CELEX: 62008TJ0576
Maatalous
Yhteiset markkinajärjestelyt
Interventiovarastoista peräisin olevien elintarvikkeiden jakaminen vähävaraisimmille henkilöille
Asetus (EY) N:o 983/2008
Suunnitelma varainhoitovuodelle 2009 kirjattavien varojen jakamisesta jäsenvaltioille jakeluohjelmaa varten
Hankinnat markkinoilta
Kumoamiskanne

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä (yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskeva asetus) 22.10.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 (EUVL L 299, s. 1) kymmenennessä perustelukappaleessa
todetaan seuraavaa:
”Markkinoiden vakauttamiseksi ja kohtuullisen elintason varmistamiseksi maatalousväestölle eri aloilla on kehitetty erilaisia
hintatukijärjestelmiä – –. Tällaisia toimenpiteitä ovat vilja-, riisi-, sokeri-, oliiviöljy- ja syötäväksi tarkoitettujen
oliivien, naudanliha-, maito- ja maitotuote-, sianliha- sekä lampaan- ja vuohenliha-alojen tuotteiden julkiset interventiot
tai yksityisestä varastoinnista maksettavat tuet. Tämän asetuksen tavoitteet huomioiden on näin ollen tarpeen säilyttää hintatukitoimenpiteet,
jos ne sisältyvät aiempiin välineisiin, tekemättä merkittäviä muutoksia aiempaan oikeudelliseen tilanteeseen.”
Saman asetuksen 18 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Yhteisöllä on useiden maataloustuotteiden interventiovarastojensa ansiosta mahdollisuus parantaa merkittävästi vähävaraisimpien
kansalaistensa hyvinvointia. On yhteisön edun mukaista aiheellisia toimenpiteitä toteuttamalla hyödyntää tätä mahdollisuutta
jatkuvalla tavalla, kunnes varastot pienenevät tavanomaiselle tasolle. Edellä esitetyn perusteella yleisistä säännöistä yhteisön
vähävaraisimmille henkilöille jaettavaksi tarkoitettujen elintarvikkeiden luovuttamisesta interventiovarastoista tietyille
järjestöille 10 päivänä joulukuuta 1987 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 3730/87 on tähän asti säädetty hyväntekeväisyysjärjestöjen
hoitamasta elintarvikkeiden jakelusta. Tämä tärkeä sosiaalinen toimenpide, jolla voi olla suuri merkitys avunsaajille, on
säilytettävä ja sisällytettävä tähän asetukseen.”
Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen II osan I osaston I luvun II jakson IV alajakso, jonka otsikkona on ”Interventiomyynti”,
sisältää 25–27 artiklan.
Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 25 artiklan mukaan ”julkisessa interventiossa ostetut tuotteet on myytävä
siten, että vältetään markkinahäiriöt ja varmistetaan tuotteiden tasapuolinen saanti ja ostajien tasapuolinen kohtelu”.
Saman asetuksen 27 artiklassa, jonka otsikkona on ”Jakelu yhteisön vähävaraisimmille henkilöille”, säädetään seuraavaa:
”1. Interventiovarastoissa olevia tuotteita on annettava tiettyjen nimettyjen järjestöjen saataville, jotta elintarvikkeita
voidaan jakaa yhteisön vähävaraisimmille henkilöille vuosittaisen suunnitelman mukaisesti.
Jakelu on hoidettava
a)      ilmaiseksi, tai
b)      hintaan, joka ei missään tapauksessa ole nimetyille järjestöille toimen toteuttamisesta aiheutuneiden kustannusten oikeuttamaa
tasoa korkeampi.
2. Tuote voidaan hankkia yhteisön markkinoilta, kun
a)      sitä ei tilapäisesti ole saatavissa yhteisön interventiovarastoista 1 kohdassa tarkoitetun vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon
aikana niin paljon, että suunnitelma voidaan panna täytäntöön yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa, ja edellyttäen, että
kustannukset pysyvät yhteisön talousarviossa tähän tarkoitukseen varattujen kustannusten rajoissa, tai
b)      suunnitelman täytäntöönpano edellyttäisi muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa tuotetta tarvitaan, interventiossa olevien
tuotteiden siirtoa jäsenvaltiosta toiseen pieninä määrinä.
3. Kyseisten jäsenvaltioiden on nimettävä 1 kohdassa tarkoitetut järjestöt ja ilmoitettava komissiolle joka vuosi hyvissä
ajoin, haluavatko ne soveltaa tätä järjestelmää.
4. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tuotteet luovutetaan ilmaiseksi nimetyille järjestöille. Niiden kirjanpitoarvon on vastattava
interventiohintaa, jota on tarvittaessa tarkistettu laatuerot huomioon ottavilla kertoimilla.
5. Tämän artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti luovutetut tuotteet rahoitetaan maataloustukirahaston soveltuvan budjettikohdan
määrärahoista Euroopan yhteisöjen talousarviosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 190 artiklan soveltamista. – –”
Interventiovarastosta tulevien elintarvikkeiden yhteisön kaikkein varattomimpien hyväksi toimittamisen yksityiskohtaisista
soveltamissäännöistä 29.10.1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3149/92 (EYVL L 313, s. 50) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden, jotka haluavat soveltaa yhteisön vähävaraisimmille tarkoitettua toimea, joka on perustettu asetuksella
– – N:o 3730/87, on ilmoitettava tästä komissiolle kunakin vuonna viimeistään 1 päivänä helmikuuta ennen 2 artiklassa tarkoitetun
vuosisuunnitelman täytäntöönpanoa.
2. Kyseisten jäsenvaltioiden on annettava komissiolle tiedoksi viimeistään 31 päivänä toukokuuta
a)      kunkin tuotetyypin määrät – –, jotka tarvitaan suunnitelman täytäntöönpanoon niiden alueella kyseisenä varainhoitovuonna;
– –”
Saman asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Komissio hyväksyy joka vuosi ennen 1 päivää lokakuuta vuosisuunnitelman elintarvikkeiden jakamisesta kaikkein varattomimpien
hyväksi jaoteltuna asianomaisten jäsenvaltioiden mukaan. Varojen jakamiseksi jäsenvaltioiden kesken komissio ottaa huomioon
parhaat arviot varattomimpien lukumäärästä asianomaisissa jäsenvaltioissa. Se ottaa myös huomioon sen, miten toimet on pantu
täytäntöön, sekä varojen käyttötarkoitukset edeltävinä tilivuosina – –
2. Ennen vuosisuunnitelman vahvistamista komissio kuulee merkittävimpiä järjestöjä, jotka tuntevat yhteisön vähävaraisimpien
ongelmat.
3. Suunnitelma sisältää erityisesti
1)      kunkin tointa soveltavan jäsenvaltion osalta jäljempänä mainitut seikat:
a)      taloudelliset enimmäismäärät, joka ovat sen käytettävissä sille kuuluvan suunnitelman osan toteuttamiseksi;
b)      interventioelinten hallussaan pitämistä varastoista otettavan kunkin tuotetyypin määrä;
c)      sen käytettäväksi annettu määräraha kutakin tuotetta kohden tuotteen ostamiseksi yhteisön markkinoilta, jos kyseistä tuotetta
ei ole tilapäisesti saatavilla interventioelinten hallussaan pitämissä varastoissa, todettuna vuosisuunnitelman hyväksymisen
yhteydessä.
Kunkin tuotteen määräraha määritetään ottamalla huomioon se määrä, joka mainitaan jäsenvaltion 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa
tiedonannossa, ne tarvittavien tuotteiden määrät, jotka eivät ole saatavilla interventiovarastoissa, edeltävinä tilivuosina
haetut ja myönnetyt tuotteet sekä niiden todellinen käyttö.
– –”
Saman asetuksen 3 artiklan mukaan suunnitelman täytäntöönpanokausi alkaa 1 päivänä lokakuuta ja päättyy seuraavan vuoden 31
päivänä joulukuuta.
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1a kohdan neljännessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tietty tuote voidaan hankkia markkinoilta ainoastaan, jos 2 artiklan 3 kohdan 1 [alakohdan] b alakohdan mukaisesti interventiovarastoista
toimittamista varten otettavan, samaan ryhmään kuuluvan tuotteen kaikki määrät, mukaan lukien 7 artiklan mukaisesti siirrettävät
määrät, on jo jaettu. Toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on annettava komissiolle tieto siitä, kun menettelyt markkinoilta
hankkimiseksi aloitetaan.”

Riidanalainen asetus
Varojen jakamista jäsenvaltioille interventiovarastoista peräisin olevien elintarvikkeiden toimittamiseksi yhteisön vähävaraisimmille
henkilöille koskeva vuosisuunnitelma varainhoitovuodelle 2009 hyväksyttiin 3.10.2008 annetulla komission asetuksella (EY)
N:o 983/2008 (EUVL L 268, s. 3; jäljempänä riidanalainen asetus).
Riidanalaisen asetuksen neljännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Asetuksen – – N:o 3149/92 2 artiklan 3 kohdan 1 alakohdan c alakohdassa säädetään määrärahojen myöntämisestä tuotteiden ostamiseksi
markkinoilta, jos tuotetta ei ole tilapäisesti saatavilla interventiovarastoissa. Interventioelinten hallussa tällä hetkellä
olevat ihmisravinnoksi soveltuvan viljan varastot ovat erittäin pienet, ja toimenpiteitä on jo toteutettu niiden myymiseksi
markkinoilla. Interventioelimillä ei myöskään ole tällä hetkellä hallussaan lainkaan riisin eikä rasvattoman maitojauheen
varastoja, eikä näiden maataloushyödykkeiden tarjoaminen interventioon ole vuonna 2008 todennäköistä. Sen vuoksi olisi vahvistettava
varat, jotka voidaan tarvittaessa myöntää viljan, rasvattoman maitojauheen ja riisin ostamiseen markkinoilta varainhoitovuotta
2009 koskevan suunnitelman toteuttamiseksi.”
Riidanalaisen asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisön vähävaraisimmille henkilöille [yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen] 27 artiklan mukaisesti jaettavaksi
tarkoitetut elintarviketoimitukset toteutetaan vuonna 2009 tämän asetuksen liitteessä I olevan vuotuisen jakelusuunnitelman
mukaan.”
Riidanalaisen asetuksen 2 artiklan mukaan ”jäsenvaltioille myönnettävät määrärahat viljan, rasvattoman maitojauheen ja riisin
ostamiseksi markkinoilta 1 artiklassa tarkoitettua suunnitelmaa varten vahvistetaan [tämän saman asetuksen] liitteessä II”.
