunar care trebuia să fie încasat de viitorii pensionari. Astfel, această măsură era, în plus, de natură să amelioreze rata de acoperire a pensiilor care trebuiau plătite, în raport cu cifrele arătate la punctul 78 de mai sus, promovând prin aceasta primul, al doilea și al treilea dintre obiectivele menționate la punctul 73 de mai sus.
Reclamanții nu au contestat, în general, situația economică dificilă a fondului de pensii, astfel cum a fost descrisă la punctele 76-79 de mai sus, dar au prezentat două argumente prin care urmăreau să repună în discuție întinderea deficitului prevăzut și cuantumul lichidităților disponibile, astfel cum a fost constatat de Birou.
În primul rând, reclamanții fac referire la un pasaj din studiul inițial menționat la punctul 80 de mai sus. Rezultă, în esență, din acest pasaj că opțiunea unei persoane afiliate pentru plata unei părți din pensie sub forma unei sume forfetare este aproape neutră din punct de vedere actuarial și nu contribuie, așadar, la niciun deficit în finanțarea fondului de pensii.
În această privință, în primul rând, trebuie amintit că Tribunalul a constatat deja că studiul inițial se întemeia, printre altele, pe previziunea unui randament anual al activelor fondului de 6,99 %, întemeiată pe o proiecție a evoluției anterioare datei de 30 iunie 2007, în timp ce dezvoltarea efectivă a fost în mod constant negativă din data de 30 iunie 2007 până la 28 februarie 2009. Tribunalul a dedus de aici că concluziile acestui studiu nu au nicio relevanță în privința situației financiare a fondului de pensii suplimentare la data adoptării Deciziei Biroului din 1 aprilie 2009 (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 103 și 104).
În al doilea rând, în orice caz, pasajul din studiul inițial citat de reclamanți se referă doar la plata unei părți din pensie sub forma unei sume forfetare, iar nu la pensionarea anticipată sau la creșterea vârstei de pensionare.
Se impune, așadar, respingerea argumentului întemeiat pe un pasaj din studiul inițial.
În al doilea rând, reclamanții susțin că valoarea mijloacelor lichide ale fondului de pensii era de aproximativ 8 milioane de euro la data de 28 februarie 2009, iar nu de aproximativ 5 milioane de euro, astfel cum afirmă Parlamentul European (a se vedea punctul 79 de mai sus). Aceștia invocă, în această privință, o eroare vădită de apreciere din partea Biroului. Reclamanții de bazează pe un schimb de mesaje electronice din luna martie 2011. Primul mesaj a fost adresat administratorului fondului de pensii, la 30 martie 2001, de către un membru al comitetului de investiții al fondului de pensii și conține, printre altele, următorul fragment:
„Nivelul total al lichidităților la sfârșitul lunii februarie 2009 era de aproximativ 8 milioane de euro:
Lichiditățile Sicav 6885045 EUR [incluzând 3869848 EUR (pagina 11 din package 2009 02 27 NAV)]
Lichiditățile ASBL 1172163 EUR.”
Trebuie amintit, în această privință, că Tribunalul a hotărât deja că cifra de 8 milioane de euro de lichidități indicată în mesajul electronic din 30 martie 2011, menționată mai sus, se sprijină, fără îndoială, pe o confuzie între lichidități disponibile imediat și fără cheltuieli, pe de o parte, și active investite în numerar în conturi de plasament și nedisponibile fără cheltuieli pe termen scurt, pe de altă parte (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctul 111).
În consecință, argumentul întemeiat pe acest schimb de mesaje electronice trebuie să fie respins, împreună cu critica întemeiată pe o pretinsă eroare vădită de apreciere.
– Cu privire la alegerea măsurii celei mai puțin constrângătoare
În ceea ce privește alegerea măsurii celei mai puțin constrângătoare, în primul rând, reclamanții susțin că este disproporționată eliminarea oricărei posibilități a persoanelor afiliate la sistemul de pensii suplimentare de a obține o parte din pensie sub forma unei sume forfetare, în condițiile în care s-ar fi putut prevedea, eventual, limitarea procentajului pensiei care poate fi capitalizată în mod anticipat sau forfetar.
Pe de o parte, se impune să se arate că calculele aproximative care figurează la punctul 79 de mai sus presupuneau că toți cei 105 foști deputați care erau afiliați la sistemul de pensii suplimentare și care puteau să solicite beneficiul pensionării în cea de a doua jumătate a anului 2009 ar alege să încaseze procentul maxim, mai precis de 25 % din pensie, sub forma unei sume forfetare. Este adevărat, așadar, că aceste cifre corespundeau, în această privință, celei mai pesimiste ipoteze și că era posibil ca, în al doilea semestru al anului 2009, cheltuielile reale ale fondului să fie inferioare. Totuși, această ipoteză nu putea să fie, în niciun caz, exclusă.
Pe de altă parte, astfel cum s-a arătat la punctul 80 de mai sus, calculele menționate nu luaseră în considerare eventualele cereri de pensionare anticipată, neglijând astfel un risc financiar, desigur, limitat, dar real, care exista pentru fondul de pensii. Trebuie subliniat în această privință că, în situația economică a fondului de pensii, astfel cum este descrisă mai sus, se impunea un demers prudent, care să mențină la maximum lichiditățile fondului pe termen scurt. Trebuie, în plus, să se amintească, în acest context, că atât eliminarea plății sub forma unei sume forfetare, cât și eliminarea pensionării anticipate erau măsuri neutre din punct de vedere actuarial. În consecință, eliminarea acestor opțiuni trebuie calificată ca măsură puțin constrângătoare pentru persoanele afiliate la sistemul de pensie suplimentară.
