CELEX: 62010CJ0295
Direktiivi 2001/42/EY
Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi
Suunnitelmat, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla
3 artiklan 3 kohta
Maankäytön suunnitteluun paikallisella tasolla liittyvät asiakirjat, jotka koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta
Arviointi direktiivin 2001/42/EY perusteella on suljettu pois kansallisessa oikeudessa
Jäsenvaltioiden harkintavalta
3 artiklan 5 kohta
Yhteys direktiiviin 85/337/ETY
Direktiivin 2001/42/EY 11 artiklan 1 ja 2 kohta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.2001 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/42/EY (EYVL L 197, s. 30) 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan, 3 ja 5 kohdan sekä 11
artiklan 1 ja 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Genovaitė Valčiukienė ja Julija Pekelienė, Lietuvos žaliųjų
judėjimas (Liettuan vihreä liike) sekä Petras Girinskis ja Laurynas Arimantas Lašas sekä toisaalta Pakruojo rajono savivaldybė
(Pakruojasin alueneuvosto), Šiaulių visuomenės sveikatos centras (Šiauliain kansanterveyslaitos) ja Šiaulių regiono aplinkos
apsaugos departamentas (Šiauliain alueellinen ympäristönsuojeluvirasto) ja joka koskee muun muassa kahta 23.3.2006 ja 20.4.2006
tehtyä päätöstä, joilla Pakruojo rajono savivaldybė hyväksyi kaksi yksityiskohtaista suunnitelmaa, joista kumpikin koski 4
000 sian tehokasvatukseen tarkoitetun rakennuskompleksin rakentamista sekä näitä rakennuksia varten tarkoitettujen kahden
maa-alueen käyttöä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivi 2001/42
Direktiivin 2001/42 johdanto-osan 10−12 ja 19 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(10) Suunnitelmilla ja ohjelmilla, joita valmistellaan eri aloja varten ja joissa vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden
lupa- tai hyväksymispäätöksille, jotka on lueteltu tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista
27 päivänä kesäkuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY [(EYVL L 175, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna
3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, s. 5; jäljempänä direktiivi 85/337)] liitteessä I ja II, −
− on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, ja sen vuoksi niistä olisi yleensä tehtävä järjestelmällinen ympäristöarviointi.
Jos näissä suunnitelmissa ja ohjelmissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla − −, arviointi olisi tehtävä
vain, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että suunnitelmilla ja ohjelmilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.
(11)      Muilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joissa vahvistetaan puitteet tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, ei
aina ehkä ole merkittäviä ympäristövaikutuksia, joten niistä olisi tehtävä ympäristöarviointi vain, jos jäsenvaltiot määrittelevät,
että niillä on todennäköisesti tällaisia vaikutuksia.
(12)      Kun jäsenvaltiot tekevät tällaisia määrittelyjä, niiden olisi otettava huomioon tässä direktiivissä säädetyt asiaankuuluvat
arviointiperusteet.
− −
(19)      Jotta vältetään kaksinkertainen arviointityö, jäsenvaltiot voivat määrätä yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä,
jotka täyttävät asiaa koskevan yhteisön lainsäädännön vaatimukset, jos velvoite arvioida ympäristövaikutuksia johtuu samanaikaisesti
sekä tästä direktiivistä että muusta yhteisön lainsäädännöstä, kuten luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2 päivänä huhtikuuta
1979 annetusta neuvoston direktiivistä 79/409/ETY [(EYVL L 103, s. 1)], [luontotyyppien sekä luonnonvaraisen kasviston ja
eläimistön suojelusta 21.5.1992 annetusta neuvoston] direktiivistä 92/43/ETY [(EYVL L 206, s. 7)] tai yhteisön vesipolitiikan
puitteista 23 päivänä lokakuuta 2000 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 2000/60/EY [(EYVL L 337, s.
1)].”
Direktiivin 2001/42 1 artiklan mukaan direktiivin tarkoituksena on taata korkeatasoinen ympäristönsuojelu ja edistää ympäristönäkökohtien
huomioon ottamista suunnitelmien ja ohjelmien valmistelussa ja hyväksymisessä kestävän kehityksen edistämiseksi varmistamalla,
että tietyistä suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, tehdään ympäristöarviointi
kyseisen direktiivin mukaisesti.