Riidanalaisen asetuksen liitteessä I olevan a kohdan mukaan käytettävissä olevan rahoituksen määrä suunnitelman toteuttamiseksi
kussakin jäsenvaltiossa on yhteensä 496 miljoonaa euroa.
Riidanalaisen asetuksen liitteen II mukaan jäsenvaltioille myönnettävien määrärahojen määrä yhteisön markkinoilta tehtäviä
hankintoja varten liitteessä I olevassa a kohdassa esitettyjen määrien rajoissa on yhteensä 431 420 891 euroa.
Euroopan unionin yleinen talousarvio varainhoitovuodeksi 2009 vahvistettiin 18.12.2008 (EUVL 2009, L 69, s. 1). Talousarvion
mukaan Euroopan yhteisön vähävaraisimmille henkilöille tarkoitettuihin elintarvikeohjelmiin on varattu 500 miljoonan euron
suuruiset määrärahat.

Asian käsittelyn vaiheet sekä asianosaisten ja väliintulijoiden vaatimukset
Saksan liittotasavalta nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.12.2008 toimittamallaan
kannekirjelmällä.
Italian tasavalta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.4.2009 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua
oikeudenkäyntiin tukeakseen Euroopan yhteisöjen komission vaatimuksia.
Ranskan tasavalta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 8.4.2009 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua
oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia.
Ruotsin kuningaskunta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 14.4.2009 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada
osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen Saksan liittotasavallan vaatimuksia.
Puolan tasavalta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.4.2009 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua
oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia.
Espanjan kuningaskunta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.5.2009 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada
osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi Ranskan tasavallan, Italian tasavallan, Puolan
tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan väliintulohakemukset 3.6.2009 antamallaan määräyksellä. Väliintulijat jättivät kirjelmänsä
asetetuissa määräajoissa.
Espanjan kuningaskunnan väliintulohakemus tehtiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun kuuden viikon määräajan päätyttyä, joten viidennen jaoston puheenjohtajan 8.9.2009 antamalla määräyksellä Espanjan
kuningaskunta hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia ja esittämään huomautuksensa suullisessa menettelyssä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennen jaoston kokoonpanoa muutettiin tätä oikeudenkäyntimenettelyä varten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen presidentin tekemällä päätöksellä.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti aloittaa suullisen
käsittelyn.
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin
kuultiin 9.9.2010 pidetyssä istunnossa.
Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen asetuksen
–        rajoittaa kumoamisen vaikutukset koskemaan riidanalaisen asetuksen 2 artiklaa ja liitettä II ja ”lykkää” niitä ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ruotsin kuningaskunta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hyväksyy Saksan liittotasavallan nostaman kanteen ja
–        ”pitää voimassa” kumotun asetuksen vaikutukset.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        ”jättää huomiotta” kaikki viittaukset neuvoston oikeudellisen yksikön 17.10.2008 päivättyyn lausuntoon
–        hylkää kanteen perusteettomana
–        toissijaisesti rajoittaa tai ”lykkää” riidanalaisen asetuksen kumoamisen vaikutuksia ja
–        velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen ja
–        velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Italian tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää kanteen tutkimatta
–        toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana
–        jos riidanalainen asetus kumotaan, toteaa, että kaikkia kyseisen asetuksen vaikutuksia on pidettävä lopullisina, ja
–        velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Espanjan kuningaskunta ja Puolan tasavalta vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteen.

Oikeudellinen arviointi

Italian tasavallan ja Puolan tasavallan esittämät oikeudenkäyntiväitteet
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Italian tasavalta ja Puolan tasavalta väittävät, ettei nyt käsiteltävää kannetta voida ottaa tutkittavaksi.
Italian tasavalta väittää erityisesti, että Saksan liittotasavallan olisi pitänyt riitauttaa vuotta 2009 koskeva yhteisön
talousarvio maatalousmarkkinoilla tehtäviin ostoihin tarkoitettuja määrärahoja koskevalta osaltaan. Koska riidanalaisessa
asetuksessa ainoastaan jaetaan kyseiset määrärahat, sitä koskeva kanne on nostettu liian myöhään, eikä sitä voida siis ottaa
tutkittavaksi.
Puolan tasavalta huomauttaa puolestaan, että käsiteltävällä kanteella pyritään itse asiassa kyseenalaistamaan yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevassa asetuksessa olevat jakelujärjestelmää koskevat perussäännöt, joiden nojalla riidanalainen asetus on annettu, sekä
vuosittaisten jakelusuunnitelmien vahvistamismenettely, joka on määritelty asetuksessa N:o 3149/92.
Saksan liittotasavallan mukaan kumpikaan näistä väliintulijoista ei voi esittää tällaisia oikeudenkäyntiväitteitä, koska oikeuskäytännön
mukaan väliintulijat eivät voi esittää kanteen tutkimatta jättämistä koskevaa oikeudenkäyntiväitettä silloin, kun pääasian
asianosainen ei ole sitä tehnyt.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että komissio ei ole vaatinut kanteen tutkimatta jättämistä vaan se vaatii ainoastaan
kanteen hylkäämistä aineellisesti. Onkin huomattava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan neljännen
kohdan mukaan, jota sovelletaan mainitun perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla oikeudenkäyntiin unionin yleisessä
tuomioistuimessa, väliintulokirjelmässä saadaan esittää vain jonkun asianosaisen vaatimuksia tukevia vaatimuksia. Lisäksi
unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan 3 kohdan mukaan väliintulijan on hyväksyttävä asia sellaisena
kuin se on väliintulohetkellä.
Tästä seuraa, että Italian tasavallalla ja Puolan tasavallalla ei ole oikeutta esittää kanteen tutkimatta jättämistä koskevaa
oikeudenkäyntiväitettä, eikä unionin yleinen tuomioistuin näin ollen ole velvollinen tutkimaan niiden kyseisen väitteensä
tueksi esittämiä perusteita (ks. vastaavasti asia C-313/90, CIRFS ym. v. komissio, tuomio 24.3.1993, Kok., s. I-1125, Kok.
Ep. XIV, s. I-95, 20–22 kohta ja asia T-290/94, Kaysersberg v. komissio, tuomio 27.11.1997, Kok., s. II-2137, 76 kohta). Italian
tasavallan ja Puolan tasavallan esittämät oikeudenkäyntiväitteet on siis hylättävä.

Komission pyyntö jättää huomiotta kannekirjelmässä tehdyt viittaukset Euroopan unionin neuvoston oikeudellisen yksikön 17.10.2008
päivättyyn lausuntoon
Komission mukaan neuvosto ei ole antanut lupaa kyseisen lausunnon, joka koskee komission ehdotusta yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen muuttamiseksi, esittämiselle eikä unionin yleinen tuomioistuin ole siitä määrännyt. Unionin yleinen tuomioistuin
ei siis vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan saa ottaa huomioon kannekirjelmässä kyseiseen lausuntoon tehtyjä viittauksia.
Saksan liittotasavalta täsmentää, että kyseisestä lausunnosta, jolla ei ole keskeistä merkitystä käsiteltävänä olevan oikeusriidan
ratkaisemisen kannalta, on jo laadittu virallinen kertomus ja siihen on vedottu kannekirjelmässä hyvin yleisesti.
On huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yleinen etu edellyttää, että toimielin voi käyttää hyväkseen oikeudellisten
yksiköidensä täysin riippumattomasti antamia lausuntoja, ja olisi tämän edun vastaista hyväksyä, että muut henkilöt kuin ne
yksiköt, joiden pyynnöstä tällaiset sisäiset asiakirjat on laadittu, voisivat esittää niitä unionin yleisessä tuomioistuimessa
käsiteltävänä olevassa asiassa ilman kyseessä olevan toimielimen lupaa tai ilman kyseisen tuomioistuimen määräystä (asia C‑445/00,
Itävalta v. neuvosto, määräys 23.10.2002, Kok., s. I‑9151, 12 kohta; asia T-44/97, Ghignone ym. v. neuvosto, tuomio 8.11.2000,
Kok. H., s. I-A-223 ja II-1023, 48 kohta ja asia T‑357/03, Gollnisch ym. v. parlamentti, määräys 10.1.2005, Kok., s. II‑1,
34 kohta).
Komission pyyntö jättää huomiotta kannekirjelmässä tehdyt viittaukset neuvoston oikeudellisen yksikön 17.10.2008 päivättyyn
lausuntoon on siis hyväksyttävä.

Asiakysymys
Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Saksan liittotasavalta esittää Ruotsin kuningaskunnan tukemana yhden ainoan kanneperusteen, jonka mukaan riidanalainen asetus
on annettu vastoin yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklaa, kun sitä tulkitaan kyseisen asetuksen 18
perustelukappaleen, jossa ilmaistaan yhteisön etu hyödyntää maataloustuotteita jatkuvalla tavalla, kunnes varastot pienenevät
tavanomaiselle tasolle, kanssa, sekä vastoin EY 33 ja EY 37 artiklaa. Riidanalaisessa asetuksessa on ”kadotettu liittymäkohdat”
yhteiseen maatalouspolitiikkaan (YMP), ja se muodostaa todellisuudessa osan sosiaalipolitiikkaa.
Saksan liittotasavalta väittää ensimmäiseksi, että yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklassa, joka kuuluu
kyseisen asetuksen II osan I osaston I luvun II jakson IV alajaksoon, jonka otsikkona on ”Interventiomyynti”, annetaan lupa
tehdä lisäostoja elintarvikemarkkinoilta yksinomaan silloin, kun tuotetta ei tilapäisesti ole saatavissa interventiovarastoista
vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana niin paljon, että suunnitelma voidaan panna täytäntöön yhdessä tai useammassa
jäsenvaltiossa.
Riidanalaisessa asetuksessa ei kuitenkaan ensinnäkään ole kyse sellaisten tuotteiden ostosta, joita ”ei [vain] tilapäisesti
ole saatavissa – – interventiovarastoista”. Vaikka kyseinen vaatimus edellyttää sitä, että olemassa olevat interventiovarastot
jaetaan ensiksi, ja lisäostot ovat väliaikaisia ja poikkeuksellisia, interventiovarastoista peräisin olevien elintarvikkeiden
ja lisäksi ostettujen elintarvikkeiden välinen suhde on muuttunut päinvastaiseksi, koska näiden viimeksi mainittujen osuus
suunnitelman kokonaismäärästä on noussut vuodesta 2006, jolloin se oli 18,06 prosenttia, 85,35 prosenttiin vuonna 2008 ja
86,98 prosenttiin vuonna 2009. Kyseinen tilanne on komission interventiovarastojen kehittymisestä tekemien ennusteiden mukaan
osoittautunut lisäksi pitkäaikaiseksi.