Prin urmare, nici eliminarea posibilității de plată a unei părți din pensie sub forma unei sume forfetare, nici eliminarea pensionării anticipate nu pot fi considerate vădit inadecvate, în sensul jurisprudenței citate la punctul 71 de mai sus, pentru atingerea obiectivelor urmărite prin Decizia din 1 aprilie 2009, astfel cum au fost enumerate la punctul 73 de mai sus. În consecință, aceste măsuri respectau principiul proporționalității.
În al doilea rând, reclamanții arată că creșterea cu trei ani a vârstei de pensionare necesita aplicarea unor măsuri tranzitorii pentru a fi proporțională.
În primul rând, trebuie arătat, în această privință, că Decizia din 1 aprilie 2009 prevedea o măsură tranzitorie. Astfel, deși vârsta de pensionare a fost crescută, în principiu, la 63 de ani începând cu prima zi a celei de a șaptea legislaturi – și anume începând cu data de 14 iulie 2009 –, persoanele afiliate care aveau 60 de ani la această dată mai puteau să solicite să beneficieze de pensie într-un termen de trei luni. Reclamanții solicită, așadar, dispoziții tranzitorii suplimentare în folosul foștilor deputați care nu aveau încă vârsta de 60 de ani la data de 14 iulie 2009.
În al doilea rând, trebuie amintit că, astfel cum s-a arătat la punctul 74 de mai sus, în ipoteza în care se adeverește, în cadrul unui sistem de pensii bazat pe un fond, că previziunile de randament al activelor fondului, în funcție de care a fost stabilit cuantumul contribuțiilor, erau prea optimiste, trebuie să se concluzioneze că, în realitate, contribuțiile anterioare erau prea mici pentru a finanța drepturile de pensie corespunzătoare și este, prin urmare, justificat de principiu, pentru a restabili echilibrul sistemului, ca atât persoanelor afiliate, cât și Parlamentului European să li se solicite să contribuie.
În prezenta cauză, în ceea ce privește contribuția Parlamentului European, trebuie subliniat că, în cadrul Deciziei din 1 aprilie 2009, pe de o parte, acesta a renunțat, pentru cazurile, prevăzute la articolul 1 alineatele (5) și (6) din Normele din 12 iunie 1990, în care o persoană afiliată decide să părăsească sistemul și să îi fie rambursate contribuțiile, la clauzele potrivit cărora i se putea rambursa cota sa parte din contribuții, care rămâne, așadar, în aceste cazuri dobândită fondului de pensii, și, pe de altă parte, a garantat dreptul deputaților afiliați la sistemul de pensii suplimentare de a-și încasa pensia, chiar și în cazul epuizării fondului de pensii.
În această privință, este lipsit de importanță dacă, astfel cum au arătat reclamanții cu ocazia ședinței, un astfel de angajament din partea Parlamentului European exista deja înaintea Deciziei din 1 aprilie 2009. Astfel, chiar presupunând că aceasta era situația, trebuie să se țină seama de faptul că, în pofida adoptării măsurilor luate în cadrul deciziei menționate, epuizarea prematură a fondului de pensii rămânea previzibilă.
Astfel, rezultă din studiul inițial că fondul de pensii va trebui să efectueze plăți, în conformitate cu sistemul de pensii suplimentare, până în anul 2088. În schimb, un raport al actuarului fondului de pensii suplimentare, întocmit în luna aprilie 2010, care ținea seama de situația la data de 31 decembrie 2009, ale cărui concluzii nu au fost repuse în discuție de către părți, ajunge la concluzia că, ținând seama de măsurile adoptate în cadrul Deciziei din 1 aprilie 2009, data epuizării fondului nu a fost amânată decât cu trei ani după anul 2026, printre altele datorită unui randament excepțional de 17 % în anul 2009.
În consecință, Parlamentul European va suporta, după toate probabilitățile, toate cheltuielile fondului de pensii între anii 2026 și 2088.
În ceea ce privește contribuția persoanelor afiliate la sistemul de pensii suplimentare, s-a arătat deja la punctul 94 de mai sus că eliminarea posibilităților de a beneficia de pensie în mod anticipat sau de o parte din pensie sub forma unei sume forfetare era neutră din punct de vedere actuarial. În consecință, creșterea vârstei de pensionare era singura măsură care afecta valoarea pensiilor la care se puteau aștepta persoanele afiliate și despre care se putea aprecia, așadar, că afectează drepturile în curs de dobândire ale persoanelor afiliate.
În al treilea rând, este necesar să se arate, asemenea Parlamentului European, că orice adoptare a unor măsuri tranzitorii ar fi pus în pericol promovarea obiectivelor menționate de Decizia din 1 aprilie 2009. Acest lucru este în special adevărat pentru creșterea vârstei de pensionare, care avea ca efect, printre altele, amânarea cu trei ani a debutului plăților în temeiul pensiei suplimentare pentru toate persoanele afiliate care nu mai erau membre ale Parlamentului European și care nu aveau încă vârsta de 60 de ani la data de 14 iulie 2009, contribuind astfel la conservarea lichidității fondului. Astfel, adoptarea unor măsuri tranzitorii în favoarea acestor persoane afiliate ar fi devansat data la care acestea puteau să solicite beneficiul pensiei suplimentare.