Direktiivin 2001/42 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)      ’suunnitelmilla ja ohjelmilla’ sellaisia suunnitelmia ja ohjelmia − −, sekä niitä koskevia muutoksia
−      jotka kansallinen, alueellinen tai paikallinen viranomainen valmistelee ja/tai hyväksyy tai jotka viranomainen valmistelee
kansanedustuslaitoksen tai hallituksen hyväksyttäväksi lainsäädäntömenettelyllä, ja
−      joita lait, asetukset tai hallinnolliset määräykset edellyttävät;
b)      ’ympäristöarvioinnilla’ 4–9 artiklan mukaista ympäristöselostuksen laatimista, kuulemisten järjestämistä, ympäristöselostuksen
ja kuulemisten tulosten huomioon ottamista päätöksenteossa sekä päätöksestä tiedottamista;
− −”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla
on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.
2.      Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista,
a)      joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää,
matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin [85/337] liitteessä I ja II lueteltujen
tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, − −
− −
3.      Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella
tasolla − −, osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti
merkittäviä ympäristövaikutuksia.
− −
5.      Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä
ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka
molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut
asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia,
kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan.
− −”
Direktiivin 2001/42 11 artiklan, jonka otsikko on ”Suhde yhteisön muuhun lainsäädäntöön”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän direktiivin mukaisesti suoritetulla ympäristöarvioinnilla ei rajoiteta direktiivin [85/337] tai muiden yhteisön oikeuden
mukaisten vaatimusten noudattamista.
2.      Jotta vältetään muun muassa kaksinkertainen arviointi, jäsenvaltiot voivat sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien osalta, joita
koskeva velvoite tehdä arviointeja ympäristövaikutuksista johtuu samanaikaisesti sekä tästä direktiivistä että muusta yhteisön
lainsäädännöstä, säätää yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä, jotka täyttävät asiaa koskevan yhteisön lainsäädännön
vaatimukset.”
Direktiivin 2001/42 liitteessä II mainitaan perusteet kyseisen direktiivin 3 artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen vaikutusten
todennäköisen merkittävyyden määrittelyä varten.
Direktiivi 85/337
Direktiivin 85/337 4 artiklan 1 kohdan mukaan liitteessä I mainitut hankkeet arvioidaan, jollei muuta johdu direktiivin 2
artiklan 3 kohdasta, jonka mukaan tietyt tapaukset voidaan poikkeuksellisesti jättää arvioimatta.
Direktiivin 85/337 liitteessä I oleva 17 kohta koskee laitoksia, jotka on tarkoitettu sikojen tehokasvatukseen ja joissa on
yli 3000 paikkaa tuotantosioille.
Direktiivin 85/337 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa säädetystä muuta johdu, jäsenvaltioiden on määriteltävä liitteessä II mainittujen
hankkeiden osalta:
a)      tapauskohtaisesti selvittämällä
tai
b)      jäsenvaltioiden asettamien raja-arvojen tai valintaperusteiden avulla,
arvioidaanko tämä hanke 5–10 artiklan mukaisesti.
Jäsenvaltiot voivat päättää molempien a ja b kohdassa mainittujen menettelyjen soveltamisesta.”

Kansallinen oikeus
Ympäristönsuojelulaki
Ympäristönsuojelulain (Aplinkos apsaugos įstatymas), sellaisena kuin se on muutettuna 19.2.2004 annetulla lailla (Žin., 2004,
nro 36-1179; jäljempänä ympäristönsuojelulaki), 1 §:n 10, 17 ja 18 momentin mukaan kyseisessä laissa tarkoitetaan
”10)
ympäristövaikutusten arvioinnilla
suunnitellun taloudellisen toiminnan mahdollisten ympäristövaikutusten selvitys-, määrittely- ja arviointimenettelyä
− −
17)
strategisella ympäristövaikutusten arvioinnilla
tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien toteuttamisen mahdollisten ympäristövaikutusten selvitys-, määrittely- ja arviointimenettelyä,
jonka kuluessa laaditaan strategista ympäristövaikutusten arviointia koskevat asiakirjat, järjestetään kuulemisia, otetaan
näiden arviointien ja kuulemisten tulokset huomioon ennen suunnitelman tai ohjelman hyväksymistä ja/tai vahvistamista sekä
annetaan tietoa suunnitelman tai ohjelman hyväksymistä ja/tai vahvistamista koskevasta päätöksestä
18)
suunnitelmilla ja ohjelmilla
kansallisen, alueellisen tai paikallisen tason suunnittelua koskevia asiakirjoja (− − maankäytön suunnittelua koskevia asiakirjoja
− −), jotka laaditaan, vahvistetaan ja/tai hyväksytään voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti tai hallintoviranomaisten
toimeenpanovallan nojalla ja joiden toteuttamisesta voi aiheutua merkittäviä ympäristövaikutuksia, sekä tällaisten suunnitelmien
ja ohjelmien tai niiden osien muutoksia”.