Suunnitelman toteuttamista varten vuonna 2009 varatuista määrärahoista Saksan liittotasavalta toteaa, että niiden määrä on
nostettu 500 miljoonaan euroon, eikä tätä korotusta edellisiin vuosiin verrattuna voida perustella suunnitelman piiriin kuuluvien
tuotteiden hintojen nousulla. Saksan liittotasavalta kyseenalaistaa myös suunnitelman vahvistamismenettelyn yhteensoveltuvuuden
asetuksen N:o 3149/92 kanssa ja väittää, että suunnitelmalle varattujen määrärahojen ilmoitetun korottamisen perusteella komissio
oli kehottanut jäsenvaltioita tätä varten vahvistetun määräajan jälkeen tarkastelemaan uudelleen suunnitelman täytäntöönpanemiseksi
tarvittavia tuotteita koskevia pyyntöjään.
Toiseksi on oltava niin, että tuotteita ei tilapäisesti ole saatavissa interventiovarastoista ”vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon
aikana”. Saksan liittotasavallan mukaan kyseistä edellytystä on tulkittava siten, että ostamista voidaan suunnitella, jos
tuotteita puuttuu suunnitelmaan kuuluvan vuoden aikana tai jos vuosittaista suunnitelmaa vahvistettaessa on todettu, että
olemassa olevat interventiovarastot eivät todennäköisesti tai varmastikaan riitä. Riidanalaisessa asetuksessa on kuitenkin
myönnetty varoja sellaisten tuotteiden ostamiseksi, joiden osalta ei suunnitelman vahvistamisesta lähtien ollut vuoden aikana
suunniteltu mitään interventiovarastoa.
Vahvistettu suunnitelma ei kolmanneksi perustu olemassa olevien tai odotettujen interventiovarastojen määriin vaan yksinomaan
osallistuvien jäsenvaltioiden ilmoittamiin tarpeisiin, eikä se näin ollen vastaa sitä, mikä on ”niin paljon, että” suunnitelma
voidaan panna täytäntöön. Saksan liittotasavallan mukaan suunnitelman laajuuden on oltava yhteydessä interventiovarastoihin.
Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 43 artiklan g alakohdan mukaan komissiolla on toimivalta laatia vuosittainen
suunnitelma yksinomaan kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdan perusteella, jossa säädetään interventiovarastoissa olevien
tuotteiden jakelusta.
Saksan liittotasavalta väittää toiseksi, että riidanalaisella asetuksella hyväksytyllä suunnitelmalla ei pyritä EY 33 artiklan
tavoitteisiin. Se palauttaa mieleen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, jonka mukaan toimen oikeusperustan valinnan on
perustuttava objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat
erityisesti toimen tarkoitus ja sisältö. Saksan liittotasavallan mukaan kyseinen säännöstö ei koske maataloustuotteiden tuotantoa
ja markkinoille saattamista eikä se ole YMP:n yhteydessä toteutettu toimenpide.
Komission esittämästä arvioinnista poiketen kyseisellä suunnitelmalla ei näet ole ”enää mitään yhteyttä” YMP:aan eikä etenkään
EY 33 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun markkinoiden vakauttamista koskevaan tavoitteeseen. Koska interventiovarastot
ovat pienentyneet näin voimakkaasti ja suunnitelma perustui pääasiallisesti elintarvikkeiden ostamiseen, kyseinen toimenpide
ei ole enää osa maatalousmarkkinoita vaan se sijoittuu kyseisten markkinoiden jälkeisille markkinoille. EY 33 ja EY 37 artikla
koskevat riidanalaista suunnitelmaa ainoastaan siltä osin kuin se on interventiojärjestelmän liitännäinen osa, sillä suunnitelman
pääasiallinen tavoite on sosiaalinen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan YMP:n soveltamisala on kuitenkin rajoitettu
silloin, kun oikeudellisella toimella on maatalouteen joitakin vaikutuksia, jotka ovat sen päätavoitteeseen nähden ainoastaan
liitännäisiä.
Toisin kuin komissio väittää, yhteisön elintarviketukiohjelma ei auta myöskään takaamaan kohtuullisia kuluttajahintoja EY
33 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Koska elintarvikkeet tarjotaan vähävaraisimmille henkilöille, kohtuullista
hintaa koskeva tavoite ei todellakaan ole toteutettavissa. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan hinnan kohtuullisuutta
ei voida samaistaa mahdollisimman alhaisiin hintoihin.
Saksan liittotasavallan mukaan kyseisiä päätelmiä tukee yhteisiä maatalousjärjestelyjä koskevan asetuksen muuttamisesta 17.9.2008
esitetty komission luonnos, jossa suunnitellaan muun muassa poistettavaksi se, että ostoja voidaan suorittaa vain tilanteissa,
joissa interventiovarastoja ei tilapäisesti ole käytettävissä. Kyseisellä muutoksella vastataan tarpeeseen mukauttaa johdettua
oikeutta nykytilanteeseen, minkä komissio on vahvistanut.
Saksan liittotasavalta toteaa asetuksesta N:o 3149/92, ettei se ole sinällään unionin oikeuden vastainen vaan sitä on tulkittava
ylemmäntasoisten oikeussääntöjen valossa eikä sillä voida missään tapauksessa poiketa näistä.
Ruotsin kuningaskunta toteaa puolestaan ensimmäiseksi, että yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevassa asetuksessa säädetään
lähtökohtaisesti ainoastaan interventiovarastojen käytöstä ja että tuotteiden huomattava ostaminen yhteisön markkinoilta merkitsee
asetuksen ”kiertämistä”. Kyseisen asetuksen 27 artiklan 2 kohdassa asetettuja edellytyksiä tuotteiden ostamiselle on tulkittava
suppeasti, koska kyse on poikkeuksista.
Ruotsin kuningaskunta vetoaa sen ajankohdan osalta, jolloin ostoja on mahdollista suorittaa, siihen, että yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklan eri kieliversioiden välillä voi olla tiettyjä eroja sanamuodossa. Ruotsinkielisen version mukaan
on oltava niin, että tuotetta ei ole saatavissa suunnitelman täytäntöönpanon aikana, missä tapauksessa olisi Ruotsin kuningaskunnan
mukaan riittävää muuttaa vuotuista suunnitelmaa. Kyseinen tulkinta saa tukea 27 artiklan asiayhteydestä ja tarkoituksesta,
joka on interventiovarastojen käyttäminen hyödyllisesti eikä ensisijassa vähävaraisimpien henkilöiden auttaminen. Lisäksi
asetuksen N:o 3149/92 4 artiklan mukaan tiettyä tuotetta voidaan ostaa markkinoilta ainoastaan, jos ehdottoman välttämättömät
elintarvikkeet, jotka on toimitettava, on jo jaettu interventiovarastoista yhteisön sisäisin siirroin.
Unionin lainsäätäjä ei missään vaiheessa ole halunnut laatia pysyvää tukiohjelmaa. Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan
asetuksen 18 perustelukappaleen perusteella interventiovarastojen pieneneminen johtaa päinvastoin suunnitelman laajuuden supistumiseen.
Sosiaalipoliittiset tavoitteet käyvät sitä vastoin selkeästi ilmi asetuksen N:o 3149/92 1 ja 2 artiklasta.
Ruotsin kuningaskunta väittää toiseksi, että yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan tarkoituksena ei
ole taata kohtuullisia kuluttajahintoja, sellaisena kuin siitä määrätään EY 33 artiklan 1 kohdassa. Se huomauttaa markkinoiden
vakauttamista koskevasta tavoitteesta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tavoite pitää sisällään myös halun vähentää
ylijäämiä yhteisössä. Riidanalaisessa asetuksessa vahvistettu tuotteiden jako ei liity kuitenkaan välttämättömällä tavalla
tässä tarkoituksessa tehtyihin interventio-ostoihin. Vastakkainen tulkinta voisi johtaa siihen, että EY 37 artiklaa käytetään
oikeudellisena perustana kaikelle lainsäädännölle, jolla on tarkoitus tukea elintarvikkeiden ostamista.
Ruotsin kuningaskunta toteaa lisäksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, jos yhteisön tointa tarkasteltaessa
ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä
toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, toimen on perustuttava tähän viimeksi mainittuun. Ruotsin
kuningaskunta katsoo, että riidanalaisen asetuksen kaltainen toimi voitaisiin toteuttaa EY 308 artiklan perusteella.
Komissio väittää Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Italian tasavallan ja Puolan tasavallan tukemana, että riidanalainen
asetus on yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen ja asetuksen N:o 3149/92 mukainen.
Komissio väittää ensimmäiseksi, että Saksan liittotasavallan väitteet, jotka koskevat EY 33 artiklan tulkintaa, eivät ole
merkityksellisiä. Vastatakseen arvosteluun, jonka mukaan riidanalaisella asetuksella ei pyritä kyseisen artiklan tavoitteisiin,
komissio palauttaa kuitenkin mieliin oikeuskäytännön, jonka mukaan säännöstön on liityttävä maatalouteen ja näin ollen EY
37 artiklaan, jos säännöstössä kyseessä olevat tuotteet on lueteltu EY:n perustamissopimuksen liitteessä I ja jos kyseisellä
säännöstöllä myötävaikutetaan YMP:n yhden tai useamman tavoitteen toteutumiseen, mistä on kyse yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklassa tarkoitettujen tuotteiden osalta.
EY 33 artiklan tarkoituksena on näet markkinoiden vakauttaminen myymällä ja ostamalla tuotteita tilapäisesti yhteisön markkinoilta,
ja sillä pyritään takaamaan kohtuulliset hinnat kuluttajille, joihin myös vähävaraisimmat henkilöt kuuluvat, tarjoamalla heille
maataloustuotteita kohtuullisin hinnoin. Komissio toteaa vielä, että jakelusuunnitelman objektiivinen tavoite on aina tuotu
selkeästi esille perussäännöksissä sekä EY 2 ja EY 3 artiklassa, joiden valossa YMP:tä on tulkittava. Kyseisellä suunnitelmalla
on edelleen liittymäkohtansa YMP:hen.