În acest context, trebuie de asemenea să se țină cont de faptul că sistemul de pensii suplimentare al deputaților din Parlamentul European era, în anul 2009, sortit să dispară. Astfel, pe de o parte, conform articolului 27 alineatul (4) din Statutul deputaților (a se vedea punctul 8 de mai sus), nu mai puteau să existe noi persoane afiliate la sistem după încheierea celei de a șasea legislaturi, la 13 iulie 2009. Pe de altă parte, la aceeași dată, fondul de pensii urma să înceteze să încaseze contribuțiile unui număr mare de persoane afiliate, care nu au fost realese în Parlamentul European. În sfârșit, în conformitate cu dispoziția derogatorie menționată la punctul 97 de mai sus, dintre persoanele afiliate care nu au fost realese, cei care aveau 60 de ani sau mai mult puteau să solicite să beneficieze de pensie începând cu data de 14 iulie 2009.
În consecință, nu era posibil să se restabilească progresiv echilibrul sistemului de pensii suplimentare al deputaților din Parlamentul European pe mai mulți ani, prin prevederea unor măsuri tranzitorii mai generoase. Dimpotrivă, era indispensabilă luarea unor măsuri care garantau pe termen scurt menținerea unui nivel de lichidități suficient pentru a evita orice lichidare prematură a activelor fondului de pensii. În astfel de condiții, orice concesie suplimentară în favoarea persoanelor afiliate care se apropiau de vârsta de 60 de ani risca să pună în pericol realizarea obiectivelor urmărite prin Decizia din 1 aprilie 2009. Prin urmare, întrucât adoptarea unor măsuri mai puțin constrângătoare nu ar fi fost suficientă pentru a promova, în aceeași măsură, diferitele obiective menționate la punctul 73 de mai sus, era justificată adoptarea unor măsuri care afectau drepturile la pensie în curs de dobândire, și anume creșterea vârstei de pensionare, fără a prevedea măsuri tranzitorii în favoarea persoanelor afiliate care se apropiau de vârsta de 60 de ani la data de 14 iulie 2009.
Trebuie adăugat, în această privință, că creșterea vârstei de pensionare nu depășea ceea ce era necesar pentru atingerea obiectivelor menționate, astfel cum impune jurisprudența citată la punctul 70 de mai sus. Astfel, după cum s-a arătat la punctele 100 și 101 de mai sus, respectiva măsură putea doar să amâne data epuizării premature a fondului, aceasta din urmă rămânând totuși previzibilă. În consecință, printre altele, scopul de a „evit[a] cât mai mult posibil orice impact financiar asupra contribuabililor europeni” nu era atins în totalitate. Cu atât mai mult, măsurile adoptate în cadrul Deciziei din 1 aprilie 2009 nu pot fi considerate, așadar, ca fiind vădit inadecvate în raport cu obiectivele menționate la punctul 73 de mai sus, în sensul jurisprudenței citate la punctul 71 de mai sus.
În sfârșit, în al treilea rând, reclamanții arată că lipsa măsurilor tranzitorii nu poate fi justificată, din punctul de vedere al principiului proporționalității, în raport cu obiectivul urmărit prin Decizia din 1 aprilie 2009, întrucât aceasta din urmă nu cuprinde nicio motivare relevantă care să permită verificarea aspectului dacă astfel de măsuri ar fi pus în pericol acest obiectiv. Aceștia au adăugat, cu ocazia ședinței, că membrii consiliului de administrare al ASBL nu au fost consultați înaintea adoptării deciziei menționate. În această privință, trebuie arătat că, deși este adevărat că primul și al doilea considerent ale Deciziei din 1 aprilie 2009 nu constituie decât un scurt rezumat al situației financiare a fondului de pensii, este la fel de adevărat că acestea evidențiază în mod clar necesitatea de a conserva, în măsura în care este posibil, lichiditatea acestuia. Or, astfel cum rezultă din considerațiile prezentate la punctele 104-106 de mai sus, tocmai necesitatea menționată justifică abținerea, din partea Biroului, de a însoți Decizia din 1 aprilie 2009 de măsuri tranzitorii suplimentare. În plus, anterior adoptării deciziei menționate, situația financiară a fondului de pensii, precum și măsurile avute în vedere în scopul redresării au făcut, în mod cuprinzător, obiectul mai multor reuniuni cu directorii respectivului fond și cu reprezentanții ASBL, ultima dintre acestea având loc la 31 martie 2009. În aceste condiții, reclamanții nu pot invoca în mod valabil lipsa unei motivări relevante cu privire la absența măsurilor tranzitorii.
În consecință, este necesar să se respingă critica întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității.
Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului egalității de tratament