Ympäristönsuojelulain 27 §:n 1 momentissa säädetään, että suunnitelmat ja ohjelmat, joiden toteuttamisesta voi aiheutua merkittäviä
ympäristövaikutuksia, on laadittava ja toteutettava kyseisen lain ja muiden strategista ympäristövaikutusten arviointia, maankäytön
suunnittelua ja ympäristövaikutusten valvontaa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaisesti.
Maankäytön suunnittelusta annettu laki
Maankäytön suunnittelusta annetun lain (Teritorijų planavimo įstatymas), sellaisena kuin se on muutettuna 15.1.2004 annetulla
lailla (Žin., 2004, nro 21-617; jäljempänä maankäytön suunnittelusta annettu laki), 4 §:n 3 momentin 4 kohdasta ilmenee, että
pääasiassa riitautetun kaltaiset yksityiskohtaiset suunnitelmat ovat asiakirjoja, jotka koskevat maankäytön suunnittelua paikallisella
tasolla.
Kyseisen lain 25 §:n 4 momentissa säädetään, että silloin, kun laaditaan yksityiskohtainen suunnitelma, tähän maankäytön suunnittelua
koskevaan asiakirjaan liittyvä strateginen ympäristövaikutusten arviointi tehdään vain, jos siitä säädetään lainsäädännössä
tai asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä.
18.8.2004 annettu asetus nro 967
Direktiivin 2001/42 säännökset on saatettu osaksi Liettuan oikeutta erityisesti suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten
strategista arviointimenettelyä koskevasta ohjeistosta 18.8.2004 annetulla Liettuan tasavallan hallituksen asetuksella nro
967 (Nutarimas dėl planų ir programų strateginio pasekmių aplinkai vertinimo tvarkos aprašo patvirtinimo; Žin., 2004, nro
130-4650; jäljempänä ohjeisto).
Ohjeiston 7.1 kohdassa määrätään, että strateginen ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä, jos suunnitelmat ja ohjelmat
laaditaan maankäyttöä tai maankäytön suunnittelua varten ja niissä määritetään puitteet suunnitellun taloudellisen toiminnan
ympäristövaikutusten arviointia koskevan lain (Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas), sellaisena
kuin se on muutettuna 21.6.2005 annetulla lailla (Žin., 2005, nro 84-3105; jäljempänä suunnitellun taloudellisen toiminnan
ympäristövaikutusten arvioinnista annettu laki), liitteessä 1 tai 2 tarkoitetun suunnitellun taloudellisen toiminnan toteuttamiselle.
Ohjeiston 3.4 kohdassa määrätään kuitenkin, että sitä ei sovelleta laadittaessa ja vahvistettaessa ”maankäytön suunnittelua
koskevia asiakirjoja, jotka koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta”.
18.8.2004 annettu asetus nro 967 on kumottu Liettuan tasavallan hallituksen 27.4.2011 antamalla asetuksella nro 467 (Žin.,
2011, nro 50), jolla kumotaan ohjeiston 3.4 kohta 1.5.2011 alkaen.
Suunnitellun taloudellisen toiminnan ympäristövaikutusten arvioinnista annettu laki
Suunnitellun taloudellisen toiminnan ympäristövaikutusten arvioinnista annetun lain tarkoituksena on erityisesti direktiiviin
85/337 täytäntöönpano.
Kyseisen lain liitteessä 1 olevassa 1.1 kohdassa mainitaan ”sikojen kasvatus (vähintään 900 emakkoa, vähintään 3 000 muuta
sikaa)”.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pakruojo rajono savivaldybė hyväksyi 24.3.2005 tekemällään päätöksellä Saerimner UAB:n ehdotuksen, joka koski enintään 11
siankasvatuslaitoksen rakentamista Pakruojasin alueelle.