Komissio väittää toiseksi yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan tapahtuneeksi väitetystä rikkomisesta,
että edellytys, jonka mukaan tuotetta ei ole saatavissa varastoista ”vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana”, on
täyttynyt, jos interventiovarastoja ei ole käytettävissä vuotuisen suunnitelman toteuttamisen aikana. Lisäksi asetuksesta
N:o 3149/92 sekä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan asiayhteydestä ja tarkoituksesta ilmenee, että
se, että varastoja on käytettävissä, on tarkastettava vuotuista suunnitelmaa vahvistettaessa. Asetuksen N:o 3149/92 mukaan
jakelua koskevat ohjelmat laaditaan edellisen vuoden toukokuusta lähtien (jolloin jäsenvaltiot ilmoittavat tarpeistaan), jotta
suunnitelma voidaan vahvistaa ennen 1 päivää lokakuuta, jolloin suunnitelman täytäntöönpano alkaa. Kyseisen asetuksen 2 artiklan
3 kohdan 1 alakohdan c alakohdan mukaan määräraha annetaan jäsenvaltioiden käytettäväksi, jos tuotetta ei ole tilapäisesti
saatavilla, mikä todetaan vuosisuunnitelman hyväksymisen yhteydessä. Saksan liittotasavallan tältä osin vastauksessa esittämät
väitteet näyttävät lisäksi olevan näiden perustelujen mukaiset.
Komissio yhtyy sen osalta, että tuotetta ”ei tilapäisesti ole saatavissa interventiovarastoista”, Saksan liittotasavallan
näkemykseen ostojen toissijaisuudesta interventiovarastoihin nähden. Se väittää kuitenkin, että koska kyseistä edellytystä
ei ole tarkennettu, sitä on tulkittava yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen tarkoituksen perusteella ottamalla
huomioon se, että julkiset interventiot markkinoilla merkitsevät pysyvää välinettä YMP:ssä, joka edellyttää asianmukaisia
myyntimahdollisuuksia, mitä Saksan liittotasavalta ei ole kiistänyt. Tällaisten mahdollisuuksien ylläpitämiseksi asianomaiset
ostot eivät ole pelkästään hyväksyttäviä vaan ne ovat myös välttämättömiä. Siltä osin kuin tiettyjen tuotteiden interventiovarastojen
muodostuminen on oikeudellisesti mahdollista ja todellisuudessa riittävän todennäköistä, komissiolla on velvollisuus määrätä
tällaisten tuotteiden lisäostoista.
Tämän lisäksi käsite ”ei tilapäisesti ole saatavissa” on ymmärrettävä useampia vuosia kattavan kokonaistarkastelun yhteydessä.
Asetuksen N:o 3149/92 2 artiklan mukaan komissiolla on velvollisuus suunnitelmaa vahvistaessaan ottaa huomioon varojen käyttö
aikaisempien varainhoitovuosien aikana. Kun näet otetaan huomioon se, että komissiolla on tämän kysymyksen osalta laaja harkintavalta,
kyseiset ostot ovat kiellettyjä yksinomaan silloin, kun tuotetta koskeva interventiojärjestelmä poistetaan tai sitä lykätään
pitkällä tähtäimellä.
Tämä ei kuitenkaan ollut tilanne riidanalaisen asetuksen osalta. Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklassa
olevan vaatimuksen täyttymiseksi komissio on näet velvollinen tarkastamaan saatavuuden kunkin tuotteen osalta erikseen eikä
kaikkien interventiovarastojen osalta. Kyseisen asetuksen nojalla ensinnäkin suunnitelmassa tarkoitettuja tuotteita voidaan
kuitenkin ostaa lisää interventiotarkoituksessa. Toiseksi eri tuotteiden interventiovarastojen taso ei ole pysyvä, vaan se
vaihtelee vuosien kuluessa. Kolmanneksi tilanne on ollut kuitenkin vain lyhyen aikaa sellainen, ettei tuotteita, jotka oli
hankittava vuonna 2009, ole ollut saatavissa. Lisäksi uudet interventiovarastot, jotka ovat parhaillaan muodostumassa, saattavat
kattaa suuren osan vuosittaisesta suunnitelmasta varainhoitovuodelle 2010. Tästä seuraa, että komissio on perustellusti katsonut,
että se, ettei kyseisiä varastoja ollut käytettävissä, oli vain tilapäistä, ja että se saattoi määrätä kyseisten tuotteiden
hankkimisesta yhteisön markkinoilta.
Komissio katsoo, että Saksan liittotasavallan tältä osin esittämät perustelut ovat ristiriitaisia eikä niillä vastata kysymykseen
siitä, minkä suuruisista olemassa olevista interventiovarastoista lukien komissio voisi määrätä lisäostoista. Saksan liittotasavallan
esittämä määrällinen osatekijä ei ilmene yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen kyseessä olevasta säännöksestä.
Se on lisäksi ristiriidassa kyseisen asetuksen tarkoituksen kanssa ja johtaa oikeudelliseen epävarmuuteen sitä sovellettaessa.
Saksan liittotasavallan väitteillä ei missään tapauksessa voida horjuttaa komission kyseisestä säännöksestä omaksumaa tulkintaa
tai kyseenalaistaa mainittuun tulkintaan perustuvan riidanalaisen asetuksen laillisuutta. Saksan liittotasavallan esittämä
puolivuosittainen asiakirja koskee pitkän ajanjakson ennusteita, joita ei voida olettaa käytettävän pohjana komission vuosittaisten
suunnitelmien täytäntöönpanosta tekemälle päätökselle. Riidanalaisen asetuksen laillisuuden arvioimiseksi on joka tapauksessa
merkityksellistä ainoastaan asetuksen antamisajankohtana vallinnut oikeudellinen tilanne.
Tarvetta koskevasta edellytyksestä komissio huomauttaa, että vuosittainen suunnitelma varainhoitovuodelle 2009 pysyy unionin
talousarviossa tähän tarkoitukseen varattujen kustannusten rajoissa, kuten yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen
27 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään. Kyseisen säännöksen mukaan tarvetta ei ole arvioitava suunnitelman laajuuden
ja interventiovarastojen välisen suhteen perusteella vaan niiden hankintojen perusteella, jotka ovat tarpeen suunnitelman
täytäntöönpanon varmistamiseksi osallistuvissa jäsenvaltioissa. Se väittää siten, että niiden varainhoitovuosien aikana, jolloin
interventiovarastot ovat suuruudeltaan olleet hyvin merkittäviä, suunnitelmaan on kulunut vain pieni osa näistä varastoista.
Vuosittaisen suunnitelman tavoitteena on näet kattaa – käyttöön annettujen talousarviovarojen puitteissa – tarpeet, jotka
jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet ottaen huomioon parhaat arvionsa vähävaraisimpien henkilöiden lukumäärästä.
Komissio kiistää tältä osin Saksan liittotasavallan esittämän väitteen määrärahojen nostamisesta ja väittää, ettei määrärahoja
ole vahvistettu abstraktisti vaan tietyn tuotemäärän ostamisesta markkinahintaan aiheutuvien kustannusten perusteella, jotka
ovat nousseet voimakkaasti vuonna 2008 ja ovat ylittäneet huomattavasti interventiohinnat.
Komission mukaan suunnitelman supistaminen tai poistaminen lyhyellä aikavälillä yleisesti interventiovarastojen tilapäisen
pienenemisen vuoksi ja erityisesti sen vuoksi, ettei tiettyjä tuotteita ole saatavilla, olisi ristiriidassa sen tarkoituksen
kanssa. Tämän johtaisi näet siihen, että kyseisestä suunnitelmasta riippuvaiset hyväntekeväisyysjärjestöt vetäytyisivät suunnitelmasta,
ja siihen, että varastojen myyntiä koskevaan välineeseen liittyvä infrastruktuuri lakkautettaisiin seuraavien vuosien kuluessa,
joille olisi ominaista varastojen kasvu. Tällä vaarannettaisiin suunnitelmalla tavoitellut päämäärät, jotka koskevat markkinoiden
vakauttamista ja sosiaalisen suojelun korkean tason turvaamista.
Komissio väittää lopuksi, että sen tekemällä ehdotuksella yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen muuttamisesta ei
ole mitään sitovaa oikeusvaikutusta eikä se voi siis olla kanteen kohteena.
Komissio riitauttaa Ruotsin kuningaskunnan väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa tulkinnan, jonka mukaan lisäostot
ovat mahdollisia ainoastaan, jos tuotteita ei tilapäisesti ole saatavissa interventiovarastoista suunnitelman toteuttamisen
aikana. Suurin osa yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan kieliversioista on pikemminkin komission esittämän
tulkinnan suuntaisia. Se väittää lisäksi, ettei kyseisen asetuksen 18 perustelukappaleesta ilmene mitenkään, että lainsäätäjä
olisi säätänyt suunnitelman laajuuden supistamisesta siinä tapauksessa, että käytettävissä olevien interventiovarastojen koot
pienenevät.
Italian tasavalta katsoo lisäksi, että asiassa C-269/97, komissio vastaan neuvosto, 4.4.2000 annettua tuomiota (Kok., s. I-2257),
jossa yhteisöjen tuomioistuin päätteli, että EY 33 ja EY 37 artiklaa voidaan käyttää oikeusperustana sellaisen toimenpiteen
toteuttamiselle, jonka tarkoituksena on myös, ja ehkäpä pääasiallisesti, kansanterveyden suojelu, voidaan soveltaa käsiteltävässä
asiassa. Myös EY 2, EY 136 ja EY 137 artiklan määräyksistä ilmenee, että EY 33 ja EY 37 artikla voivat muodostaa yksinomaisen
oikeusperustan sellaisten toimenpiteiden toteuttamiselle, joilla pyritään myös sosiaaliseen tavoitteeseen – joka saattaa olla
jopa määräävä –, sillä edellytyksellä, että niissä käytetään mekanismeja, jotka ovat sidoksissa sääntelyyn ja interventioon
maatalousmarkkinoilla, mistä on kyse riidanalaisen asetuksen osalta.
Italian tasavallan mukaan [YMP:n] rahoituksesta 21.6.2005 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1290/2005 (EUVL L 209,
s. 1) säädetään, että maatalousmarkkinoiden vakautta rahoitetaan Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahastosta (EMOTR). Koska
yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklassa annetaan EMOTR:n tehtäväksi rahoittaa kysymyksessä olevat ostot,
ostot ovat myös maatalousmarkkinoiden vakauttamismenoja yleisistä säännöistä yhteisön vähävaraisimmille henkilöille jaettavaksi
tarkoitettujen elintarvikkeiden luovuttamisesta interventiovarastoista tietyille järjestöille 10.12.1987 annetun neuvoston
asetuksen (ETY) N:o 3730/87 (EYVL L 352, s. 1) 4 artiklan mukaisesti talousarvioviranomaisen tällä perusteella hyväksymien
menojen rajoissa.