Reclamanții susțin că Decizia din 1 aprilie 2009 este discriminatorie, prin aceea că crește vârsta de pensionare fără a prevedea măsuri tranzitorii. În acest sens, reclamanții prezintă două exemple referitoare la modificarea sistemelor de pensii comunitare, pentru care Consiliul Uniunii Europene ar fi prevăzut măsuri tranzitorii. În plus, ar exista o discriminare între deputații care au atins vârsta de 60 de ani înainte de data de 14 iulie 2009 și care au putut să beneficieze de pensia suplimentară direct la vârsta de 60 de ani, pe de o parte, și cei care ating vârsta de 60 de ani ulterior acestei date, cărora li se vor aplica, în privința drepturilor dobândite, toate limitările care rezultă din Decizia din 1 aprilie 2009, pe de altă parte. Or, deputații care au atins vârsta de 60 de ani înainte de data de 14 iulie 2009 nu s-ar deosebi, în ceea ce privește drepturile dobândite și încrederea legitimă, de deputații mai tineri și în special de cei care îndeplineau, anterior acestei date, condițiile pentru a beneficia de pensia anticipată sau care erau aproape de vârsta de 60 de ani.
Parlamentul European contestă aceste argumente.
Rezultă dintr-o jurisprudență constantă că există o încălcare a principiului egalității de tratament atunci când în cazul a două categorii de persoane ale căror situații juridice și factuale nu prezintă diferențe esențiale se aplică un tratament diferit sau când situații diferite sunt tratate în același mod (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 1994, La Pietra/Comisia,
T-100/92, RecFP, p. I-A-83 și II-275
, punctul 50, și Hotărârea din 16 aprilie 1997, Kuchlenz-Winter/Comisia,
T-66/95, Rec., p. II-637
, punctul 55; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2004, E/Comisia,
T-251/02, RecFP, p. I-A-359 și II-1643
, punctul 123).
În plus, într-un domeniu în care legiuitorul dispune de o putere extinsă de apreciere, instanța se limitează, în cadrul controlului pe care îl efectuează cu privire la respectarea principiului egalității de tratament și al nediscriminării, să verifice dacă instituția vizată nu a procedat la o diferențiere arbitrară sau vădit inadecvată (a se vedea Hotărârea Campoli/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctul 97, și Hotărârea Davis și alții/Consiliul, punctul 71 de mai sus, punctul 65 și jurisprudența citată).
În speță, în primul rând, reclamanții compară modificarea sistemului de pensii suplimentare cu modificarea sistemului de pensii al funcționarilor Uniunii ca urmare a intrării în vigoare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 de modificare a Statutului funcționarilor Comunităților Europene, precum și a regimului aplicabil celorlalți agenți ai comunităților (
JO L 124, p. 1
) și cu modificarea sistemului de pensii al membrilor Comisiei Europene și al membrilor instanțelor Uniunii ca urmare a intrării în vigoare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1292/2004 al Consiliului din 30 aprilie 2004 de modificare a Regulamentului nr. 422/67/CEE, nr. 5/67/Euratom privind stabilirea regimului financiar al președintelui și membrilor Comisiei, al președintelui, judecătorilor, avocaților generali și grefierului Curții de Justiție, precum și al președintelui, membrilor și grefierului Tribunalului de Primă Instanță (
JO L 243, p. 23
, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 287). Reclamanții urmăresc să demonstreze astfel că ar fi trebuit să beneficieze de dispoziții tranzitorii, precum persoanele la care se referă aceste regulamente.
În această privință, în primul rând, în ceea ce privește dispozițiile tranzitorii prevăzute în cadrul Regulamentului nr. 1292/2004 în beneficiul membrilor Comisiei și ai instanțelor Uniunii aflați în funcție înainte de 1 mai 2004, trebuie să se constate că acestea nu pot servi drept cadru de referință în cazul de față, întrucât nu se referă la creșterea vârstei de pensionare, ci doar la reducerea indicelui anual de acumulare a drepturilor de pensie.
În al doilea rând, în ceea ce privește modificarea sistemului de pensii al funcționarilor Uniunii, creșterea vârstei de pensionare de la 60 la 63 de ani, introdusă prin Regulamentul nr. 723/2004, nu era valabilă ca atare, pentru funcționarii în serviciu la data de 1 mai 2004, decât cu condiția să nu aibă încă 30 de ani. Pentru funcționarii în serviciu la această dată, care aveau între 30 și 49 de ani, vârsta de pensionare era eșalonată în funcție de vârstă, între 62 de ani și 8 luni și 60 de ani și 2 luni. În sfârșit, pentru cei aflați în funcție la data de 1 mai 2004, care aveau 50 de ani sau împliniseră 20 de ani de serviciu, vârsta de pensionare rămânea stabilită la 60 de ani.
În esență, măsurile tranzitorii adoptate în conformitate cu Regulamentul nr. 723/2004 constau, așadar, pe de o parte, într-o exceptare a anumitor funcționari în activitate la data intrării în vigoare a modificărilor și, pe de altă parte, într-o aplicare eșalonată a modificărilor, în funcție de vârsta funcționarilor în activitate la data intrării în vigoare a acestora.
În acest context, în primul rând, trebuie să se sublinieze însă că pensia pentru limită de vârstă la care se pot aștepta funcționarii Uniunii constituie, în majoritatea cazurilor, cea mai importantă, chiar singura componentă a venitului pentru limită de vârstă la care au dreptul în temeiul activității lor profesionale. În schimb, mandatul de deputat în Parlamentul European nu are, în general, caracterul unei activități profesionale unice. Acesta este exercitat, așadar, în mod normal, ulterior sau anterior altor perioade de activitate profesională a deputatului, chiar în paralel cu o astfel de activitate. În consecință, pensia suplimentară în temeiul sistemului în litigiu nu constituie, ca regulă generală, decât o parte din veniturile pentru limită de vârstă ale foștilor deputați, întrucât aceștia au dobândit, în mod normal, alte drepturi de pensie în cadrul celorlalte activități profesionale. Prin urmare, o modificare a sistemului de pensie suplimentară nu poate afecta persoanele afiliate în același mod în care sunt afectați funcționarii Uniunii de o modificare a sistemului lor de pensii.