Pakruojo rajono savivaldybė antoi 23.2.2006 Sofita UAB:lle ja Oltas UAB:lle, joiden emoyhtiö on Saerimner UAB, luvan pyytää
sellaisten yksityiskohtaisten suunnitelmien laatimista, jotka koskevat kahden 4 000 sian tehokasvatuslaitoksen rakentamista
kahdelle paikkakunnalle, jotka sijaitsevat Klovainiain kunnan läheisyydessä Pakruojasin alueella.
Pakruojo rajono savivaldybė hyväksyi 23.3.2006 ja 20.4.2006 tekemillään kahdella päätöksellä nämä yksityiskohtaiset suunnitelmat,
joilla säännellään samankaltaisesti näiden laitosten, joista kummassakin on 4 000 sikaa ja 10 000 kuutiometrin lietesäiliö,
rakentamista sekä näitä rakennuksia varten tarkoitetun kahden maa-alueen käyttöä.
Kyseisillä yksityiskohtaisilla suunnitelmilla määriteltiin maa-alueen käyttö paikallisella tasolla. Maankäytön suunnittelusta
annetun lain 4 §:n 3 momentin 4 kohdan mukaan tällaiset yksityiskohtaiset suunnitelmat ovat asiakirjoja, jotka koskevat maankäytön
suunnittelua paikallisella tasolla.
Pääasian valittajat riitauttivat Šiaulių apygardos administracinis teismasissa (Šiauliain alueellinen hallintotuomioistuin)
muun muassa näiden kahden hyväksymispäätöksen laillisuuden ja väittivät, että toimivaltaisten viranomaisten olisi pitänyt
tehdä ympäristönsuojelulain 1 §:n 17 momentissa tarkoitettu strateginen ympäristövaikutusten arviointi.
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen perusteettomana 21.2.2009 antamallaan tuomiolla.
Se totesi, että kansallisen oikeuden ja erityisesti ohjeiston 3.4 kohdan mukaan strategista ympäristövaikutusten arviointimenettelyä
ei sovelleta maankäytön suunnittelua koskeviin asiakirjoihin, jotka koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta, mistä
on kyse kahdessa riitautetussa yksityiskohtaisessa suunnitelmassa.
Se täsmensi, että nyt käsiteltävässä asiassa piti soveltaa yksinomaan suunnitellun taloudellisen toiminnan ympäristövaikutusten
arvioinnista annettua lakia, kuten tapahtuikin. Näin ollen tapauksessa oli tehty vain yksi ympäristönsuojelulain 1 §:n 10
momentissa tarkoitettu ympäristövaikutusten arviointimenettely asianomaisten yhtiöiden suunnittelemaa taloudellista toimintaa
varten.
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi näin ollen pääasian valittajien esittämän argumentin, jonka mukaan tapauksessa olisi pitänyt
tehdä myös strateginen ympäristövaikutusten arviointi.
Ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen tehdyssä valituksessaan pääasian valittajat huomauttivat, että maankäytön suunnittelusta
annetun lain 16 §:n mukaan tilanteessa, jossa maankäytön yleistä suunnittelua koskevia asiakirjoja ei ole laadittu, maankäytön
suunnittelusta vastaavien viranomaisten on ennen hankkeen toteuttamista laadittava suunnitelma ja tehtävä hankkeen strateginen
ympäristövaikutusten arviointi.
Ohjeiston 3.4 kohdasta ne väittivät lähinnä, että 23.3.2006 ja 20.4.2006 tehdyillä päätöksillä hyväksyttyjä suunnitelmia ei
voida pitää kansallisessa oikeudessa tarkoitettuina suunnitelmina, jotka koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta.
Tämä ei niiden mukaan vastaa todellisuutta, minkä vuoksi strateginen ympäristövaikutusten arviointi olisi ollut tarpeen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sovelletussa kansallisessa säännöstössä
ei edellytetty kahden riidanalaisen suunnitelman strategisen ympäristövaikutusten arvioinnin tekemistä. Koska säännöstöllä
kuitenkin pantiin täytäntöön direktiivi 2001/42, kyseisellä tuomioistuimella oli epäilyjä siitä, oliko säännöstö direktiivin
mukainen.
