CELEX: 62009CJ0291
Prosti pretok blaga
Člen 34 PDEU
Cautio judicatum solvi
Družba monaškega prava
Člen 18, prvi odstavek, PDEU

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 28 ES do 30 ES.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Francesco Guarnieri & Cie (v nadaljevanju: Guarnieri), ki je družba monaškega
prava s sedežem v Monaku, in družbo Vandevelde Eddy VOF (v nadaljevanju: Vandevelde) s sedežem v Belgiji, o dobavi raznovrstnega
blaga in plačilu tega blaga.

Pravni okvir

Carinski zakonik Skupnosti
Člen 3(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1), ki je
zdaj nadomeščen s členom 3(2)(a) Uredbe (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem
zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL L 145, str. 1) določa:
„Naslednja ozemlja, ki ležijo zunaj ozemlja držav članic, se ob upoštevanju zanje veljavnih konvencij in pogodb štejejo za
del carinskega območja Skupnosti:
[…]
b)      Francija
Ozemlje Kneževine Monako, kot je opredeljeno v carinski konvenciji, podpisani v Parizu 18. maja 1963 (Journal officiel de
la République française z dne 27. septembra 1963, str. 8679).“

Belgijsko pravo
Člen 851 Gerechtelijk Wetboek (belgijski sodni zakonik, v nadaljevanju: sodni zakonik) določa:
„Tuji državljan, ki sproži postopek ali v njem nastopa kot intervenient, mora na predlog belgijske tožene stranke položiti
varščino za plačilo stroškov postopka in odškodnine, ki izhajajo iz postopka in so mu lahko naloženi v plačilo, razen kadar
gre za državljane držav, s katerimi so sklenjeni dvostranski dogovori, ki njihove državljane oproščajo te obveznosti. Tožena
stranka lahko celo šele v pritožbenem postopku prvič predlaga, da se položi varščina, če je nasprotna stranka v pritožbenem
postopku“.
Iz spisa ni razvidno, da obstaja konvencija, ki družbam monaškega prava omogoča oprostitev plačila
cautio judicatum solvi
.

Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Delniška družba Fourcroy je pri družbi Vandevelde naročila 21.000 „twister-glazen“ (kozarcev) in 100.000 čajnih svečk z opremo
za promocijsko kampanjo prodaje steklenic „Mandarine Napoléon“. Družba Vandevelde je to naročilo prenesla na podizvajalko,
to je družbo Guarnieri.
Družba Vandevelde trdi, da družba Guarnieri ni pravilno izpolnila svoje obveznosti dobave. Po njenem mnenju je bila dobava
opravljena prepozno, poleg tega pa tudi ni bila opravljena v skladu z naročilom, saj je bilo 65 % „twister-glazen“ razbitih,
celi kozarci so bili umazani, plastični ovoji polomljeni (3000 kosov) in promocijska nalepka nameščena na napačni strani.
Družba Vandevelde je tako zavrnila izpolnitev obveznosti plačila.
Družba Guarnieri je zato pri rechtbank van koophandel te Brussel (bruseljsko gospodarsko sodišče) vložila tožbo, s katero
je predlagala, naj se družbi Vandevelde naloži plačilo zneska za poravnavo neplačanih računov, zvišanega za zamudne obresti.
Družba Vandevelde je vložila nasprotno tožbo, s katero je zahtevala, naj se družbi Guarnieri naloži plačilo odškodnine za
premoženjsko škodo in izgubljeni dobiček, ki naj bi ju utrpela, zvišane za zamudne obresti.
Družba Vandevelde je med postopkom pred predložitvenim sodiščem vložila,
in limine litis
, ugovor
cautio judicatum solvi
, ki ga določa člen 851 sodnega zakonika, da bi se družbi Guarnieri naložilo plačilo varščine 2500 EUR za stroške postopka,
katerih plačilo ji bo morda naloženo.
Ker je družba Guarnieri zatrjevala, da bi bili s tako naložitvijo plačila varščine za stroške kršeni členi od 28 ES do 30 ES
o prostem pretoku blaga, je rechtbank van koophandel te Brussel, da bi lahko presodilo združljivost člena 851 sodnega zakonika
s pravom Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali členi [28 ES, 29 ES in 30 ES] nasprotujejo temu, da bi morala tožeča stranka z monaškim državljanstvom, ki v Belgiji
vloži zahtevek za plačilo računov za dobavo steklenih kozarčkov in čajnih svečk z opremo, na zahtevo tožene stranke z belgijskim
državljanstvom položiti varščino za plačilo stroškov postopka in odškodnine, plačilo katerih ji bo morebiti naloženo?“