Asetuksen N:o 3730/87 muuttamisesta 24.10.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2535/95 (EYVL L 260, s. 3) ensimmäisestä
perustelukappaleesta ilmenee Italian tasavallan mukaan, että interventiovarastoja koskevan järjestelmän merkityksen asteittaisesta
vähenemisestä huolimatta unionin lainsäätäjä on halunnut pitää voimassa asianomaisen suunnitelman säätämällä tuotteiden ostamisesta
markkinoilta ”väliaikaisena toimenpiteenä” eli samanarvoisena eikä toissijaisena tai liitännäisenä toimenpiteenä varastojen
myymiseen nähden, joka on aina YMP:n tavoitteiden mukaista. Sellaisen toteamuksen perusteella, jonka mukaan tuotetta ei ole
saatavissa, varastojen myymisen ja markkinoilta ostamisen välistä liikkumavaraa rajoittaa siis yksinomaan velvollisuus käyttää
varastot ennen ostoihin ryhtymistä. Tämä päätelmä on vahvistettu asetuksen N:o 3730/87 toisessa perustelukappaleessa, asetuksen
N:o 3149/92 kolmannessa perustelukappaleessa ja 4 artiklassa, asetuksen N:o 3149/92 muuttamisesta 13.2.1996 annetun komission
asetuksen (EY) N:o 267/96 (EYVL L 36, s. 2) kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa sekä asetuksen N:o 3149/92 muuttamisesta
28.9.2007 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1127/2007 (EUVL L 255, s. 18) viidennessä perustelukappaleessa.
Italian tasavalta määrittelee tarpeellisiksi kaikki ostot, joilla on tarkoitus kattaa suunnitelman mukaiset tarpeet, joita
ei voida täyttää käyttämällä ensin interventiovarastoja. Kyseinen edellytys ei kuitenkaan liity käyttökelpoisten vähimmäisvarastojen
olemassaoloon eikä etenkään siihen, että kyseinen vähimmäismäärä olisi suurempi kuin markkinoilta ostettu määrä.
Italian tasavalta väittää siitä, ettei tuotetta ole saatavissa suunnitelman täytäntöönpanon aikana, että yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklan sanamuoto on tällainen, koska tarpeelliset ostot markkinoilta on tehtävä vasta kyseisenä ajankohtana,
mikä myös sopii yhteen asetuksen N:o 3149/92 3 artiklan kanssa. Ostot tehdään siis yksinomaan, jos se, ettei varastoja ole
käytettävissä, varmistuu suunnitelman täytäntöönpanon aikana. Kyseinen viittaus suunnitelman täytäntöönpanokauteen ei estä
arvioimasta varastojen riittämättömyyttä etukäteen, koska tämä on välttämätöntä ostoihin varatun talousarviomäärärahan määrittämiseksi.
Tämä on Italian tasavallan mukaan vahvistettu asetuksen N:o 267/96 ensimmäisessä perustelukappaleessa.
Ranskan tasavalta kiinnittää omalta osaltaan huomiota riidanalaisen asetuksen tavoitteeseen, joka on taata kohtuulliset kuluttajahinnat
ja jonka Saksan liittotasavalta riitauttaa. Kyseisellä asetuksella pyritään näet nimenomaan varmistamaan, riippumatta siitä,
tapahtuuko se rahasumman maksamista vastaan vai vastikkeettomasti, se ainoa hinta, jota voidaan pitää kohtuullisena vähävaraisimpien
henkilöiden kannalta, erityisesti silloin, kun kyseistä hintaa tarkastellaan kokonaisvaltaisesti vähävaraisimpien henkilöiden
tavallisesta jakeluketjusta ostamista elintarvikkeista maksamien hintojen kanssa.
Se toteaa vielä, että YMP kuuluu EY 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin yhteisön toimintoihin, joiden toteuttamisella on EY
2 artiklan mukaan voitava edistää koko yhteisössä sosiaalisen suojelemisen korkeaa tasoa. Unionin tuomioistuin on katsonut,
että pyrittäessä YMP:n tavoitteisiin muun muassa yhteisten markkinajärjestelyjen yhteydessä ei voida jättää ottamatta huomioon
kuluttajien tai ihmisten ja eläinten terveyden ja elämän suojelemisen kaltaisia yleisen edun mukaisia vaatimuksia. Vähävaraisimpien
henkilöiden auttaminen on myös yleisen edun mukainen vaatimus.
Ranskan tasavalta huomauttaa siitä, että interventiovarastoja ei tilapäisesti ole käytettävissä, että näihin varastoihin on
vasta kahden viimeisen vuoden aikana eli vuodesta 2008 lukien turvauduttu huomattavasti vähemmän.
Puolan tasavalta väittää, että koska yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklassa olevat ilmaisut ovat epämääräisiä
ja hyvin yleisiä, komissiolla on huomattavaa harkintavaltaa niiden edellytysten osalta, jotka koskevat elintarvikkeiden ostamista
markkinoilta. Ainoa asianmukainen tulkinta kyseisestä artiklasta on joka tapauksessa omaksuttu asetuksessa N:o 3149/92. Jos
Saksan liittotasavallan perustelut, jotka koskevat riidanalaisessa asetuksessa vahvistettua markkinoilta tehtyjen ostojen
osuutta, olisi sitä vastoin hyväksyttävä, jakelujärjestelmässä otettaisiin käyttöön uusi edellytys, josta yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevassa asetuksessa ei ole tähän päivään mennessä säädetty. Lisäksi komissiolla YMP:n alalla olevan laajan harkintavallan
yhteydessä kyseisellä alalla toteutetun toimenpiteen laillisuuteen voi vaikuttaa ainoastaan se, että toimenpide on ilmeisen
epäasianmukainen.
Puolan tasavalta toteaa erityisesti edellytyksestä, jonka mukaan tuotetta ei tilapäisesti ole saatavissa, ettei kyseinen edellytys
koske asianomaisen toimenpiteen menneisyyttä vaan sen ”ennustettavissa olevaa tulevaisuutta”. Jos ei ole varmuutta siitä,
että varastoja ei muodostu ”ennustettavissa olevassa tulevaisuudessa”, kyseinen edellytys täyttyy edelleen.
Puolan tasavalta väittää YMP:n tavoitteista, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan niitä on tulkittava ottamalla
huomioon unionin yleiset sosiaaliset ja taloudelliset tavoitteet, sellaisina kuin ne on määritelty EY 2 artiklassa, sekä tämänhetkinen
taloudellinen ja sosiaalinen tilanne ja jatkuvasti muuttuvat olosuhteet. Saksan liittotasavallan ehdottama tulkinta ei kuitenkaan
ole näiden kriteerien mukainen. Siinä ei erityisestikään oteta huomioon maataloudessa unionin viimeisten laajentumisten jälkeen
tapahtunutta perustavanlaatuista muutosta.
Puolan tasavallan mukaan EY 33 artiklan 1 kohdassa luetellut YMP:n tavoitteet voidaan jakaa kahteen samanarvoiseen ryhmään,
joista ensimmäisellä pyritään takaamaan maatalouden kehittyminen ja kohtuullisen elintason säilyminen maatalousväestölle ja
joista toisella, joka pääsääntöisesti koskee elintarvikkeiden kuluttajia, pyritään varmistamaan tarvikkeiden saatavuus ja
takaamaan kohtuulliset hinnat. Se katsoo tältä osin, että Saksan liittotasavalta rinnastaa virheellisesti kohtuullisen hinnan
käsitteen markkinahinnan käsitteeseen ja että ensimmäistä käsitettä on tulkittava ottamalla huomioon kulloisenkin yksittäistapauksen
erityiset olosuhteet eikä sitä voida siis aina pitää samanarvoisena kuin jälkimmäistä käsitettä. Saksan liittotasavalta on
Puolan tasavallan mielestä lisäksi tulkinnut väärin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka koskee kohtuullisen hinnan
käsitettä, koska kyseinen käsite ei koske sitä kuluttajien erityisryhmää, jonka vähävaraisimmat henkilöt muodostavat.
Puolan tasavalta väittää lopuksi, että jakelujärjestelmän yhteydessä käytetyillä maataloustuotteilla vähennetään niiden alkuperästä
riippumatta markkinoilla olevien tuotteiden ylijäämää, mikä vaikuttaa osaltaan markkinoiden vakauttamiseen ja maataloussektorilla
työskentelevien henkilöiden tulojen paranemiseen.
Espanjan kuningaskunta on suullisessa käsittelyssä kiinnittänyt huomiota elintarvikkeiden jakamiseksi vähävaraisimmille henkilöille
toteutetun toimenpiteen vakautta koskevaan vaatimukseen ja korostaa sitä, että lisäostot ovat välttämättömiä, jotta kyseinen
toimenpide säilyy ja toimii moitteettomasti useiden vuosien ajan. Aineellisten ja henkisten voimavarojen käyttöön ottaminen
suunnitelman soveltamiseksi yksinomaan sellaisina vuosina, joille on ominaista ylijäämäiset varastot, olisi aivan liian raskasta
taloudelliselta ja toiminnalliselta kannalta katsoen. Kyseinen toimenpide ei myöskään ole pelkästään sosiaalinen, sillä se
ei hyödytä yksinomaan vähävaraisimpia henkilöitä vaan myös maatalouden elintarvikealan markkinoita kokonaisuudessaan.
Saksan liittotasavalta katsoo, että toisin kuin edellä 73 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan neuvosto annetussa
tuomiossa, johon Italian tasavalta viittaa, käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaisen asetuksen tavoitteena ei ole maataloustuotteiden
tuotanto ja markkinoille saattaminen, vaan se koskee 90-prosenttisesti maataloustuotteiden ostoja, jotka suoritetaan täysin
itsenäisesti YMP:n välineisiin nähden. Se kiistää Italian tasavallan väitteen, jonka mukaan elintarvikeavusta on tullut YMP:n
vakiintunut tavoite, koska tämä on ristiriidassa yhteisön ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan jakoa koskevien sääntöjen
kanssa. Sen mukaan ei ole myöskään mahdollista perustella sitä, että toimenpide luokitellaan YMP:n piiriin kuuluvaksi, väittämällä,
että se oikeudellisesti perustuu vastaavien varojen osoittamiseen EMOTR:lle.