Tässä yhteydessä Vyriausiasis administracinis teismas (korkein hallintotuomioistuin) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää
unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)   Voidaanko Liettuan tasavallan lainsäädännössä muun muassa [ohjeiston] 3.4 kohdassa vahvistetun kaltaista määrittelyä, jonka
mukaan strategista ympäristövaikutusten arviointia ei tarvitse tehdä sellaisista alueiden käyttöä paikallisella tasolla koskevista
asiakirjoista, joiden yksityiskohtaisissa määräyksissä viitataan vain yhteen taloudellisen toiminnan kohteeseen, pitää − −
direktiivin 2001/42/EY 3 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuna suunnitelma- tai ohjelmatyypin määrittelynä?
2)     Ovatko tässä tapauksessa sovellettavat kansallisen oikeuden säännökset, joiden mukaan nyt tarkasteltavien kaltaisista pieniä
alueita paikallisella tasolla koskevista maankäytön suunnittelua koskevista asiakirjoista ei pelkästään sillä perusteella,
että niissä viitataan vain yhteen taloudellisen toiminnan kohteeseen, tarvitse tehdä strategista ympäristövaikutusten arviointia
määrittelemättä kussakin tapauksessa, aiheutuuko niistä mahdollisia merkittäviä ympäristövaikutuksia, direktiivin 2001/42
3 artiklan 2 kohdan a alakohdan, 3 kohdan ja 5 kohdan vaatimusten mukaisia?
3)     Onko direktiivin 2001/42 säännöksiä, myös sen 11 artiklan 1 kohtaa, tulkittava siten, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa
tapauksessa, jossa on tehty − − direktiivin 85/337 mukainen ympäristövaikutusten arviointi, ei sovelleta direktiivin 2001/42
vaatimuksia?
4)     Kuuluuko direktiivi 85/337 direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan?
5)     Jos kysymykseen 4 vastataan myöntävästi, merkitseekö direktiivin 85/337 mukaisen arvioinnin tekeminen sitä, että velvollisuutta
toteuttaa direktiivin 2001/42 vaatimusten mukainen ympäristövaikutusten arviointi nyt tarkasteltavan kaltaisessa tilanteessa
pidetään direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna kaksinkertaisena arviointina?
6)     Jos kysymykseen 5 vastataan myöntävästi, velvoitetaanko jäsenvaltiot direktiivissä 2001/42, myös sen 11 artiklan 2 kohdassa,
säätämään kaksinkertaisen arvioinnin välttämiseksi kansallisessa lainsäädännössä yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä
direktiivin 2001/42 ja direktiivin 85/337 vaatimusten mukaisesti?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja toinen kysymys
Aluksi on täsmennettävä, että ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevat ”yksityiskohtaiset
suunnitelmat” ovat ohjeiston 3.4 ja 7.1 kohdassa tarkoitettuja ”maankäytön suunnittelua paikallisella tasolla koskevia asiakirjoja”.
Nämä asiakirjat ovat ympäristönsuojelulain 1 §:n 18 momentissa tarkoitettuja ”suunnitelmia ja ohjelmia”. Pääasiassa riitautetut
suunnitelmat on hyväksytty ennen yleisten maankäyttösuunnitelmien laatimista.
Kun otetaan huomioon nämä alustavat huomautukset, on katsottava, että kahdella ensimmäisellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava
yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2001/42 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa,
3 kohtaa ja 5 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle,
jonka mukaan kyseiseen direktiiviin perustuvaa arviointia ei tehdä silloin, kun suunnitelmat, joissa määritellään pienten
alueiden käyttö paikallisella tasolla, koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta.
Kuten direktiivin 2001/42 1 artiklasta ilmenee, direktiivin keskeisenä tarkoituksena on se, että suunnitelmista ja ohjelmista,
joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, tehdään ympäristöarviointi niitä laadittaessa ja ennen niiden
hyväksymistä.