În al doilea rând, modificarea sistemului de pensii al funcționarilor Uniunii adoptată în temeiul Regulamentului nr. 723/2004 se sprijinea pe motive diferite de cele invocate prin Decizia din 1 aprilie 2009 pentru modificările sistemului de pensii suplimentare al deputaților în Parlamentul European.
Astfel, în ceea ce privește creșterea vârstei de pensionare în cadrul sistemului de pensii al funcționarilor Uniunii, considerentul (29) al Regulamentului nr. 723/2004 arată că „[e]voluția demografică și modificarea pe vârstă a populației în cauză impun o sarcină în continuă creștere asupra sistemului de pensii comunitar și necesită creșterea vârstei de pensionare, precum și reducerea indicelui anual de acumulare a drepturilor de pensie, însă sub rezerva unor măsuri tranzitorii aplicabile funcționarilor care sunt deja în activitate”. Rezultă clar din acest considerent că creșterea vârstei de pensionare a funcționarilor, precum și reducerea indicelui anual de acumulare a drepturilor de pensie constituiau o adaptare a sistemului de pensii la o evoluție progresivă a demografiei, iar nu o reacție la o criză profundă a respectivului sistem. Într-o astfel de situație, era posibil, chiar necesar, să se prevadă măsuri tranzitorii în favoarea funcționarilor în activitate în momentul intrării în vigoare a modificărilor.
În schimb, astfel cum s-a arătat deja la punctul 75 de mai sus, rezultă din primul și din al doilea considerent ale Deciziei din 1 aprilie 2009, precum și din ansamblul împrejurărilor care însoțesc adoptarea acesteia, că respectiva decizie – și, printre altele, decizia de a crește vârsta de pensionare în cadrul sistemului de pensii suplimentare – era, în principal, motivată de criza iminentă a lichidităților fondului de pensii suplimentare. Această criză nu era rezultatul unei evoluții demografice progresive, ci a efectelor conjugate ale crizei financiare, care a redus puternic valoarea activelor fondului, pe de o parte, și a dezechilibrului dintre veniturile sistemului sub forma cotizațiilor, diminuate din cauza lipsei noilor afiliați începând cu cea de a șaptea legislatură care a început în anul 2009, și cheltuielile acestuia, crescute ca urmare a iminenței pensionării unui număr mare de deputați care nu au fost realeși, pe de altă parte. Trebuie subliniat, în această privință, că dezechilibrul menționat era inerent sistemului de pensii suplimentare din cauza caracterului său tranzitoriu, care a determinat dispariția sa progresivă începând cu intrarea în vigoare a Statutului deputaților la începutul celei de a șaptea legislaturi, la 14 iulie 2009.
Contrar situației din anul 2004 a sistemului de pensii al funcționarilor Uniunii, situația fondului de pensii suplimentare la începutul anului 2009 era, așadar, caracterizată de o urgență specială, care justifica reducerea la minimul necesar a recurgerii la măsuri tranzitorii în favoarea persoanelor afiliate la sistemul de pensii suplimentare. Trebuie adăugat în această privință că, întrucât nu existau noi aderenți la sistemul de pensii suplimentare începând cu data de 14 iulie 2009, măsurile luate în temeiul Deciziei din 1 aprilie 2009 nu îi priveau, în realitate, decât pe deputații deja afiliați la sistem la această dată. În aceste împrejurări, adoptarea unor măsuri tranzitorii suplimentare în favoarea persoanelor care erau deja afiliate, comparabile cu cele prevăzute pentru funcționari în temeiul Regulamentului nr. 723/2004, ar fi golit de sens în totalitate măsurile luate.
În consecință, întrucât modificările sistemului de pensii suplimentare erau motivate de situația de urgență specială care prevala la începutul anului 2009 în ceea ce privește lichiditatea și gradul de acoperire a drepturilor de pensie, situația reclamanților nu este asemănătoare cu cea a funcționarilor Uniunii vizați de modificările sistemului lor de pensii, introduse prin Regulamentul nr. 723/2004.
Prin urmare, întrucât deputații, pe de o parte, și funcționarii Uniunii, pe de altă parte, se găseau în situații juridice și factuale care prezentau diferențe esențiale, li s-a putut aplica un tratament diferit în ceea ce privește adoptarea măsurilor tranzitorii.
În al doilea rând, reclamanții efectuează o comparație între deputații care au atins vârsta de 60 de ani înaintea datei de 14 iulie 2009 și care au putut să beneficieze de pensie la vârsta de 60 de ani, pe de o parte, și cei care au atins vârsta de 60 de ani ulterior acestei date și care nu au putut să beneficieze de pensie decât la vârsta de 63 de ani, pe de altă parte. În timp ce primul grup putea să beneficieze de pensia suplimentară începând cu data de 1 august 2009, al doilea grup trebuia să aștepte cel puțin până la data de 1 august 2012. O diferență mică de vârstă putea, așadar, să determine amânarea cu trei ani a beneficiului pensiei suplimentare pentru aproximativ o sută de persoane din mai mult de 1000 de persoane afiliate la sistemul de pensii suplimentare, potrivit celor arătate de părți.
