CELEX: 62011CJ0072
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi, sprejeti proti Islamski republiki Iran za preprečevanje širjenja jedrskega orožja
Uredba (ES) št. 423/2007
Člen 7(3) in (4)
Dobava sintrirne peči v Iran in njena namestitev
Pojem ‚posredno dajanje na voljo‘ ‚gospodarskega vira‘ v korist osebe, subjekta ali organa iz Prilog IV in V k tej uredbi
Pojem ‚izogibanje‘ prepovedi dajanja na voljo

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7(3) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila
2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 103, str. 1).
Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka zoper M. Afrasiabija, B. Sahabija in H. U. Kessla (v nadaljevanju skupaj:
obdolženci), ki so obdolženi, da so kršili te določbe Uredbe št. 423/2007, ker so sodelovali pri dobavi in namestitvi keramične
sintrirne peči iz Nemčije v Iran.

Pravni okvir

Mednarodno pravo
Zaradi pritiska na Islamsko republiko Iran, da bi ta ustavila jedrske dejavnosti, ki pomenijo nevarnost širjenja in razvoja
sistemov za izstrelitev jedrskega orožja, je Varnostni svet Združenih narodov 23. decembra 2006 na podlagi člena 41 poglavja
VII Ustanovne listine Združenih narodov sprejel Resolucijo 1737 (2006), s katero so uvedeni nekateri omejevalni ukrepi proti
tej državi.
V skladu s točkama 2 in 12 navedene resolucije je Varnostni svet Združenih narodov:
„2.      V tem okviru
odločil
, da mora Iran takoj ustaviti jedrske dejavnosti, ki pomenijo nevarnost širjenja jedrskega orožja […]
[…]
12.
Odločil
, da morajo vse države od sprejetja te resolucije dalje zamrzniti sredstva, finančno premoženje in gospodarske vire na svojih
ozemljih, ki so v lasti ali pod nadzorom oseb ali subjektov, določenih v Prilogi, ter sredstva, finančno premoženje in gospodarske
vire drugih oseb ali subjektov, za katere bosta Svet ali Odbor [za sankcije] ugotovila, da sodelujejo pri dejavnostih Irana,
nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, ali razvijanju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, so z njimi neposredno
povezani ali jih podpirajo, in oseb ali subjektov, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, ter subjektov,
ki jih imajo v lasti ali jih nadzorujejo, tudi z nezakonitimi sredstvi […], in poleg tega
odločil
, da morajo vse države svojim državljanom ali drugim osebam ali subjektom na svojem ozemlju preprečiti, da tem osebam ali
subjektom dajo na voljo sredstva, finančno premoženje ali gospodarske vire ali da jim omogočijo uporabo teh sredstev, premoženja
in virov v njihovo korist.“

Pravo Unije
Skupno stališče 2007/140/SZVP
Zaradi izvajanja Resolucije 1737 (2006) je Svet Evropske unije sprejel Skupno stališče 2007/140/SZVP z dne 27. februarja 2007
o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 61, str. 49).
V uvodnih izjavah 1 in 9 Skupnega stališča je navedeno:
„(1)      Varnostni svet Združenih narodov je 23. decembra 2006 sprejel Resolucijo št. 1737 (2006) […], s katero poziva Iran, naj brez
odlašanja zaustavi nekatere dejavnosti, nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja, in uvaja nekatere omejevalne ukrepe proti
Iranu.
[…]
(9)       [Resolucija št.] 1737 (2006) poleg tega nalaga zamrznitev sredstev, drugega finančnega premoženja in gospodarskih virov, ki
pripadajo osebam ali subjektom, za katere Varnostni svet ali Odbor [za sankcije] ugotovi, da sodelujejo v dejavnostih Irana,
nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, ali razvijanju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, so z njimi neposredno
povezani ali jih podpirajo, oziroma so v njihovi lasti, jih posedujejo ali neposredno ali posredno nadzirajo; isto velja za
osebe ali subjekte, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, in subjekte, ki jih imajo v lasti ali jih nadzorujejo,
tudi z nezakonitimi sredstvi; nalaga tudi obveznost, da se tem osebam ali subjektom ne smejo dati na voljo nikakršna sredstva,
finančno premoženje ali gospodarski viri, niti se ne smejo uporabljati v njihovo korist.“
Člen 5(2) navedenega Skupnega stališča določa:
„Osebam in subjektom iz odstavka 1 se posredno ali neposredno ne dajo na voljo ali v njihovo korist nobena sredstva ali gospodarski
viri.“
Uredba št. 423/2007
Svet je na podlagi Skupnega stališča 2007/140/SZVD sprejel Uredbo št. 423/2007, ki je začela veljati 20. aprila 2007.