Ensiksi on todettava, että direktiivin 2001/42 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetaan pääasiassa riitautetun kaltaisia
suunnitelmia, joista on tehtävä ympäristöarviointi, jollei saman artiklan 3 kohdasta muuta johdu, ja että niissä määritellään
konkreettisesti puitteet, joissa direktiivin 85/337 liitteessä I olevassa 17 kohdassa tarkoitetun kaltaisten hankkeiden täytäntöönpano
voidaan hyväksyä, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee.
Tässä yhteydessä direktiivin 2001/42 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se koskee myös suunnitelmaa,
jossa vahvistetaan yhdellä ainoalla alalla puitteet hankkeelle, joka koskee vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta.
Kun kyseisen 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuotoa tarkastellaan direktiivin 2001/42 johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen
valossa, ei voida todeta, että sen soveltamisalan tulisi rajoittua suunnitelmiin ja ohjelmiin, joissa vahvistetaan puitteet
hankkeille, joilla on monta kohdetta yhdellä tai usealla alalla, johon kyseisessä säännöksessä viitataan.
Lisäksi kyseisessä perustelukappaleessa esiintyvä ilmaisu ”suunnitelmilla ja ohjelmilla, joita valmistellaan eri aloja varten”,
vahvistaa, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee kaikkia suunnitelmia ja ohjelmia, jotka on laadittu
kullekin siinä mainitulle alalle, mukaan lukien maankäytön suunnittelu maaseudulla erikseen tarkasteltuna, eikä yksinomaan
suunnitelmia ja ohjelmia, jotka valmistellaan samanaikaisesti useille näistä aloista.
Koska kaikki asianomaiset alat ovat hyvin laajoja, mikä tahansa muu tulkinta merkitsisi kyseisen säännöksen soveltamisalan
huomattavaa rajoittamista ja näin ollen direktiivin 2001/42 keskeisen tavoitteen vaarantamista. Tällainen tulkinta johtaisi
siihen, että kyseinen direktiivi ei mahdollisesti koskisi laaja-alaisia hankkeita, jos ne liittyvät vain yhteen taloudelliseen
toimintaan.
Seuraavaksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevat suunnitelmat voivat kuulua direktiivin 2001/42 3 artiklan 3 kohdan,
jonka mukaan ympäristövaikutusten arviointia edellytetään suunnitelmilta, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella
tasolla, ainoastaan ”jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia”, soveltamisalaan.
Direktiivin 2001/42 3 artiklan 5 kohdan mukaisesti jäsenvaltiot määrittelevät, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisilla
suunnitelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, jotka on kyseisen direktiivin perusteella arvioitava, joko
tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä. Saman säännöksen mukaan jäsenvaltiot
voivat myös päättää yhdistää nämä kaksi tarkastelumenettelyä.
Tästä on täsmennettävä, että direktiivin 2001/42 3 artiklan 5 kohdassa mainituilla suunnitelmien tarkastelumenettelyillä pyritään
helpottamaan niiden suunnitelmien määrittämistä, jotka on arvioitava, koska niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.
Jäsenvaltioilla direktiivin 2001/42 3 artiklan 5 kohdan perusteella olevaa harkintavaltaa määrittää tietyntyyppiset suunnitelmat,
joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, rajoitetaan direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa, tarkasteltuna yhdessä
saman artiklan 2 kohdan kanssa, vahvistetulla velvoitteella tehdä ympäristöarviointi suunnitelmista, joilla on todennäköisesti
merkittäviä ympäristövaikutuksia muun muassa niiden ominaispiirteiden, vaikutusten sekä mahdollisten vaikutusalueiden vuoksi.
Näin ollen jäsenvaltio, joka vahvistaa perusteen, josta seuraa käytännössä se, että kokonainen suunnitelmien luokka poistetaan
ennakolta ympäristöarvioinnin piiristä, ylittää sille direktiivin 2001/42 3 artiklan 5 kohdassa, tarkasteltuna yhdessä saman
artiklan 2 ja 3 kohdan kanssa, annetun harkintavallan rajat, paitsi jos voidaan katsoa sellaisten merkityksellisten perusteiden
pohjalta, joita ovat esimerkiksi suunnitelmien tavoite, niiden kattamien alueiden laajuus tai kyseessä olevien luonnonalueiden
herkkyys, että millään pois suljetulla suunnitelmalla ei ole todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia (ks. vastaavasti
jäsenvaltioille direktiivin 85/337 4 artiklan 2 kohdassa annetusta harkintavallasta asia C-427/07, komissio v. Irlanti, tuomio
16.7.2009, Kok., s. I-6277, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ei ole silloin, kun on kyse perusteesta, jonka mukaan asianomainen maankäytön suunnittelua koskeva asiakirja koskee vain
yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta. Paitsi että tällainen peruste on direktiivin 2001/42 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan
vastainen, se ei myöskään ole luonteeltaan sellainen, että sen perusteella voitaisiin arvioida, onko suunnitelmalla ”merkittäviä
ympäristövaikutuksia” vai ei.