Saksan liittotasavalta korostaa myös sitä, että asetus N:o 2535/95 ei ole käsiteltävässä asiassa merkityksellinen ja että
Italian tasavallan päätelmä ei koske kyseisen asetuksen ensimmäisen perustelukappaleen viimeistä osaa. Se toteaa asetuksesta
N:o 1127/2007, ettei sillä voi olla vaikutusta ylemmäntasoisten oikeussääntöjen tulkintaan. Asetusta N:o 3730/87 ei myöskään
pitäisi tulkita siten, että jo siinä säädettiin toimenpiteiden laajentamisesta elintarvikeohjelman puitteissa.
Saksan liittotasavalta toteaa niistä Ranskan tasavallan väitteistä, jotka koskevat YMP:n tavoitteisiin pyrkimistä riidanalaisessa
asetuksessa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan markkinoiden vakauttamista koskeva tavoite vastaa tarjonnan
ja kysynnän tasapainottamista markkinoilla, joten kyseisillä toimenpiteillä on edistettävä yhteismarkkinoiden toimintaa, mitä
riidanalaisessa asetuksessa säädetyillä ostoilla ei tehdä. Tämän lisäksi enimmäishinta, jota elintarvikkeiden toimittamisesta
voidaan vaatia, määräytyy yksinomaan aiheutuneiden kustannusten perusteella, eikä myöskään sillä voida siis pyrkiä kohtuullisten
hintojen varmistamista koskevaan tavoitteeseen. Kyseistä tavoitetta ei lisäksi ole mainittu nimenomaisesti eikä implisiittisesti
missään niistä toimista, jotka muodostavat riidanalaisen asetuksen oikeusperustan.
Saksan liittotasavalta riitauttaa myös arvioinnin, jonka Ranskan tasavalta on tehnyt siitä, että varastoja ei tilapäisesti
ole käytettävissä, ja väittää, että markkinoilta tehtyjen ostojen 20–30 prosentin suuruista osuutta olisi jo pidettävä merkittävänä
ja että näin ollen hankintavaikeuksia on ollut olemassa ainakin neljän vuoden ajan.
Komission laaja harkintavalta, joka ilmenee oikeuskäytännöstä, johon Puolan tasavalta viittaa, ei Saksan liittotasavallan
mukaan koske toimenpiteiden tavoitteiden tulkintaa eikä näin ollen nyt käsiteltävää asiaa.
Saksan tasavalta huomauttaa siitä kriteeristä, ettei tuotteita ole tilapäisesti saatavissa, että sen, ettei tuotteita ole
saatavissa, ja lisäostojen arvon välillä on liittymäkohta, koska tällainen ohjelma ei voi perustua suhteellisen pitkään kasvussa
olleisiin ostoihin siten, että ostoilla on katettu lähes kaikki kahden viimeisen vuoden toimitukset. Kyseistä ominaisuutta
arvioitaessa on täysin asianmukaista ottaa huomioon menneisyys.
Saksan liittotasavalta vetoaa Euroopan yhteisöjen tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomukseen N:o 6/2009, jonka otsikkona
on ”Euroopan unionin vähävaraisille henkilöille suunnattu elintarvikeapuohjelma: tavoitteiden, resurssien ja toimintamenetelmien
arviointi” ja jossa tilintarkastustuomioistuin on sen mukaan katsonut, että elintarvikeohjelma oli tosin poliittisesti toivottava
sosiaalisena toimenpiteenä mutta että se ei ollut yhteensoveltuva YMP:n säännösten ja sen rahoituksen kanssa. Tilintarkastustuomioistuin
on myös esittänyt epäilynsä siitä, miten kyseinen ohjelma vaikuttaa osaltaan markkinoiden sääntelyyn.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on täsmennettävä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen, asetuksen N:o 3149/92 ja riidanalaisen asetuksen
välisiä liittymäkohtia.
Ensinnäkin riidanalaisen asetuksen viittauskappaleista ilmenee, että asetus on annettu yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan
asetuksen ja etenkin sen 43 artiklan g alakohdan, yhdessä saman asetuksen 4 artiklan kanssa, perusteella, ja kummassakin viimeksi
mainitussa artiklassa viitataan siihen, että komissio laatii täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vuosittaisen suunnitelman laatimiselle, ja siihen menettelyyn, jota
komission on noudatettava.
Riidanalaisen asetuksen 1 artiklasta ilmenee lisäksi, että elintarvikkeiden jakelu yhteisön vähävaraisimmille henkilöille
yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan perusteella toteutetaan vuosittaisen suunnitelman mukaan.
Toiseksi on korostettava riidanalaisen asetuksen ja asetuksen N:o 3149/92 välisistä liittymäkohdista, että komissio on viimeksi
mainitulla vahvistanut tietyn määrän sääntöjä, joita on noudatettava käytettäessä toimivaltaa, joka komissiolla on yhteisiä
markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen perusteella.
Vuosittaista suunnitelmaa vahvistaessaan komission oli myös noudatettava asetusta N:o 3149/92. Tältä osin on huomautettava,
että riidanalaisen asetuksen ensimmäisen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”– – asetuksen – – N:o 3149/92 – – 2 artiklan mukaisesti komission olisi hyväksyttävä varainhoitovuoden 2009 osalta käytettävissä
olevista määrärahoista rahoitettava jakelusuunnitelma. Suunnitelmassa on vahvistettava kunkin toimea soveltavan jäsenvaltion
osalta erityisesti käytettävissä olevat enimmäisrahavarat suunnitelman toteuttamiseksi kussakin jäsenvaltiossa ja jokaisen
tuotelajin määrä, joka voidaan poistaa interventiovarastoista.”
Tästä seuraa, että riidanalaisen asetuksen laillisuutta on arvioitava yhtäältä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen,
joka on sen oikeusperusta, ja toisaalta asetuksen N:o 3149/92 kannalta.
Näiden kahden viimeksi mainitun asetuksen säännösten välisestä mahdollisesta ristiriidasta on huomautettava, että normihierarkian
noudattamisen periaatteen mukaan täytäntöönpanoasetus ei voi poiketa siihen toimeen sisältyvistä säännöistä, joka sillä pannaan
täytäntöön (ks. asia T-219/04, Espanja v. komissio, tuomio 3.5.2007, Kok., s. II-1323, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin huomautettava, että esillä olevassa asiassa osapuolet eivät väitä, että yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan
asetuksen ja asetuksen N:o 3149/92 välillä olisi olemassa jonkinlainen ristiriita, vaan kukin niistä puoltaa yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklan erilaista tulkintaa.
Käsiteltävän kanteen ratkaiseminen riippuu siis etusijalle asetettavasta yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen
27 artiklan tulkinnasta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unionin johdetun oikeuden sääntö vaatii tulkintaa, sitä on tulkittava mahdollisuuksien
mukaan perussopimuksen määräysten mukaisesti. Myös täytäntöönpanoasetusta on tulkittava perusasetuksen säännösten mukaisesti,
jos se on mahdollista (asia C-90/92, Dr Tretter, tuomio 24.6.1993, Kok., s. I-3569, 11 kohta ja asia C-61/94, komissio v.
Saksa, tuomio 10.9.1996, Kok., s. I-3989, 52 kohta).
Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevaa asetusta on siis tulkittava YMP:tä, johon se perustuu, koskevien perussopimuksen merkityksellisten
määräysten mukaisesti.
Tältä osin on palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa
on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös
tai määräys on (ks. asia C-17/03, VEMW ym., tuomio 7.6.2005, Kok., s. I-4983, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska asetuksen ja erityisesti jonkin sen säännöksen sanamuotoon tukeutuvan ja historiallisen tulkinnan perusteella ei voida
arvioida sen nimenomaista merkitystä, kyseistä säännöstöä on tulkittava sekä sen tarkoituksen että systematiikan perusteella
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranska ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok., s. I-1375, 168 kohta
ja asia T-102/96, Gencor v. komissio, tuomio 25.3.1999, Kok., s. II-753, 148 kohta).
Riidanalaisen asetuksen laillisuutta on tarkasteltava juuri näiden periaatteiden pohjalta.
–       Ainoa kanneperuste, jonka mukaan riidanalainen asetus on annettu yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen ja etenkin
sen 27 artiklan vastaisesti
Kuten yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, interventio-ostot ovat
YMP:n väline maatalousmarkkinoiden vakauttamiseksi ja kohtuullisen elintason varmistamiseksi maatalousväestölle. Julkisia
interventioita säännellään tällä hetkellä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen II osan I osaston I jaksoon sisältyvillä
säännöksillä. Yksi näin käyttöön otetuista interventiomyynnin keinoista on saman asetuksen 27 artiklan mukaan varastoissa
olevien tuotteiden jakelu yhteisön vähävaraisimmille henkilöille.
Tältä osin on palautettava mieliin se historiallinen asiayhteys, johon kyseinen säännös kuuluu.
Elintarvikkeiden jakelua yhteisön vähävaraisimmille henkilöille koskeva toimenpide otettiin käyttöön asetuksella N:o 3730/87.
Kyseisen asetuksen kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee muun muassa, että ”yhteisöllä on useiden maataloustuotteiden interventiovarastoissaan
käytettävissä mahdollinen keino parantaa merkittävästi vähävaraisimpien kansalaistensa hyvinvointia” ja että ”on yhteisön
edun ja [YMP:n] tavoitteiden mukaista hyödyntää tätä mahdollisuutta jatkuvasti, kunnes varastot pienenevät tavanomaiselle
tasolle, aiheellisia toimenpiteitä käyttöön ottamalla”.
YMP:tä on tämän jälkeen uudistettu useaan kertaan, minkä johdosta interventiovarastot ovat asteittain pienentyneet ja ajanjaksot,
joiden aikana kyseiset varastot ovat olleet hyvin pieniä tai niitä ei ole ollut lainkaan, ovat moninkertaistuneet. Myös asetusta
N:o 3730/87 on muutettu asetuksella N:o 2535/95. Tällä asetuksella otettiin käyttöön mahdollisuus hankkia tiettyjä tuotteita
tietyin edellytyksin markkinoilta.