V uvodni izjavi 3 te uredbe je navedeno:
„[Omejevalni] ukrepi[, določeni v Skupnem stališču 2007/140/SZVP,] sodijo v okvir Pogodbe o ustanovitvi Evropske Skupnosti[,]
zato je predvsem zaradi zagotovitve, da jih bodo gospodarski subjekti v vseh državah članicah enotno uporabljali, za njihovo
izvajanje v okviru Skupnosti potrebna zakonodaja Skupnosti.“
Člen 1(i) te uredbe med drugim določa:
„Zgolj za namene te uredbe se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(i)      ‚gospodarski viri‘ pomenijo vse vrste sredstev, ki so opredmetena ali neopredmetena, premičnine ali nepremičnine, ki sicer
niso sredstva, se jih pa lahko uporabi za pridobitev sredstev, blaga ali storitev“.
Člen 7 Uredbe št. 423/2007 v odstavkih 3 in 4 določa:
„3.      Sredstva ali gospodarski viri niso neposredno ali posredno na voljo ali v korist fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali
organom, navedenim v prilogah IV in V.
4.      Prepovedano je zavestno in namerno sodelovanje pri dejavnostih, katerih namen ali učinek je neposredno ali posredno izogibanje
ukrepom iz odstavkov 1, 2 in 3.“
Člen 12(2) te uredbe določa, da „[p]repovedi iz členov 5(1)(c) in 7(3) ne povzročijo nikakršne odgovornosti za zadevne fizične
ali pravne osebe ali subjekte, če niso vedeli ali niso imeli utemeljenega razloga za sum, da bi njihovo ravnanje kršilo te
prepovedi“.
V Prilogi II k Uredbi št. 423/2007 z naslovom „Blago in tehnologije iz člena 3“ so pod rubriko II.A2.005 navedene „[p]eči
za toplotno obdelavo s kontrolirano atmosfero: peči, ki lahko delujejo pri temperaturah nad 400 °C“.
Med pravnimi osebami, subjekti in organi, opredeljenimi v naslovu A Priloge IV k tej uredbi, je v točki 10 navedena „Skupina
Shahid Hemmat Industrial Group (SHIG)“ skupaj s temi navedbami: „Druge informacije: (a) podrejeni subjekt [AIO: Aerospace
Industries Organisation] Organizacije za vesoljsko industrijo; (b) vključena v iranski program balističnih raket.“
Člen 16(1) te uredbe določa:
„Države članice določijo pravila o kaznih za kršitve te uredbe in sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev njihovega izvajanja.
Predvidene kazni so učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Svet je 23. aprila 2007 sprejel Skupno stališče 2007/246/SZVP o spremembi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 106, str. 67).
Nato je 5. junija 2007 sprejel Uredbo (ES) št. 618/2007 o spremembi Uredbe št. 423/2007 (UL L 143, str. 1). Z Uredbo št. 618/2007,
ki je začela veljati 6. junija 2007, niso bile spremenjene določbe Uredbe št. 423/2007, ki so upoštevne za postopek v glavni
stvari.
Svet je 26. julija 2010 sprejel Sklep 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP
(UL L 195, str. 39). Nato je 25. oktobra 2010 sprejel Uredbo (EU) št. 961/2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 423/2007 (UL L 281, str. 1). Uredba št. 961/2010, ki je začela veljati 27. oktobra 2010, v členu 16(3) in
(4) določa prepovedi, ki so enake tistim iz člena 7(3) in (4) Uredbe št. 423/2007.

Nacionalno pravo
Za kršitve aktov Unije, kot je Uredba št. 423/2007, je mogoče naložiti kazenske sankcije na podlagi člena 34 nemškega zakona
o zunanji trgovini (Außenwirtschaftsgesetz).

Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Kazenski postopek zoper obdolžence temelji na obtožnicah Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (v nadaljevanju: Generalbundesanwalt)
z dne 19. marca in 27. julija 2010, ki vsebujeta spodnje navedbe o dejstvih.
Islamska republika Iran si že vsaj od konca 90. let prejšnjega stoletja prizadeva za razvoj raket dolgega dometa, ki se lahko
uporabijo kot nosilni sistemi za orožje za množično uničevanje. Za gradnjo raket so potrebne vakuumske sintrirne peči, ki
omogočajo nanos ognjevzdržnih prevlek na usmerjevalne komponente in na njihove bojne glave. Za iranski raketni program je
pristojna organizacija AIO s svojimi podorganizacijami, med katere sodi skupina SHIG kot osrednji subjekt za nabavo.
M. Afrasiabi naj bi najpozneje spomladi leta 2004 od vodje tajne raziskovalne ustanove za proizvodnjo raket v Iranu prejel
naročilo, naj za skupino SHIG kupi keramično sintrirno peč. Deloval naj bi kot direktor delniške družbe Emen Survey Engineering
Co. Teheran (v nadaljevanju: Emen Survey), da bi opravil nakup za račun te družbe ter v korist skupine SHIG in iranske raketne
industrije. Na neznan datum naj bi zaradi naročila vakuumske sintrirne peči vzpostavil stike z B. Sahabijem v Nemčiji, s katerim
sta se že dolgo poznala, ker je imel B. Sahabi kot inženir potrebno tehnično znanje glede „keramičnega postopka“.
B. Sahabi, ki je več let poslovno sodeloval z H. U. Kesslom, direktorjem nemškega proizvodnega podjetja FCT Systeme GmbH (v
nadaljevanju: FCT), je M. Afrasiabija napotil k njemu. Obdolženci naj bi se najpozneje spomladi 2004 dogovorili, da bo podjetje
FCT družbi Emen Survey dobavilo vakuumsko sintrirno peč z opremo. B. Sahabi naj bi bil zadolžen za koordinacijo načrta v Nemčiji
in za to, da je deloval kot posrednik med H. U. Kesslom in M. Afrasiabijem. Poleg tega naj bi jima svetoval pri osnutku pogodbe
o dobavi in pri določitvi plačilnih pogojev.
H. U. Kessel je 20. julija 2006 pri nemškem zveznem uradu za gospodarstvo in nadzor nad izvozom (Bundesamt für Wirtschaft
und Ausfuhrkontrolle, v nadaljevanju: BAFA) zaprosil za izvozno dovoljenje za dobavo sintrirne peči družbi Emen Survey. Najpozneje
do tega datuma naj bi zvedel, da bo družba Emen Survey to peč uporabila za pečenje komponent za rakete, namenjenih končnemu
uporabniku v iranskem raketnem programu. Te informacije naj bi uradu BAFA zamolčal, zaradi česar je ta podjetju FCT ob nepoznavanju
teh informacij 16. januarja 2007 izdal odločbo, po kateri za izvoz peči ni bilo treba pridobiti dovoljenja (odločba „nič“).
Zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 423/2007, zlasti zaradi vključitve organizacije AIO in skupine SHIG med subjekte, navedene
v prilogah IV in V k tej uredbi, in zaradi navedbe sintrirne peči v Prilogi II k tej uredbi, je odločba „nič“ urada BAFA prenehala
veljati, o čemer je bil U. H. Kessel obveščen. U. H. Kessel in M. Afrasiabi naj bi vedela, da je bila družba Emen Survey,
ki je bila končna uporabnica proizvedenih izdelkov, le krinka za oborožitveno organizacijo, ki ji je bilo z začetkom veljavnosti
Uredbe št. 423/2007 prepovedano dobavljati material, primeren za izdelavo raket.
Podjetje FCT je peč družbi Emen Survey dobavilo 20. julija 2007. Marca 2008 je H. U. Kessel v skladu z dogovorom z M. Afrasiabijem
v Teheran napotil dva tehnika, ki sta peč sestavila, nista pa namestila programske opreme, potrebne za njeno obratovanje.