Această situație constituie urmarea efectului combinat al alineatelor (1) și (1a) ale articolului 1 din Normele din 12 iunie 1990, astfel cum au fost modificate prin Decizia din 1 aprilie 2009. Aceasta din urmă a introdus astfel o dată limită, și anume 14 iulie 2009, pentru intrarea în vigoare a creșterii vârstei de pensionare la 63 de ani, astfel încât persoanele afiliate care împliniseră 60 de ani anterior acestei date și care nu erau (re)alese ca deputați pentru cea de a șaptea legislatură puteau să beneficieze de pensia suplimentară începând cu data de 14 iulie 2009.
Parlamentul European a arătat, cu ocazia ședinței, în răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, că, deși este adevărat că efectele negative care rezultă din măsurile adoptate prin Decizia din 1 aprilie 2009 sunt suportate astfel de doar 10 % din persoanele afiliate la sistemul de pensie suplimentară, a considerat, cu toate acestea, că această măsură era mai puțin constrângătoare în raport cu măsurile care aveau o incidență asupra cuantumului lunar al pensiei, precum o reducere generală a cuantumului lunar al pensiilor, care ar fi afectat toate persoanele afiliate, inclusiv pe cele care încasau deja pensia suplimentară.
În această privință, în primul rând, trebuie subliniat că persoanele afiliate care beneficiau deja, la data intrării în vigoare a Deciziei din 1 aprilie 2009, de pensia suplimentară dobândiseră deja în totalitate, la această dată, drepturile la pensia suplimentară, în timp ce nu acesta era cazul pentru reclamanți, astfel cum s-a constatat la punctul 47 de mai sus.
În consecință, întrucât reclamanții, pe de o parte, și persoanele afiliate care beneficiau deja de pensia suplimentară la data intrării în vigoare a Deciziei din 1 aprilie 2009, pe de altă parte, se găseau în situații juridice și factuale diferite, li s-a putut aplica un tratament diferit.
În al doilea rând, în ceea ce privește măsura tranzitorie prevăzută în favoarea persoanelor afiliate care împlineau vârsta de 60 de ani în perioada cuprinsă între intrarea în vigoare, la 27 mai 2009, a Deciziei din 1 aprilie 2009 și sfârșitul celei de a șasea legislaturi, la 13 iulie 2009 (a se vedea punctul 97 de mai sus), trebuie arătat că, în ipoteza unei modificări a legislației, este normal, chiar necesar, să se stabilească o dată limită începând de la care noua legislație se va aplica situațiilor de fapt în curs. Stabilirea unei astfel de date limită este, așadar, legală în principiu, chiar dacă aceasta are ca efect, în mod inevitabil, tratarea diferită a unor situații între care nu există decât o mică deosebire pe plan temporal.
Trebuie, în plus, să se arate că ultimele persoane afiliate care puteau să beneficieze de pensia suplimentară la vârsta de 60 de ani se deosebeau de grupul reclamanților, care trebuiau să aștepte împlinirea vârstei de 63 de ani, prin aceea că împliniseră deja vârsta pensionării înainte de sfârșitul celei de a șasea legislaturi, la data de 13 iulie 2009. Aceștia îndeplineau, așadar, toate condițiile impuse de articolul 1 alineatul (1) din Normele din 12 iunie 1990 pentru a beneficia de pensia suplimentară, cu singura excepție, pentru cei care erau membri ai Parlamentului European în timpul celei de a șasea legislaturi, a încetării funcțiilor acestora. În schimb, reclamanții nu împliniseră încă, la data modificării legislației, la 14 iulie 2009, vârsta pensionării potrivit regulilor în vigoare la acel moment.
Or, astfel cum a arătat în mod întemeiat Parlamentul European, criteriul vârstei reținut prin Decizia din 1 aprilie 2009 nu numai că se sprijină pe un element obiectiv, rezonabil și independent de voința legiuitorului, dar este și inerent oricărui sistem de pensii, în calitate de element care determină momentul ieșirii la pensie și al plății pensiei. În consecință, un astfel de criteriu nu poate fi considerat, ca atare, discriminatoriu sau disproporționat în contextul unei modificări a unui sistem de pensii.
În aceste împrejurări, diferența de tratament la care au fost supuși reclamanții în raport cu deputații care împliniseră 60 de ani înaintea datei de 14 iulie 2009 nu poate fi calificată drept arbitrară sau vădit inadecvată în sensul jurisprudenței citate la punctul 113 de mai sus.
În consecință, este necesar să se respingă critica întemeiată pe încălcarea principiului egalității de tratament, precum și al doilea motiv în ansamblul său.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 29 din Normele CID
Reclamanții afirmă că Biroul a încălcat articolul 29 din Normele CID, deoarece nu a consultat secretarul general al Parlamentului European și Colegiul chestorilor din Parlamentul European înainte de adoptarea Deciziei din 1 aprilie 2009.
Parlamentul European se opune acestor argumente.
Trebuie amintit, în această privință, că Tribunalul a hotărât deja, pe de o parte, că articolul 29 din Normele CID nu privește decât interpretarea și aplicarea respectivelor norme, iar nu modificarea lor, și, pe de altă parte, că, în conformitate cu prevederile Regulamentului de procedură al Parlamentului European, chestorii participă la reuniunile Biroului cu funcție consultativă (Hotărârea Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, punctele 120-122).
