CELEX: 62013CJ0221
Trimitere preliminară
Politica socială
Directiva 97/81/CE
Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES
Transformarea contractului de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Acordului‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), care figurează în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (
JO 1998, L 14, p. 9
, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Mascellani, pe de o parte, și Ministero della Giustizia (Ministerul Justiției), pe de altă parte, cu privire la o decizie prin care s‑a dispus transformarea contractului său de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 1 din Directiva 97/81 prevede că scopul acesteia este punerea în aplicare a acordului‑cadru între organizațiile interprofesionale cu vocație generală, și anume Uniunea Confederațiilor Industriale și Patronale din Europa (UCIPE), Centrul European al Întreprinderilor Publice (CEIP) și Confederația Europeană a Sindicatelor (CES), anexat la această directivă.
Potrivit celui de al doilea paragraf al preambulului acordului‑cadru:
„Recunoscând diversitatea situațiilor din statele membre și admițând că munca pe fracțiune de normă reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare și activități, prezentul acord stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă. Acesta ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru general pentru eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a sprijini dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.”
Clauza 1 din acest acord prevede:
„Obiectul prezentului acord‑cadru este:
(a)
să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune de normă;
(b)
să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă pe bază voluntară și de a contribui la organizarea flexibilă a timpului de lucru într‑un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor.”
Clauza 3 din acordul‑cadru prevede:
„În sensul prezentului acord:
[…]
2.
«lucrător cu normă întreagă comparabil» reprezintă un lucrător cu normă întreagă din aceeași unitate care are același tip de contract de muncă sau raport de muncă, care este încadrat în aceeași muncă sau activitate ori într‑o muncă sau activitate asemănătoare, având în vedere și alte considerații care pot include vechimea în muncă și calificarea sau aptitudinile.
În cazul în care nu există un lucrător cu normă întreagă comparabil în aceeași unitate, comparația se face prin referință la convenția colectivă aplicabilă sau, în cazul în care nu există o convenție colectivă aplicabilă, în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile colective la nivel național.”
Clauza 4 din acordul menționat, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede la punctul 1:
„În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.”
Potrivit clauzei 5 punctul 2 din acordul‑cadru:
„Refuzul unui lucrător de a se transfera de la munca cu normă întreagă la munca pe fracțiune de normă sau invers nu ar trebui să constituie în sine un motiv valabil de reziliere a contractului de muncă, fără a aduce atingere rezilierii în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile la nivel național ori pentru alte motive de acest fel care pot apărea din cerințele operaționale ale unității respective.”
Dreptul italian
Articolul 16 din Legea nr. 183 de delegare a guvernului în domenii privind meserii care presupun condiții grele de muncă, reorganizarea unor organisme, concedii, suspendări ale activității și absențe autorizate, măsuri de protecție socială, servicii pentru ocuparea forței de muncă, măsuri de stimulare a ocupării forței de muncă, de formare profesională și de ocupare a forței de muncă în rândul femeilor, măsuri împotriva muncii nedeclarate și dispoziții privind ocuparea forței de muncă în sectorul public și conflictele de muncă (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro) din 4 noiembrie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 262 din 9 noiembrie 2010, denumită în continuare „Legea nr. 183/2010”) prevede că, în stadiul primei aplicări a dispozițiilor introduse prin articolul 73 din Decretul‑lege nr. 112 din 25 iunie 2008 (supliment ordinar la GURI nr. 147 din 25 iunie 2008), autoritățile publice prevăzute la articolul 1 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 165 din 30 martie 2001, cu modificările ulterioare, au posibilitatea, în termen de 180 de zile de la data intrării în vigoare a Legii nr. 183/2010, cu respectarea principiului corectitudinii și al bunei‑credințe, să reevalueze deciziile de autorizare a transformării raportului de muncă din raport de muncă cu normă întreagă în raport de muncă pe fracțiune de normă deja adoptate anterior intrării în vigoare a Decretului‑lege nr. 112 din 2008 menționat, transformat, cu modificări, prin Legea nr. 133 din 6 august 2008 (supliment ordinar la GURI nr. 195 din 21 august 2008).
Litigiul principal și întrebările preliminare
Reclamanta din litigiul principal este o angajată a Ministero della Giustizia, aflată în serviciul instanței de trimitere, unde își exercită atribuțiile pe fracțiune de normă. Din 28 august 2000, aceasta lucrează pe o jumătate de normă, repartizată pe trei zile săptămânal.