Urad BAFA je 13. marca 2008 podjetje FCT obvestil, da je družba Emen Survey osumljena, da opravlja nabave za iranski raketni
program. H. U. Kessel zato peči družbe Emen Survey ni usposobil za obratovanje. Tako se proizvodnja za skupino SHIG, ki jo
je načrtoval M. Afrasiabi, ni začela.
Predložitveno sodišče, ki mora odločiti o uvedbi kazenskega postopka v glavni stvari, ima pomisleke glede razlage člena 7(3)
in (4) Uredbe št. 423/2007.
Na prvem mestu, sprašuje se, ali je treba za gospodarski vir šteti, da je v smislu člena 7(3) Uredbe št. 423/2007 dan na voljo
subjektu, navedenem v tej uredbi, če ta vir ostane pri tretji osebi, ki z virom namerava izdelovati predmete, ki naj bi se
temu subjektu predali šele potem, ko bi bili izdelani.
Na drugem mestu, predložitveno sodišče se sprašuje, ali se prepoved izogibanja v smislu člena 7(4) Uredbe št. 423/2007 nanaša
zgolj na ravnanja, ki se razlikujejo od kršitve pravila prepovedi dajanja na voljo, s katerimi se skuša formalno prikazati
zakonitost ravnanja, ki ni v skladu s tem pravilom, ali pa, nasprotno, velja za vsa dejanja, katerih učinek ali namen je prepovedano
„dajanje na voljo“.
V skladu s prvo razlago naj bi se znaki kršitve člena 7(3) Uredbe št. 423/2007 in kršitve člena 7(4) iste uredbe medsebojno
izključevali. Druga razlaga bi po mnenju predložitvenega sodišča lahko po eni strani povzročila dvome v zvezi z načeli prava
Unije v zvezi z določnostjo, predvidljivostjo in pravno varnostjo, po drugi strani pa bi bila lahko v nasprotju z besedilom
te določbe.
Na tretjem mestu, predložitveno sodišče izraža pomisleke glede subjektivnega znaka, zajetega v izrazih „zavestno“ in „namerno“,
ki sta uporabljena v členu 7(4) Uredbe št. 423/2007. Prvič, poudarja, da v nemškem kazenskem pravu element volje vselej predpostavlja
vedenje, tako da pojem „zavestno“ v razmerju do pojma „namerno“ več ne bi imel samostojnega pomena. Tako bi bilo torej treba
izogibanje kaznovati, če bi se izvajalo zavestno ali namerno.
Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali izraz „namerno“ pomeni „naklepno“, tako da se prepoved izogibanja nanaša le
na ravnanja, za katera njihov storilec zagotovo ve, da je njihov namen ali učinek izogibanje prepovedim iz člena 7(3) Uredbe
št. 423/2007, ali pa ta izraz širše zajema vsako ravnanje, katerega storilec dopušča in privoli v možnost, da je namenjeno
ali da bo privedlo do izogibanja prepovedi dajanja na voljo. Glede tega naj bi angleška različica člena 7(4) Uredbe št. 423/2007
in nemška različica člena 16(4) Uredbe št. 961/2010 potrjevali prvo razlago tega izraza, ker sta v njiju uporabljena pojma
„intentionally“ in „absichtlich“, ki ju je mogoče prevesti kot „naklepno“.
Oberlandesgericht Düsseldorf je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je za dajanje na voljo v smislu člena 7(3) Uredbe […] št. 423/2007 potrebno, da lahko navedena oseba/subjekt gospodarski
vir časovno neposredno uporabi za pridobitev sredstev ali storitev? Ali je treba člen 7(3) Uredbe […] št. 423/2007 razlagati
tako, da prepoved posrednega dajanja na voljo zajema dobavo in sestavo funkcionalnega gospodarskega vira, ki pa še ni pripravljen
za uporabo (v obravnavanem primeru vakuumska peč), tretji osebi v Iranu, ki namerava z njim pozneje izdelovati proizvode za
pravno osebo, subjekt ali organ, naveden v prilogah IV in V k tej uredbi?