Deși reclamanții au adăugat, în stadiul replicii, că nu se poate considera că este îndeplinită în mod valabil consultarea obligatorie a chestorilor sub pretextul că aceștia participă cu funcție consultativă la reuniunile Biroului, ceea ce ar contraveni practicii constante a Parlamentului European și ar lipsi de orice efect util articolul 29 din Normele CID, în primul rând, trebuie constatat că, astfel cum reiese din cuvintele „[î]n plus”, cu care începe punctul 122 al Hotărârii Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, Tribunalul a argumentat doar cu titlu suplimentar participarea chestorilor la reuniunile Biroului în virtutea Regulamentului de procedură al Parlamentului European. Astfel, argumentul potrivit căruia articolul 29 din Normele CID nu acoperea modificarea Normelor CID era suficient în sine pentru a respinge motivul întemeiat pe încălcarea acestei prevederi.
În al doilea rând, deși reclamanții se prevalează de o practică constantă a Parlamentului European, nu au precizat în ce constă această practică și nici nu au prezentat elemente de natură să demonstreze existența acesteia.
În al treilea rând, reclamanții afirmă că, deși a avut loc o consultare formală a chestorilor, aceștia din urmă ar fi solicitat opinia serviciului juridic și a experților actuari, ceea ce ar fi făcut în anul 1999 cu ocazia modificării Normelor din 12 iunie 1990. Or, pe lângă faptul că acest argument se bazează pe o simplă supoziție a reclamanților cu privire la inițiativele pe care ar fi putut să le aibă Colegiul chestorilor, referirea acestora la implicarea chestorilor cu ocazia producerii faptelor care au avut loc în anul 1999 este contrazisă de conținutul dosarului. Astfel, după cum reiese din nota Colegiului chestorilor din 29 august 1998 în atenția Biroului, prezentată de reclamanți, modificările au fost examinate, la momentul respectiv, în urma solicitării acestuia din urmă, iar nu a chestorilor.
În consecință, este necesar să se respingă al treilea motiv al reclamanților.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere
Reclamanții arată că motivul invocat în al treilea considerent al Deciziei din 1 aprilie 2009 pentru a crește la 63 de ani vârsta de dobândire a dreptului la pensia suplimentară, întemeiat pe evoluția sectorului pensiilor pentru limită de vârstă în statele membre, este nelegal și că creșterea vârstei de dobândire a dreptului la pensie încalcă articolul 27 alineatul (2) din Statutul deputaților.
Parlamentul European contestă aceste argumente.
În ceea ce privește, în primul rând, pretinsa încălcare a articolului 27 alineatul (2) din Statutul deputaților, s-a constatat la punctul 53 de mai sus că respectivul statut nu era încă în vigoare în momentul adoptării Deciziei din 1 aprilie 2009 și că, în consecință, aceasta din urmă nu a putut să încalce dispozițiile statutului.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la motivul invocat în cadrul celui de al treilea considerent al Deciziei din 1 aprilie 2009, s-a constatat la punctul 75 de mai sus că decizia de a crește vârsta de pensionare în cadrul sistemului de pensii suplimentare era, în principal, motivată de situația financiară dificilă a fondului de pensii suplimentare. Întrucât acest motiv este suficient pentru a justifica creșterea vârstei de pensionare, astfel cum s-a constatat la punctele 70-109 de mai sus, problema dacă Biroul a reținut în mod legitim motive suplimentare nu poate influența soluționarea prezentei cauze. În consecință, acest argument trebuie respins ca inoperant.
În consecință, al patrulea motiv trebuie respins.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea bunei-credințe în executarea contractelor
Reclamanții se întemeiază pe existența unui relații contractuale între ei și Parlamentul European pentru a susține că Decizia din 1 aprilie 2009 este potestativă și constituie o încălcare a termenilor contractului.
Este suficient să se amintească în această privință că, astfel cum s-a arătat la punctul 61 de mai sus, prin referire la constatările efectuate în cadrul Hotărârii Purvis/Parlamentul European, punctul 29 de mai sus, drepturile și obligațiile care decurg din sistemul de pensii suplimentare pentru Parlamentul European și pentru persoanele afiliate la respectivul sistem se înscriu în cadrul legăturii statutare care îi unește și, prin urmare, nu sunt contractuale.
În consecință, este necesar să se respingă al cincilea motiv.
Întrucât toate motivele invocate de reclamanți în susținerea excepției de nelegalitate a Deciziei din 1 aprilie 2009 trebuie să fie respinse, se impune respingerea excepției menționate. Rezultă că Decizia din 1 aprilie 2009 constituia un temei valid pentru deciziile atacate. În aceste condiții, conform celor arătate la punctul 27 de mai sus, acțiunile trebuie respinse în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanții au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Parlamentului European.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunile.