Lisäksi ohjeiston 3.4 kohdan epätäsmällinen sanamuoto voi vaikeuttaa sen suunnitelmien luokan laajuuden selkeää määrittelyä,
johon kuuluvien suunnitelmien toimivaltaiset viranomaiset voivat katsoa ”koskevan vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta”.
On kuitenkin todettava, että kyseisen 3.4 kohdan kaltainen kansallinen säännös johtaa siihen, että ympäristönsuojelulain 1
§:n 17 momentissa tarkoitettua ympäristöarviointia ei tehdä suunnitelmista, jotka koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan
kohdetta ja joita ovat esimerkiksi direktiivin 85/337 liitteessä I olevassa 17 kohdassa tarkoitetut laitokset, jotka on tarkoitettu
sikojen tehokasvatukseen, vaikka on mahdotonta sivuuttaa sitä mahdollisuutta, että tällaisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvien
suunnitelmien tarkastelu voi paljastaa merkittäviä ympäristövaikutuksia.
Kokonaisarvioinnin perusteella ei siis voida katsoa, ettei millään ohjeiston 3.4 kohdan kaltaisella kansallisella säännöksellä
pois suljetuilla suunnitelmilla olisi todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.
Lisäksi on niin, että vaikka monet suunnitelmat, joilla ei ole merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluisivat tällaisen säännöksen
soveltamisalaan, ilman kokonaisarviointia on mahdotonta katsoa, että tilanne olisi sama silloin, kun on kyse näiden suunnitelmien
yhteisvaikutuksista.
Lopuksi on todettava, että ohjeiston 3.4 kohdassa olevien kaltaisilla säännöillä ensinnäkin horjutetaan direktiivin 2001/42
sekä erityisesti sen 3 artiklan 2, 3 ja 5 kohdan tavoitetta eli sitä, ettei ympäristöarviointia jätetä tekemättä mistään suunnitelmasta,
jolla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, eikä niillä myöskään taata mitenkään sitä, että toimivaltaiset
viranomaiset ottavat huomioon direktiivin 2001/42 liitteessä II vahvistetut perusteet – mitä direktiivin 3 artiklan 5 kohdan
toisessa virkkeessä nimenomaisesti edellytetään – sen varmistamiseksi, että direktiivi kattaa kaikki suunnitelmat, joilla
on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.
Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2001/42 3 artiklan 5 kohtaa, tarkasteltuna
yhdessä sen 3 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle
säännöstölle, jossa säädetään yleisesti ja ilman tapauskohtaista tarkastelua, ettei kyseisen direktiivin mukaista arviointia
tehdä silloin, kun suunnitelmat, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla, koskevat vain yhtä taloudellisen
toiminnan kohdetta.

Kolmas, neljäs ja viides kysymys
Näillä kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin
2001/42 11 artiklan 1 ja 2 kohtaa tulkittava siten, että direktiivin 85/337 perusteella tehty ympäristöarviointi vapauttaa
velvollisuudesta tehdä tällainen arviointi direktiivin 2001/42 perusteella.
Tähän kysymykseen vastattaessa on muistutettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa riitautettujen yksityiskohtaisten
suunnitelmien laatimisen yhteydessä ei tehty minkäänlaista arviointia direktiivin 2001/42 perusteella.
Direktiivin 2001/42 11 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan kyseisen direktiivin mukaisesti tehdyllä ympäristöarvioinnilla
ei rajoiteta direktiivin 85/337 mukaisten vaatimusten noudattamista.
Tästä seuraa, että direktiivissä 2001/42 edellytetyn ympäristöarvioinnin lisäksi on tehtävä direktiivissä 85/337 tarkoitettu
arviointi, jos siinä on sellaisesta säädetty.