2.      Ali je treba člen 7(4) Uredbe […] št. 423/2007 razlagati tako, da je izogibanje lahko podano samo, če storilec svoje ravnanje
formalno – vendar kljub temu le navidezno – prilagodi prepovedim, ki izhajajo iz člena 7, od (1) do (3), Uredbe […] št. 423/2007,
tako da tudi v primeru široke razlage zanj ni več mogoče uporabiti prepovedne določbe? Ali se znaki prepovedi izogibanja in
prepovedi biti na voljo medsebojno izključujejo? Če je odgovor pritrdilen: ali lahko ravnanje, za katero se (še) ne bi uporabljala
prepoved (posrednega) dajanja na voljo, kljub temu pomeni izogibanje v smislu člena 7(4) Uredbe […] št. 423/2007?
Ali je člen 7(4) Uredbe […] št. 423/2007 klavzula
catch-all
, ki lahko zajema vsako dejanje, katerega posledica je dajanje na voljo gospodarskega vira navedeni osebi ali subjektu?
3.      Ali zahteva subjektivni znak „zavestnega in namernega“ v členu 7(4) Uredbe […] št. 423/2007 po eni strani pozitivno vedenje
o namenu ali posledici izogibanja prepovedi dajanja na voljo, poleg tega pa še dodaten hoteni vidik, najmanj v tem smislu,
da storilec vsekakor privoli v izogibanje prepovedi? Ali mora imeti storilec poseben namen izogniti se prepovedi, torej mora
ravnati namerno?
Ali zavestna izognitev ni potrebna, temveč zadošča, da storilec šteje izognitev prepovedi zgolj za mogočo in vanjo privoli?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Uvodne ugotovitve
Najprej je treba pojasniti, da člen 7 Uredbe št. 423/2007 v odstavkih 3 in 4, na katera se nanaša ta predlog za sprejetje
predhodne odločbe, zajema dve različni prepovedi. V odstavku 3 je prepovedano neposredno ali posredno dajanje na voljo sredstev
ali gospodarskih virov osebam, subjektom ali organom, navedenim v prilogah IV in V k tej uredbi, in dajanje teh sredstev ali
virov v njihovo korist. Odstavek 4 pa vsebuje prepoved zavestnega in namernega sodelovanja pri dejavnostih, katerih namen
ali učinek je neposredno ali posredno izogibanje, med drugim, ukrepu prepovedi iz odstavka 3.
Vsak od teh ukrepov ima lasten obseg, ker je lahko kršitev katerega od njiju samostojna podlaga, da se v skladu s členom 16(1)
Uredbe št. 423/2007 naložijo sankcije, tudi kazenske, na podlagi veljavnega nacionalnega prava.
Člen 12(2) Uredbe št. 423/2007, iz katerega izhaja subjektivni element odgovornosti, tudi kazenske, v primeru kršitve prepovedi
iz člena 7(3) te uredbe, potrjuje, da zakonodajalec Unije nespoštovanje tega ukrepa dojema kot samostojno kršitev v primerjavi
z nespoštovanjem, ki pomeni kršitev prepovedi, opredeljene v členu 7(4) te uredbe.

Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pojem „biti na voljo“ v smislu člena 7(3) Uredbe št. 423/2007
zahteva, da lahko oseba, subjekt ali organ iz prilog IV in V zadevni gospodarski vir, in sicer v postopku v glavni stvari
vakuumsko sintrirno peč, takoj uporabi za pridobitev sredstev ali storitev, ali pa ta pojem zajema dobavo in namestitev takega
vira v delujočem stanju, ki pa še ni pripravljen za obratovanje, tretji osebi v Iranu, ki namerava z njim pozneje izdelovati
proizvode za tako osebo, subjekt ali organ.
Najprej je treba navesti, da sintrirna peč, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni „sredstvo“ v smislu zelo široke
opredelitve pojma „gospodarski vir“ iz člena 1(i) Uredbe št. 423/2007.
Po tem uvodnem pojasnilu je treba poudariti, da je prepoved iz člena 7(3) Uredbe št. 423/2007 opredeljena izrazito široko,
kar dokazuje uporaba pojmov „neposredno ali posredno“ (glej po analogiji sodbi z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Möllendorf
in Möllendorf-Niehuus, C-117/06, ZOdl., str. I-8361, točka 50, in z dne 29. junija 2010 v zadevi E in F, C-550/09, ZOdl.,
str. I-6213, točka 66).