Vprašanje za predhodno odločanje
Najprej je treba pojasniti, da iz dejstev, ki jih je predstavilo predložitveno sodišče, izhaja, da izvozni tokovi niso predmet
tega spora, ki se nanaša le na trgovanje z blagom, katerega namembna država je Belgija. Zato ni treba preučiti vprašanja glede
razlage člena 35 PDEU.
Glede presoje mehanizma
cautio judicatum solvi
v zvezi s členoma 34 PDEU in 36 PDEU se je treba najprej izreči o možnosti uporabe določb o prostem pretoku blaga v okoliščinah,
kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki se nanašajo na uvoz blaga z izvorom iz Monaka, ki ga opravi monaška družba, v
državo članico.
V zvezi s tem je treba sicer spomniti, da člena 52 PEU in 355 PDEU v „ozemeljsko veljavnost pogodb“ ne vključujeta ozemlja
Kneževine Monako in da poleg tega izključitev iz carinskega območja Unije pomeni, da se pravila PEU o prostem pretoku blaga
ne uporabijo (glej v tem smislu sodbo z dne 23. septembra 2003 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑30/01, Recueil,
str. I-9481, točka 60).
Vendar pa je na podlagi člena 3(2)(b) Uredbe št. 2913/92 ozemlje Kneževine Monako obravnavano kot del carinskega območja Unije.
Posledično, ker na trgovino med Monakom in državami članicami ni mogoče naložiti carin ali dajatev z enakim učinkom, mora
biti torej blago, ki izvira iz Monaka in je neposredno izvoženo v državo članico, obravnavano enako kot blago, ki izvira iz
teh držav članic. Iz tega enakega obravnavanja blaga iz Monaka in blaga, ki izvira v državah članicah, je razvidno, da za
blago, ki izvira iz Monaka, veljajo pravila Pogodbe o prostem pretoku blaga (glej po analogiji sodbo z dne 15. decembra 1976
v zadevi Donckerwolcke in Schou, 41/76, Recueil, str. 1921, točki 17 in 18, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Združenemu
kraljestvu, točka 54).
Glede vprašanja – ali določba države članice, ki vsem tujim državljanom, kot so monaški državljani, nalaga, da plačajo
cautio judicatum solvi
, kadar nameravajo začeti sodni postopek proti državljanu te države članice, medtem ko taka zahteva ni naložena državljanom
te države članice, ovira prosti pretok blaga – je treba spomniti, da so vsi trgovinski predpisi držav članic, ki bi lahko
neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirali trgovino znotraj Skupnosti, ukrepi z enakim učinkom kot količinske
omejitve (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in z dne 9. decembra 2010
v zadevi Humanplasma, C‑421/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 26).
Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 46 sklepnih predlogov, je nacionalno pravilo, kot je ugovor
cautio judicatum solvi
, določen v členu 851 sodnega zakonika, povsem procesne narave in njegov namen ni urejati trgovine z blagom. Poleg tega njegova
uporaba ni odvisna od izvora zadevnega izdelka, ampak od dveh kumulativnih pogojev, in sicer, prvič, obstoja spora, do katerega
mora priti po sklenitvi pogodbe in ki vodi v pravdo pred belgijskimi sodišči, in drugič, okoliščine, da mora biti tožena stranka
v taki pravdi belgijski državljan, ki se odloči za uporabo zadevne določbe.
Posledica tovrstnega ukrepa je sicer to, da za gospodarske subjekte, ki želijo sprožiti sodni postopek, veljajo drugačni postopkovni