Asetuksen N:o 2535/95 ensimmäinen perustelukappale on laadittu seuraavalla tavalla:
”asetuksella – – N:o 3730/87 – – käyttöön otettu järjestelmä – – perustuu interventioelinten – – toteuttamien ostotoimenpiteiden
seurauksena käytettävissä oleviin julkisiin varastoihin; on osoittautunut, että elintarvikkeiden toimituksia koskevan vuotuisen
suunnitelman hyväksyminen ja täytäntöönpano saattaa vaikeutua sen vuoksi, ettei tiettyjä perustuotteita ole vuoden mittaan
tilapäisesti saatavissa interventiovarastoista; kyseistä vaaraa ovat omiaan lisäämään toimenpiteet, joita on toteutettu markkinoiden
hallinnan parantamiseksi ja tuotannon mukauttamiseksi entistä paremmin tarpeisiin; näissä olosuhteissa vaikuttaa aiheelliselta
väliaikaisena toimenpiteenä ja toimituksia koskevien ohjelmien hyväksymisen ja toteutuksen vaarantumisen välttämiseksi säätää
mahdollisuudesta hankkia kyseiset tuotteet yhteisön markkinoilta kuitenkin sellaisin edellytyksin, ettei tuotteiden interventiovarastoista
luovuttamista koskevaa periaatetta eikä tässä tarkoituksessa yhteisön talousarvioon kirjattuja määrärahojen puitteita saateta
kyseenalaiseksi”.
Asetuksiin N:o 3730/87 ja N:o 2535/95 perustuva säännös on otettu yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen, jonka
18 perustelukappaleessa huomautetaan, että ”yhteisöllä on useiden maataloustuotteiden interventiovarastojensa ansiosta mahdollisuus
parantaa merkittävästi vähävaraisimpien kansalaistensa hyvinvointia”, ja täsmennetään, että ”on yhteisön edun mukaista aiheellisia
toimenpiteitä toteuttamalla hyödyntää tätä mahdollisuutta jatkuvalla tavalla, kunnes varastot pienenevät tavanomaiselle tasolle”,
27 artiklaan. Samasta perustelukappaleesta ilmenee, että edellä esitetyn perusteella asetuksessa N:o 3730/87 otettiin käyttöön
elintarvikkeiden jakelua yhteisön vähävaraisimmille henkilöille koskeva ”sosiaalinen toimenpide”, joka oli säilytettävä ja
sisällytettävä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevaan asetukseen.
Kuten edellä 3 kohdassa on huomautettu, yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artikla kuuluu mainitun asetuksen
II osan I osaston I luvun II jakson IV alajaksoon, jonka otsikkona on ”Interventiomyynti”. Kyseisen artiklan, jonka otsikkona
on ”Jakelu yhteisön vähävaraisimmille henkilöille”, 1 kohdassa säädetään, että interventiovarastoissa olevia tuotteita on
annettava tiettyjen nimettyjen järjestöjen saataville vuosittaisen suunnitelman mukaisesti. Saman artiklan 2 kohdan a alakohdan
mukaan tuote voidaan hankkia yhteisön markkinoilta muun muassa, kun ”sitä ei tilapäisesti ole saatavissa yhteisön interventiovarastoista
1 kohdassa tarkoitetun vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana niin paljon, että suunnitelma voidaan panna täytäntöön
yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa, ja edellyttäen, että kustannukset pysyvät yhteisön talousarviossa tähän tarkoitukseen
varattujen kustannusten rajoissa”.
Tämän perusteella kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että siinä säädetään interventiovarastojen hyödyllisestä käyttötoimenpiteestä.
On todettava, että käsiteltävänä oleva oikeusriita kuuluu tilanteeseen, jossa sovelletaan kaksivaiheista säännöstöä. Ensisijaisella
vaiheella, joka on julkinen interventio markkinoilla, pyritään selkeästi EY 33 artiklan 1 kohdassa täsmennettyihin YMP:n tavoitteisiin
ja etenkin markkinoiden vakauttamista koskevaan tavoitteeseen. Seuraavana vaiheena on näin muodostuneiden interventiovarastojen
myynti, jonka yhden menettelytavan muodostaa tuotteiden jakelu yhteisön vähävaraisimmille henkilöille. Kyseisellä jakelulla
pyritään sosiaaliseen tavoitteeseen, joka voi olla ainoastaan toissijainen ja tietyllä tavoin liitynnäinen YMP:n ensisijaisiin
tavoitteisiin nähden, ja se voidaan siis lähtökohtaisesti toteuttaa yksinomaan ylijäämävarastojen rajoissa ottamalla huomioon
se, että ”on [YMP:n] tavoitteiden mukaista hyödyntää tätä mahdollisuutta jatkuvasti, kunnes varastot pienenevät tavanomaiselle
tasolle”.
Lisäostojen mahdollisuudesta asetuksen N:o 2535/95 ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, että kyseinen toimenpide toteutettiin,
koska ”[oli] osoittautunut, että elintarvikkeiden toimituksia koskevan vuotuisen suunnitelman hyväksyminen ja täytäntöönpano
saattaa vaikeutua sen vuoksi, ettei tiettyjä perustuotteita ole vuoden mittaan tilapäisesti saatavissa interventiovarastoista”,
ja koska ”väliaikaisena toimenpiteenä ja toimituksia koskevien ohjelmien hyväksymisen ja toteutuksen vaarantumisen välttämiseksi
[oli säädettävä] mahdollisuudesta hankkia kyseiset tuotteet yhteisön markkinoilta”. Samassa perustelukappaleessa täsmennetään
sitä vastoin, että tämä on tehtävä ”sellaisin edellytyksin, ettei tuotteiden interventiovarastoista luovuttamista koskevaa
periaatetta eikä tässä tarkoituksessa yhteisön talousarvioon kirjattuja määrärahojen puitteita saateta kyseenalaiseksi”.
Edellä olevasta ilmenee siis selkeästi, että kyseisen toimenpiteen perustana on interventiovarastojen olemassaolo ja vuosittainen
suunnitelma niiden jakamiseksi vähävaraisimmille henkilöille. Vuosittaisen suunnitelman ja siinä määritettyjen lisäostojen
tavoitteena ei siis voi olla, kuten komission väittää, suunnitelmaan osallistuvien jäsenvaltioiden ilmoittamien tarpeiden
kattaminen vaan olemassa olevien interventiovarastojen määrien jakaminen vähävaraisimmille henkilöille.
Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään siten, että saataville annetaan ”interventiovarastoissa
olevia tuotteita”, kun taas sen 2 kohdan a alakohdan mukaan tuote voidaan hankkia markkinoilta, kun sitä ”ei tilapäisesti
ole saatavissa – – interventiovarastoista – – vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana”. Tämä osoittaa, että tällaisten
tuotteiden lisäostoista on säädetty poikkeuksena sääntöön, jonka mukaan tuotteet jaetaan interventiovarastoista. Kyseistä
toimenpidettä on siis poikkeuksena tulkittava suppeasti. Sitä ei missään tapauksessa saa korottaa säännön tasolle.
Käsitteen ”ei tilapäisesti ole saatavissa – – vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana” suppeaa tulkintaa edellyttää
myös yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan 2 kohdan a alakohdassa oleva lisätarkennus, jonka mukaan
tuotetta voidaan hankkia markkinoilta ainoastaan ”niin paljon, että [vuosittainen] suunnitelma voidaan panna täytäntöön –
–, ja edellyttäen, että kustannukset pysyvät yhteisön talousarviossa tähän tarkoitukseen varattujen kustannusten rajoissa”.
Kyseisestä säännöksestä ilmenee, että tuotetta voidaan ostaa markkinoilta ainoastaan silloin, kun sitä ei tilapäisesti ole
saatavissa vuosittaisen suunnitelman täytäntöönpanon aikana. Se edellyttää myös, että vuosittainen suunnitelma ja sen täytäntööpanoa
varten varatut määrärahat on vahvistettu ennen mahdollista hankintaa.
Kuten komissio huomauttaa, on tosin totta, että soveltamiseen liittyvistä käytännön syistä komissiolla on nimenomaisesti suunnitelman
ja sen täytäntööpanoon tarkoitettujen määrärahojen vahvistamiseksi oltava juuri suunnitelman vahvistamisen ajankohtana tiedossaan
niiden tuotteiden määrät, joita on ostettava lisää sen vuoksi, ettei niitä ole saatavissa interventiovarastoista. Tämä on
näet ainoa mahdollinen tapa menetellä, ja se on asetuksen N:o 3149/92 merkityksellisten säännösten mukainen.
Asetuksen N:o 3149/92 1 artiklan mukaan osallistuvien jäsenvaltioiden on annettava komissiolle tiedoksi tarpeensa viimeistään
31 päivänä toukokuuta ennen suunnitelman täytäntöönpanoa. Saman asetuksen 2 artiklan mukaan komissio hyväksyy ennen saman
vuoden 1 päivää lokakuuta vuosisuunnitelman, joka sisältää muun muassa ”[jäsenvaltioiden] käytettäväksi annet[un] määrärah[an]
kutakin tuotetta kohden tuotteen ostamiseksi yhteisön markkinoilta, jos kyseistä tuotetta ei ole tilapäisesti saatavilla interventioelinten
hallussaan pitämissä varastoissa, todettuna vuosisuunnitelman hyväksymisen yhteydessä”.
Näitä säännöksiä ei voida kuitenkaan tulkita siten, että niillä annetaan komissiolle toimivalta määrittää suunnitelma riippumatta
olemassa olevien ja/tai arvioitujen interventiovarastojen määristä asianomaista vuotta kohden. Vaikka komission on määritettävä
määräraha ottamalla huomioon jäsenvaltioiden pyytämät määrät, ne tarvittavien tuotteiden määrät, jotka eivät ole saatavilla
interventiovarastoissa, sekä edeltävinä tilivuosina haetut, myönnetyt sekä todella käytetyt tuotteet (asetuksen N:o 3149/92
2 artiklan 3 kohdan c alakohdan toinen alakohta), se ei voi kuitenkaan ylittää ylemmäntasoisessa oikeusäännössä eli yhteisiä
markkinajärjestelyjä koskevassa asetuksessa vahvistettuja rajoja.
Komissiolla on näet juuri suunnitelmaa vahvistettaessa velvollisuus mukauttaa suunnitelman mukainen määrä interventiovarastojen
määriin. Tässä yhteydessä sillä on tosin yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan 2 kohdassa myönnettyä
harkintavaltaa, mutta harkintavalta ei saa johtaa siihen, ettei kyseisen säännöksen poikkeusluonnetta oteta huomioon. Koska
interventiovarastot on ymmärrettävä siten, että ne muodostavat pysyvän järjestelmän, jossa vain määrä muuttuu markkinoiden
heilahtelujen ja julkisten interventioiden mukaan, ilmaisua ”ei tilapäisesti ole saatavissa” ei voida tulkita siten, että
sillä viitataan tiettyyn määrään kuukausia tai vuosia, vaan sillä vahvistetaan poikkeus sääntöön, jonka mukaan tuotteet jaetaan
interventiovarastoista. Lisäostojen määrän osuuden on siten heijastettava kyseisen toimenpiteen poikkeusluonnetta suhteessa
vuosittaisen suunnitelman kokonaismääriin, ja toimenpiteen tarkoituksena on ainoastaan korjata niitä puutteita, joita varastojen
tilan mukaan varmaankin suunnitelmaa täytäntöönpantaessa ilmenee. Jos asia olisi toisin, poikkeuksesta tulisi sääntö.