Poleg tega ima izraz „[biti] na voljo“ iz te določbe širok pomen in ne gre za posebno pravno opredelitev, ampak vključuje
vsa dejanja, ki jih je treba izvršiti, da bi oseba pridobila pravico do razpolaganja z zadevnim sredstvom (glej po analogiji
zgoraj navedeni sodbi Möllendorf in Möllendorf-Niehuus, točka 51, in E in F, točka 67).
Generalbundesanwalt, francoska in italijanska vlada ter Evropska komisija trdijo, da je treba v teh okoliščinah šteti, da
dejanja, ki izvirajo iz države članice in so namenjena dobavi in sestavi sredstva, kakršno je to iz postopka v glavni stvari,
za tretjo osebo v Iranu, in dejanja, ki so med drugim povezana s pripravo in sledenjem dobavi ali sestavi tega sredstva in
tudi z organizacijo stikov med zadevnimi osebami, lahko spadajo pod pojem „dajati na voljo“ v smislu člena 7(3) Uredbe št. 423/2007.
Predložitveno sodišče v vprašanju navaja položaj, ko bi moral biti gospodarski vir, kot je sintrirna peč, dobavljen in nameščen
v Iranu v funkcionalnem stanju, vendar še nepripravljen za uporabo.
Glede tega je treba poudariti, da Uredba št. 423/2007 v skladu z svojo uvodno izjavo 3 zagotavlja izvajanje Skupnega stališča
2007/140/SZVP, ki je bilo sprejeto, da bi se v Evropski uniji uresničevali cilji Resolucije 1737 (2006), in je tako namenjena
izvajanju te resolucije (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi Möllendorf in Möllendorf-Niehuus, točka 54, in E in F, točka
72). Zato je treba za razlago navedene uredbe upoštevati besedilo in namen te resolucije.
Iz besedila Resolucije 1737 (2006), zlasti njenih točk 2 in 12, in iz Skupnega stališča 2007/140/SZVP, zlasti njegovih uvodnih
izjav 1 in 9, je brez dvoma razvidno, da so omejevalni ukrepi proti Islamski republiki Iran preventivni v smislu, da se želi
z njimi preprečiti „nevarnost širjenja“ jedrskega orožja v tej državi. V skladu s splošno sistematiko in ciljem mednarodne
ureditve in ureditve Unije, katere del je člen 7(3) Uredbe št. 423/2007, je treba obstoj take nevarnosti presojati glede na
trenutek, ko so bila zadevna dejanja storjena.
Ob upoštevanju predvsem preventivne narave omejevalnih ukrepov, ki so bili sprejeti proti Islamski republiki Iran, je pojem
„gospodarski viri“ za namen Uredbe št. 423/2007 opredeljen v členu 1(i) te uredbe in se nanaša na vse sredstva, ki sicer niso
sredstva, ki „se jih […] lahko uporabi“ med drugim za pridobitev sredstev, ki lahko pripomorejo k širjenju jedrskega orožja
v Iranu.
Tako je očitno, da upoštevno merilo za uporabo tega pojma, zlasti v okviru prepovedi iz člena 7(3) Uredbe št. 423/2007, izhaja
iz možnosti, da bo zadevno sredstvo uporabljeno za pridobitev sredstev, blaga ali storitev, ki lahko pripomorejo k širjenju
jedrskega orožja v Iranu, za boj proti kateremu so namenjeni Resolucija 1737 (2006), Skupno stališče 2007/140/SZVP in Uredba
št. 423/2007.
Ob upoštevanju dejstva, da sredstvo v smislu člena 1(i) Uredbe št. 423/2007 v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari,
samo po sebi pomeni nevarnost, da bo zlorabljeno za podpiranje širjenja jedrskega orožja v Iranu (glej po analogiji sodbo
z dne 29. aprila 2010 v zadevi M in drugi, C-340/08, ZOdl., str. I-3913, točka 57, in zgoraj navedeno sodbo E in F, točka
77), za uporabo člena 7(3) torej ni nujno, da je tako sredstvo pripravljeno za uporabo takoj, ko je opravljeno zadevno dejanje.
Gospodarski vir, ki ga pomeni sintrirna peč, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, tako zlasti za uporabo člena 7(3) Uredbe
št. 423/2007 ustreza možnosti uporabe za proizvodnjo komponent jedrskih raket in torej prispeva k širjenju jedrskega orožja
v Iranu, in to ne glede na dejstvo, da takoj po dobavi in namestitvi, ki sta bili opravljeni, ni operativen.