2)
Îi obligă pe Lord Inglewood și pe ceilalți zece reclamanți ale căror nume figurează în anexă, precum și pe doamna Marie-Arlette Carlotti la plata cheltuielilor de judecată.

Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 martie 2013.
Semnături
Anexă
Georges Berthu,
cu domiciliul în Longré (Franța),
Guy Bono,
cu domiciliul în Saint-Martin-de-Crau (Franța),
David Robert Bowe,
cu domiciliul în Leeds (Regatul Unit),
Brendan Donnelly,
cu domiciliul în Londra (Regatul Unit),
Catherine Guy-Quint,
cu domiciliul în Cournon d’Auvergne (Franța),
Christine Margaret Oddy,
cu domiciliul în Coventry (Regatul Unit),
Nicole Thomas-Mauro,
cu domiciliul în Épernay (Franța),
Gary Titley,
cu domiciliul în Bolton (Regatul Unit),
Maartje van Putten,
cu domiciliul în Amsterdam (Țările de Jos),
Vincenzo Viola,
cu domiciliul în Palermo (Italia).
Cuprins

Cadrul juridic

Istoricul litigiului

Procedura și concluziile părților

În drept

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea drepturilor dobândite ale reclamanților

– Cu privire la dreptul la pensia suplimentară la vârsta de 60 de ani

– Cu privire la dreptul la pensia suplimentară anticipată începând cu vârsta de 50 de ani și dreptul la plata unei părți din pensia suplimentară sub forma unei sume forfetare

Cu privire la cel de al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime

– Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice

– Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament

Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității

– Cu privire la legitimitatea obiectivului urmărit

– Cu privire la capacitatea măsurilor adoptate de a realiza obiectivul vizat

– Cu privire la alegerea măsurii celei mai puțin constrângătoare

Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului egalității de tratament

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 29 din Normele CID

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea bunei-credințe în executarea contractelor

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.