Samalla tavalla direktiivin 85/337 perusteella tehty ympäristövaikutusten arviointi ei rajoita direktiivin 2001/42 mukaisten
vaatimusten noudattamista, eikä sillä voida vapauttaa velvollisuudesta tehdä jälkimmäisessä direktiivissä edellytetty ympäristöarviointi
sille ominaisiin ympäristönäkökohtiin vastaamiseksi.
Koska direktiivien 2001/42 ja 85/337 mukaisesti suoritetut arvioinnit poikkeavat toisistaan monella tapaa, näiden kahden direktiivin
vaatimuksia on sovellettava kumulatiivisesti.
Tästä on todettava, että tilanteessa, jossa asianomainen jäsenvaltio on säätänyt yhteen sovitetusta tai yhteisestä menettelystä,
direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohdan mukaan tällaisessa menettelyssä on varmistettava, että ympäristöarviointi on tehty
asianomaisiin direktiiveihin sisältyvien kaikkien säännösten mukaisesti.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, voidaanko direktiivin 85/337 perusteella pääasiassa
tehtyä arviointia pitää yhteen sovitettuna tai yhteisenä menettelynä ja täyttääkö se jo direktiivin 2001/42 kaikki vaatimukset.
Jos näin on, velvollisuutta tehdä uutta arviointia jälkimmäisen direktiivin perusteella ei näin ollen enää ole.
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen, neljänteen ja viidenteen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2001/42
11 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että direktiivin 85/337 perusteella tehty ympäristöarviointi ei vapauta velvollisuudesta
tehdä tällainen arviointi direktiivin 2001/42 perusteella. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin selvitettävä,
voidaanko direktiivin 85/337 perusteella tehtyä arviointia pitää yhteen sovitettuna tai yhteisenä menettelynä ja täyttääkö
se jo direktiivin 2001/42 kaikki vaatimukset. Jos näin on, velvollisuutta tehdä uutta arviointia jälkimmäisen direktiivin
perusteella ei näin ollen enää ole.

Kuudes kysymys
Tällä kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohtaa
tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään kansallisessa oikeusjärjestyksessään yhteen sovitetuista
tai yhteisistä menettelyistä, jotka täyttävät direktiivien 2001/42 ja 85/337 vaatimukset.
Direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohdan sekä sen johdanto-osan 19 perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltioilla
ei ole minkäänlaista velvollisuutta säätää yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä suunnitelmille ja ohjelmille,
joiden tapauksessa velvollisuus tehdä ympäristövaikutusten arviointi perustuu samanaikaisesti direktiiviin 2001/42 ja muihin
direktiiveihin.
Kuudenteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei
siinä velvoiteta jäsenvaltioita säätämään kansallisessa oikeusjärjestyksessään yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä,
jotka täyttävät direktiivien 2001/42 ja 85/337 vaatimukset.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 2001/42/EY 3 artiklan 5 kohtaa, tarkasteltuna yhdessä sen 3 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että
se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään yleisesti ja ilman tapauskohtaista
tarkastelua, ettei kyseisen direktiivin mukaista arviointia tehdä silloin, kun suunnitelmat, joissa määritellään pienten alueiden
käyttö paikallisella tasolla, koskevat vain yhtä taloudellisen toiminnan kohdetta.
2)
Direktiivin 2001/42 11 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten
arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston
direktiivillä 97/11/EY, perusteella tehty ympäristöarviointi ei vapauta velvollisuudesta tehdä tällainen arviointi direktiivin
2001/42 perusteella. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin selvitettävä, voidaanko direktiivin 85/337, sellaisena
kuin se on muutettuna, perusteella tehtyä arviointia pitää yhteen sovitettuna tai yhteisenä menettelynä ja täyttääkö se jo
direktiivin 2001/42 kaikki vaatimukset. Jos näin on, velvollisuutta tehdä uutta arviointia jälkimmäisen direktiivin perusteella
ei näin ollen enää ole.
3)
Direktiivin 2001/42 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita säätämään kansallisessa
oikeusjärjestyksessään yhteen sovitetuista tai yhteisistä menettelyistä, jotka täyttävät direktiivin 2001/42 ja direktiivin
85/337, sellaisena kuin se on muutettuna, vaatimukset.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: liettua.