Zato na podlagi same okoliščine, da taka peč, ko je bila nameščena v Iranu, še ni bila pripravljena za uporabo, ni mogoče
izključiti obstoja dajanja na voljo gospodarskega vira v smislu povezanih določb člena 1(i) in 7(3) Uredbe št. 423/2007.
Kot je izrecno razvidno iz drugega dela prvega vprašanja predložitvenega sodišča, se to sodišče osredotoči na pojem „posrednega“
dajanja na voljo gospodarskega vira v smislu člena 7(3) Uredbe št. 423/2007. V skladu z navedbami v predložitveni odločbi
je tako osredotočanje pojasnjeno s tem, da je bila sintrirna peč iz postopka v glavni stvari dobavljena in nameščena pri družbi
Emen Survey, ki jo je v času nastanka dejanskega stanja vodil M. Afrasiabi. Čeprav imena te osebe v prilogah IV in V k tej
uredbi ni, je iz obtožnic Generalbundesanwalt vseeno razvidno, da je ta oseba delovala v korist skupine SHIG, ki je subjekt,
naveden pod naslovom A, točka 10, Priloge IV k tej uredbi, in je nameravala s to pečjo pozneje proizvajati komponente jedrskih
raket za ta subjekt.
Glede tega je treba navesti, da so v uvodni izjavi 9 Skupnega stališča 2007/140/SZVP, katerega izvajanje se želi zagotoviti
z Uredbo št. 423/2007, tako kot v točki 12 Resolucije 1737 (2006) navedeni pogoji, ki poleg oseb ali subjektov, za katere
Varnostni svet Združenih narodov ali Odbor za sankcije ugotovita, da sodelujejo pri širjenju jedrskega orožja v Iranu tako,
da so z njim neposredno povezani ali ga podpirajo, upravičujejo vpis drugih oseb ali subjektov. Med temi pogoji je dejstvo,
da zadevna oseba ali subjekt deluje v imenu, pod nadzorom ali po navodilih osebe ali subjekta, ki ga označita Varnostni svet
Združenih narodov ali Odbor za sankcije.
Ti pogoji so primerni tudi za presojo, ali dobava gospodarskega vira osebi ali subjektu, ki nista navedena v prilogah IV in
V k Uredbi št. 423/2007, pomeni „posredno“ dajanje na voljo v smislu člena 7(3) te uredbe osebi ali subjektu, ki sta v teh
prilogah navedena, da bi bilo mogoče uporabiti prepoved iz te določbe in sankcije, ki jih veljavno nacionalno pravo določa
za nespoštovanje te prepovedi.
Zato, če je – kar mora preveriti predložitveno sodišče – M. Afrasiabi v postopku v glavni stvari deloval v imenu, pod nadzorom
ali po navodilih skupine SHIG in je nameraval zadevno sredstvo uporabljati v njeno korist, bi navedeno sodišče lahko upravičeno
sklepalo, da je bil gospodarski vir posredno dan na voljo v smislu člena 7(3) Uredbe št. 423/2007.
Pojasniti je treba še, prvič, da je treba – zaradi cilja, ki mu sledi Uredba št. 423/2007, in nujnosti zagotovitve polnega
učinka te uredbe pri boju proti širjenju jedrskega orožja v Iranu – s prepovedjo iz člena 7(3) te uredbe zajeti vse osebe,
vpletene v dejanja, ki so prepovedana s to določbo.
Drugič, poudariti je treba, da člen 12(2) Uredbe št. 423/2007 ne določa „nikakršne“ odgovornosti, posledično tudi kazenske,
za osebe, ki niso vedele ali niso imele utemeljenega razloga za sum, da s svojim ravnanjem kršijo prepoved dajanja na voljo
iz člena 7(3) te uredbe.