După intrarea în vigoare a Legii nr. 183/2010, Ministero della Giustizia a procedat, prin Decizia nr. 20384 din 8 februarie 2011, la reevaluarea regimului de muncă pe fracțiune de normă al reclamantei din litigiul principal și, în temeiul articolului 16 din legea menționată, a pus capăt în mod unilateral acestui regim, impunând, începând de la 1 aprilie 2011, un regim de muncă cu normă întreagă, repartizată pe șase zile.
La 16 martie 2011, reclamanta din litigiul principal a informat Ministero della Giustizia că se opune transformării regimului de muncă pe fracțiune de normă în regim de muncă cu normă întreagă. Prin Decizia nr. 1882 din 21 martie 2011, directorul administrativ al Tribunale ordinario di Trento (Tribunalul din Trento) a dispus ca reclamanta din litigiul principal să se supună acestui nou regim.
Reclamanta din litigiul principal a sesizat instanța de trimitere în vederea anulării deciziilor menționate ale Ministero della Giustizia și directorului administrativ. Aceasta arată că, grație regimului de muncă pe fracțiune de normă, a putut să își consacre timpul liber familiei și formării sale profesionale. Ea apreciază că Directiva 97/81 stabilește un principiu în temeiul căruia lucrătorului nu i se poate transforma munca pe fracțiune de normă în muncă cu normă întreagă împotriva voinței sale și că, în consecință, articolul 16 din Legea nr. 183/2010 contravine acestei directive.
La rândul său, Ministero della Giustizia susține că articolul 16 din Legea nr. 183/2010 nu contravine Directivei 97/81.
Instanța de trimitere consideră, la fel ca reclamanta din litigiul principal, că, prin faptul că permite angajatorului să transforme un contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă, articolul 16 menționat contravine Directivei 97/81 în măsura în care acest articol este discriminatoriu în privința lucrătorilor pe fracțiune de normă care, spre deosebire de lucrătorii cu normă întreagă, sunt supuși puterii angajatorului public de a modifica unilateral durata timpului lor de lucru. Potrivit acestei instanțe, o asemenea măsură nu contribuie la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă nici pentru angajatori, nici pentru lucrători. Aceasta apreciază, în plus, că măsura națională în discuție contravine clauzei 5 punctul 2 din acordul‑cadru, care impune, în opinia acesteia, ținând seama de interzicerea rezilierii contractului de muncă pe care o prevede, acordul lucrătorului în cazul în care o astfel de modificare a contractului de muncă este preconizată de către angajator.
Acestea sunt împrejurările în care Tribunale ordinario di Trento a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Clauza 5 punctul 2 din acordul[‑cadru] […] pus în aplicare prin Directiva [97/81] […] trebuie interpretată în sensul că nu este permis legislațiilor naționale ale statelor membre să prevadă posibilitatea angajatorului de a dispune transformarea unui raport de muncă pe fracțiune de normă în raport de muncă cu normă întreagă, chiar împotriva voinței lucrătorului?
2)
[Directiva 97/81] se opune ca o dispoziție națională (precum articolul 16 din [Legea nr. 183/2010]) să prevadă posibilitatea angajatorului de a dispune transformarea unui raport de muncă pe fracțiune de normă în raport de muncă cu normă întreagă, chiar împotriva voinței lucrătorului?”
Cu privire la întrebările preliminare
Întrucât instanța de trimitere se referă, în cea de a doua întrebare, la Directiva 97/81, trebuie arătat cu titlu introductiv că, potrivit articolului 1 din această directivă, scopul său este punerea în aplicare a acordului‑cadru. În speță, din decizia de trimitere reiese că instanța menționată ridică problema dacă transformarea contractului de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă în temeiul articolului 16 din Legea nr. 183/2010, fără acordul doamnei Mascellani, contravine dispozițiilor acordului‑cadru.
În consecință, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă acordul‑cadru, în special clauza 5 punctul 2 din acesta, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia angajatorul poate să dispună transformarea unui contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului vizat.
Trebuie amintit că Directiva 97/81 și acordul‑cadru urmăresc, pe de o parte, să promoveze munca pe fracțiune de normă și, pe de altă parte, să elimine discriminările dintre lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă (a se vedea în acest sens Hotărârea Bruno și alții, C‑395/08 și C‑396/08,
EU:C:2010:329
, punctele 24 și 77, precum și Hotărârea Michaeler și alții, C‑55/07 și C‑56/07,
EU:C:2008:248
, punctul 21).