Tämä päätelmä ei ole ristiriidassa yhdenkään asetuksen N:o 3149/92 säännöksen kanssa. Se on lisäksi yhteensoveltuva asetuksen
N:o 2535/95, jolla otettiin käyttöön mahdollisuus suorittaa lisäostoja, ensimmäisen perustelukappaleen sanamuodon kanssa,
jonka mukaan kyseisestä mahdollisuudesta oli säädettävä toimituksia koskevien ohjelmien hyväksymisen ja toteutuksen vaarantumisen
välttämiseksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisella asetuksella vahvistanut varainhoitovuodelle 2009 vähävaraisimmille
henkilöille tarkoitettujen elintarvikkeiden jakelua koskevan vuosittaisen suunnitelman, ja se on kyseisen asetuksen liitteessä
II vahvistanut, että jäsenvaltioille markkinoilta tehtäviä hankintoja varten myönnettävien määrärahojen kokonaismäärä on 431
420 891 euroa eli noin 89,98 prosenttia suunnitelman kokonaismäärästä, joka oli 496 miljoonaa euroa (riidanalaisen asetuksen
liitteessä I oleva a kohta).
On siis todettava, että riidanalaiseen asetukseen sisältyvän vuosittaisen suunnitelman pääasiallisena tavoitteena ei ollut
interventiovarastojen myynti vaan suunnitelmaan osallistuvien jäsenvaltioiden ilmoittamien tarpeiden kattaminen.
Vastuksen liitteistä ilmenee lisäksi, että sen jälkeen, kun komission puheenjohtaja ilmoitti siitä, että elintarvikkeiden
jakelua vähävaraisimmille henkilöille koskevaa ohjelmaa varten vahvistettua talousarviota korotetaan kahdella kolmanneksella,
komissio kehotti osallistuvia valtioita tarkastamaan varainhoitovuodelle 2009 ilmoittamiaan tarpeita ja ilmoittamaan niistä
sille ennen vuoden 2008 elokuun loppua eli asetuksen N:o 3149/92 1 artiklan 2 kohdassa säädetyn määräpäivän jälkeen.
Tässä tilanteessa vuosittaista suunnitelmaa varainhoitovuodelle 2009 ei voida pitää yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan
asetuksen, sellaisena kuin sitä on edellä tulkittu, 27 artiklan mukaisena.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa millään komission, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Italian tasavallan
tai Puolan tasavallan esittämillä väitteillä.
Komissio, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta ja Puolan tasavalta väittävät muun muassa, että suunnitelman supistaminen
tai poistaminen lyhyellä aikavälillä sen vuoksi, että tietyt tuotteet ovat tilapäisesti vähentyneet tai niitä ei ole saatavissa
interventiovarastoissa, olisi ristiriidassa suunnitelman tarkoituksen kanssa, koska tämä johtaisi siihen, että suunnitelmasta
riippuvaiset hyväntekeväisyysjärjestöt vetäytyisivät suunnitelmasta, ja siihen, että varastojen myyntiä koskevaan välineeseen
liittyvä infrastruktuuri lakkautettaisiin seuraavien vuosien kuluessa, joille olisi ominaista varastojen kasvu. Tämä on niiden
mukaan ristiriidassa YMP:n tavoitteiden kanssa, eikä ohjelmalla olisi enää tämän seurauksena mahdollista edistää tavoitetta,
joka koskee sosiaalisen suojelun korkean tason turvaamista.
Kyseistä väitettä ei voida hyväksyä. Ensinnäkin on korostettava, että nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä ei ole kyseenalaistettu
sinänsä sitä, että elintarvikkeiden jakamiseksi vähävaraisimmille henkilöille otetaan käyttöön vuosittainen suunnitelma. Yhteisiä
markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan mukaan kyseisen suunnitelman päätavoitteena on kuitenkin tavaroiden jakelu
interventiovarastoista eikä ohjelmaan osallistuvien hyväntekeväisyysjärjestöjen tarpeiden kattaminen pysyvästi. Toiseksi asiakirja-aineistosta
ja edellä esitetyistä seikoista ilmenee, että riidanalaisella asetuksella vahvistettua suunnitelmaa varainhoitovuodelle 2009
ei ole pelkästään irrotettu käytettävissä olevien interventiovarastojen määristä vaan siinä on myös vahvistettu lisäostoihin
tarkoitetut määrärahat paljon suuremmiksi kuin kolmen aikaisemman vuoden aikana. Tässä tilanteessa ei ole mahdollista katsoa,
että riidanalaisen asetuksen tarkoituksena oli varmistaa asianomaisen ohjelman pysyvyys.
Komission, Ranskan tasavallan, Italian tasavallan ja Puolan tasavallan esittämät väitteet, joiden mukaan yhteisiä markkinajärjestelyjä
koskevan asetuksen 27 artiklalla ja riidanalaisella asetuksella pyritään YMP:n eri tavoitteisiin, sellaisena kuin ne on määritelty
EY 33 artiklan 1 kohdassa, eivät voi, vaikka ne oletettaisiin paikkansapitäviksi, horjuttaa päätelmää, jonka mukaan riidanalainen
asetus on ristiriidassa, kuten edellä esitetyistä seikoista ilmenee, yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan
kanssa, jonka laillisuutta ei missään tapauksessa ole kyseenalaistettu nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä.
Tässä yhteydessä komission, Italian tasavallan, Puolan tasavallan ja Saksan liittotasavallan mainitsemalla oikeuskäytännöllä
ei ole käsiteltävässä asiassa merkitystä siltä osin kuin on kyse toimenpiteen asianmukaisen oikeudellisen perustan määrittämisestä
toimenpiteellä tavoiteltuihin päämääriin nähden. Nyt käsiteltävä asia ei näet koske toimen oikeudellisen perustan valintaan
liittyvää kysymystä.
Niiden asetusten, joita ei ole otettu huomioon edellä esitetyssä yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan
tulkinnassa, eli asetusten N:o 267/96 ja N:o 1127/2007, joilla muutetaan asetusta N:o 3149/92 ja joihin Italian tasavalta
vetoaa sillä perusteella, että ne osoittavat, että lisäoston edellytyksenä on yksinomaan se, että tuotetta ei ole saatavissa
pienenemään päin olevista interventiovarastoista, perustelukappaleiden eri osista on todettava, ettei niillä voida kyseenalaistaa
unionin yleisen tuomioistuimen omaksumaa tulkintaa yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklasta. Yhteisiä
markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan tulkinta ei näet voi perustua sellaisten alemmantasoisten asetusten säännöksiin,
jotka on annettu sen soveltamista varten.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että riidanalainen asetus on annettu yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen
27 artiklan vastaisesti.
–       Yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 27 artiklan rikkomisen seuraukset
Jos kanne hyväksytään, Saksan liittotasavalta vaatii Ruotsin kuningaskunnan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin käyttää
toimivaltaansa päättää rajoittaa kumoamisen vaikutukset koskemaan riidanalaisen asetuksen 2 artiklaa ja liitettä II ja ”lykkää”
niitä sen välttämiseksi, että kumoamisella voitaisiin puuttua suunnitelman täytäntöönpanoon hyväntekeväisyysjärjestöjen hyväksi
varainhoitovuoden 2009 kuluessa tai – jos unionin tuomioistuin ratkaisee asian varainhoitovuoden päättymisen jälkeen – sen
jälkeen.
Komissio on Italian tasavallan ja Puolan tasavallan tukemana esittänyt saman vaatimuksen.
Ensimmäiseksi on todettava, että Saksan liittotasavalta vaatii Ruotsin kuningaskunnan tukemana tällaisella muotoilulla todellisuudessa
riidanalaisen asetuksen osittaista kumoamista eli sen 2 artiklan ja sen liitteen II kumoamista.
On näet huomautettava, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ole kyseenalaistettu varojen myöntämistä vähävaraisimmille
henkilöille koskevan järjestelmän laillisuutta itsessään, vaan se, että riidanalaisella asetuksella vahvistettu suunnitelma
varainhoitovuodelle 2009 perustuu pääasiallisesti tuotteiden lisäostoihin markkinoilta. Kun otetaan huomioon edellä 137 kohdassa
esitetty päätelmä, on siis kumottava ainoastaan säännökset, joissa vahvistetaan määrärahat tällaisia ostoja varten, eli riidanalaisen
asetuksen 2 artikla ja liite II.
Toiseksi on täsmennettävä, että riidanalainen asetus kumotaan osittain ajankohtana, jolloin kaikki määrärahat on jo lähtökohtaisesti
maksettu. Tässä tilanteessa on sen välttämiseksi, että kumoamisen taannehtiva vaikutus luo kyseisiä määrärahoja saaneille
jäsenvaltioille palauttamisvelvollisuuden, käytettävä unionin yleisellä tuomioistuimella olevaa toimivaltaa määrittää kumotun
toimen vaikutukset, joita on pidettävä lopullisina.
Esillä olevaan asiaan liittyvissä erityisissä olosuhteissa on siis kumottava riidanalaisen asetuksen 2 artikla ja liite II
ja määrättävä, että tällä osittaisella kumoamisella ei ole vaikutusta jo maksettujen määrärahojen pätevyyteen.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja se on velvoitettava korvaamaan Saksan liittotasavallan oikeudenkäyntikulut viimeksi mainitun vaatimusten mukaisesti.
Lisäksi saman työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista
oikeudenkäyntikuluistaan. Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Puolan tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta
vastaavat siis omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Varainhoitovuodelle 2009 kirjattavien varojen jakamista jäsenvaltioille koskevan suunnitelman hyväksymisestä interventiovarastoista
peräisin olevien elintarvikkeiden toimittamiseksi yhteisön vähävaraisimmille henkilöille 3.10.2008 annetun komission asetuksen
(EY) N:o 983/2008 2 artikla ja liite II kumotaan.
2)
Asetuksen N:o 983/2008 2 artiklan ja liitteen II kumoaminen eivät vaikuta jo maksettujen määrärahojen pätevyyteen.
3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Saksan liittotasavallan oikeudenkäyntikulut.
4)
Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Puolan tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Prek
Soldevila Fragoso
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä huhtikuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.