predpisi glede na to, ali imajo državljanstvo zadevne države članice. Vendar, kot je generalna pravobranilka poudarila v točkah
46 in 47 sklepnih predlogov, je okoliščina, da bi državljani drugih držav članic zaradi tega oklevali pri prodaji blaga kupcem,
ki imajo sedež v navedeni državi članici in imajo njeno državljanstvo, preveč negotova in posredna, da bi se tak nacionalni
ukrep lahko štel za ukrep, ki bi lahko oviral trgovino znotraj Skupnosti (glej po analogiji sodbe z dne 7. marca 1990 v zadevi
Krantz, C‑69/88, Recueil, str. I‑583, točka 11; z dne 14. julija 1994 v zadevi Peralta, C‑379/92, Recueil, str. I‑3453, točka
24; z dne 5. oktobra 1995 v zadevi Centro Servizi Spediporto, C‑96/94, Recueil, str. I‑2883, točka 41, in z dne 22. junija 1999
v zadevi ED, C‑412/97, Recueil, str. I‑3845, točka 11). Vzročne zveze med morebitnim oviranjem trgovine znotraj Skupnosti
in zadevnim drugačnim obravnavanjem torej ni mogoče šteti za dokazano.
Člen 34 PDEU torej ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta v členu 851 sodnega zakonika.
Poleg tega je treba pojasniti, da – kot je opozorila Komisija Evropskih skupnosti – je Sodišče že razsodilo, da če nacionalna
določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ne določa razlikovanja glede na izvor izdelkov, kljub temu glede na državljane
drugih držav članic ustvarja neposredno diskriminacijo, ki temelji na državljanstvu tožeče stranke, ker ne zahteva varščine
za svoje državljane (sodbi z dne 26. septembra 1996 v zadevi Data Delecta in Forsberg, C‑43/95, Recueil, str. I‑4661, točki
17 in 22, in z dne 20. marca 1997 v zadevi Hayes, C‑323/95, Recueil, str. I‑1711, točka 19).
Take diskriminacije, ki je prepovedana s členom 18, prvi odstavek, PDEU, pa ni mogoče ugotoviti glede monaške družbe, kot
je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ker se ta ne more učinkovito sklicevati na navedeno določbo Pogodbe (glej v
tem smislu sodbo z dne 2. oktobra 1997 v zadevi Saldanha in MTS, C‑122/96, Recueil, str. I‑5325, točka 15; glej tudi glede
področja prostega gibanja oseb sodbo z dne 4. junija 2009 v združenih zadevah Vatsouras in Koupatantze, C‑22/08 in C‑23/08,
ZOdl., str. I‑4585, točka 52).
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 PDEU razlagati
tako, da ne nasprotuje zahtevi zakonodaje države članice, da mora tožeča stranka z monaškim državljanstvom, ki je pri civilnih
sodiščih te države proti državljanu te države vložila tožbo, s katero predlaga plačilo računov, izdanih za dobavo blaga, ki
je izenačeno z blagom Skupnosti, plačati
cautio judicatum solvi
, medtem ko taka zahteva ni določena za državljane te države članice.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člen 34 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zahtevi zakonodaje države članice, da mora tožeča stranka z monaškim
državljanstvom, ki je pri civilnih sodiščih te države proti državljanu te države vložila tožbo, s katero predlaga plačilo
računov, izdanih za dobavo blaga, ki je izenačeno z blagom Skupnosti, plačati
cautio judicatum solvi
, medtem ko taka zahteva ni določena za državljane te države članice.
Podpisi
*
* Jezik postopka: nizozemščina.