Potrivit considerentului (5) al Directivei 97/81, „concluziile Consiliului European de la Essen au subliniat necesitatea luării de măsuri de promovare a ocupării forței de muncă și a șanselor egale pentru bărbați și femei și au solicitat măsuri pentru o creștere a intensității ocupării forței de muncă, în special printr‑o organizare mai flexibilă a muncii într‑un mod în care să satisfacă atât dorințele salariaților, cât și cerințele concurenței”. Reiese, în plus, din considerentul (11) al acestei directive și din al doilea paragraf al preambulului la acordul‑cadru că acesta din urmă ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a sprijini dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.
În această optică, în considerentul (14) al Directivei 97/81 se menționează că acordul‑cadru obligă statele membre în ceea ce privește rezultatul care trebuie atins, lăsând la latitudinea autorităților naționale alegerea formei și a mijloacelor. Reiese de asemenea din al doilea paragraf al preambulului la acordul‑cadru că acesta din urmă stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă. Potrivit considerentului (6) al acordului‑cadru, acest acord lasă la latitudinea statelor membre și a partenerilor sociali elaborarea de măsuri în scopul punerii în aplicare a acestor principii generale, cerințe minime și prevederi, pentru a lua în considerare situația fiecărui stat membru.
Printre cerințele minime menționate figurează cea enunțată în clauza 5 punctul 2 din acordul‑cadru, potrivit căreia „[r]efuzul unui lucrător de a se transfera de la munca cu normă întreagă la munca pe fracțiune de normă sau invers nu ar trebui să constituie în sine un motiv valabil de reziliere a contractului de muncă, fără a aduce atingere rezilierii […] pentru alte motive de acest fel care pot apărea din cerințele operaționale ale unității respective”.
Din această clauză reiese că ea nu impune statelor membre adoptarea unei reglementări care să subordoneze acordului lucrătorului transformarea contractului său de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă. Astfel, dispoziția respectivă urmărește doar să excludă posibilitatea ca refuzul unui lucrător referitor la o astfel de transformare a contractului său de muncă să fie singurul motiv al rezilierii acestui contract, în lipsa altor motive obiective.
În consecință, clauza 5 punctul 2 din acordul‑cadru nu se opune unei reglementări care permite angajatorului să dispună, pentru astfel de motive, transformarea unui contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului vizat.
Pe de altă parte, o astfel de reglementare trebuie să fie conformă cu finalitatea acordului‑cadru, care constă printre altele, astfel cum prevede clauza 1 litera (b) din acesta, în a contribui la organizarea flexibilă a timpului de lucru într‑un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor.
În măsura în care instanța de trimitere consideră că posibilitatea de a transforma un contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului este discriminatorie, trebuie amintit că, potrivit obiectivului de eliminare a discriminărilor dintre lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă urmărit de acordul‑cadru, clauza 4 din acesta se opune, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, ca lucrătorii pe fracțiune de normă să fie tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective (Hotărârea Bruno și alții,
EU:C:2010:329
, punctul 25).
În speță, este necesar să se constate, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 51 din concluzii, că o situație în care contractul de muncă pe fracțiune de normă este transformat într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului vizat și o situație în care unui lucrător i se transformă contractul de muncă cu normă întreagă într‑un contract de muncă pe fracțiune de normă împotriva voinței sale nu pot fi considerate comparabile, întrucât reducerea timpului de lucru nu antrenează aceleași consecințe precum creșterea sa, în special pe planul remunerării lucrătorului, care constituie contrapartida muncii.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că acordul‑cadru, în special clauza 5 punctul 2 din acesta, trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în împrejurări precum cele din cauza principală, unei reglementări naționale în temeiul căreia angajatorul poate să dispună transformarea unui contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului vizat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă încheiat la 6 iunie 1997, care figurează în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, în special clauza 5 punctul 2 din acesta, trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în împrejurări precum cele din cauza principală, unei reglementări naționale în temeiul căreia angajatorul poate să dispună transformarea unui contract de muncă pe fracțiune de normă într‑un contract de muncă cu normă întreagă fără acordul lucrătorului vizat.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.