Zato mora glede na okoliščine primera predložitveno sodišče za vsakega od obdolžencev presoditi, ali so ob izpolnitvi dejanj
v postopku v glavni stvari vedeli ali bi morali imeti vsaj utemeljen razlog za sum, da so ta dejanja v nasprotju s tako prepovedjo.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(3) Uredbe št. 423/2007 razlagati tako, da prepoved
posrednega dajanja na voljo gospodarskega vira v smislu člena 1(i) te uredbe vključuje dejanja v povezavi z dobavo in namestitvijo
sintrirne peči v funkcionalnem stanju, ki pa še ni pripravljena za uporabo, v Iranu v korist tretje osebe, ki – s tem, da
deluje v imenu, pod nadzorom ali po navodilih osebe, subjekta ali organa, navedenega v prilogah IV in V k tej uredbi – namerava
to peč uporabljati v korist te osebe, subjekta ali organa za proizvodnjo blaga, ki lahko prispeva k širjenju jedrskega orožja
v tej državi.

Drugo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, prosi za razlago člena 7(4) Uredbe št.
423/2007. Natančneje, izvedeti želi, prvič, ali se znaki kršitve člena 7(3) te uredbe in znaki kršitve člena 7(4) medsebojno
izključujejo, tako da za dejanje lahko velja prepoved izogibanja iz zadnjenavedene določbe le, če se zanj zaradi formalnosti
te določbe prepoved, navedena v tem členu 7(3), ne uporablja, ali, nasprotno, ta prepoved izogibanja velja za vsa dejanja,
katerih posledica je dajanje na voljo gospodarskega vira osebi, subjektu ali organu iz te uredbe.
Drugič, predložitveno sodišče želi prejeti pojasnila glede pojmov „zavestno“ in „namerno“, ki sta uporabljena v členu 7(4)
Uredbe št. 423/2007.
Glede tega je treba na prvem mestu navesti, da želi zakonodajalec Unije s tem, da v členu 7(4) Uredbe št. 423/2007 omenja
dejavnosti, katerih namen ali posledica je neposredno ali posredno „izogibanje“ – med drugim – prepovedi iz odstavka 3 tega
člena 7, izpostaviti dejavnosti, katerih namen ali posledica je omogočiti avtorju teh dejavnosti, da se izogne uporabi tega
ukrepa prepovedi (glej po analogiji sodbe z dne 3. decembra 1974 v zadevi Van Binsbergen, 33/74, Recueil, str. 1299, točka
13; z dne 10. januarja 1985 v zadevi Association des Centres distributeurs Leclerc in Thouars Distribution, 229/83, Recueil,
str. 1, točka 27, in z dne 5. oktobra 1994 v zadevi TV10, C-23/93, Recueil, str. I-4795, točka 21). Take dejavnosti se razlikujejo
od dejanj, ki so formalna kršitev prepovedi dajanja na voljo iz odstavka 3.
Zgolj taka razlaga, po kateri se člen 7(4) Uredbe št. 423/2007 nanaša na dejavnosti, ki jih ni mogoče razumeti kot dejanja
dajanja na voljo, prepovedana s členom 7(3) te uredbe, lahko prvi določbi zagotovi polni učinek in samostojni obseg glede
na drugo določbo v okviru boja proti širjenju jedrskega orožja v Iranu.
Kot v bistvu trdijo Generalbundesanwalt, francoska in italijanska vlada ter Komisija, je treba prepoved iz člena 7(4) Uredbe
št. 423/2007 razumeti tako, da zajema dejavnosti, za katere je na podlagi objektivnih elementov očitno, da so pod formalnostjo,
zaradi katere ne izpolnjujejo znakov kršitve člena 7(3) te uredbe (glej po analogiji sodbi z dne 14. decembra 2000 v zadevi
Emsland-Stärke, C‑110/99, Recueil, str. I-11569, točka 52, in z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02,
ZOdl., str. I-1609, točki 74 in 75), vseeno same zase ali zaradi svoje morebitne povezave z drugimi dejavnostmi namenjene
ali je njihova posledica, neposredno ali posredno, neuporaba prepovedi, določene v členu 7(3).
Kar zadeva, na drugem mestu, subjektivni element sodelovanja iz člena 7(4) Uredbe št. 423/2007, je treba, prvič, poudariti,
tako kot sta to storili italijanska vlada in Komisija, da v skladu z ustaljeno sodno prakso med drugim iz zahteve po enotni
uporabi prava Unije izhaja, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicuje posebej
na pravo držav članic, navadno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji (glej sodbo z dne 18. oktobra 2011 v zadevi
Brüstle, C-34/10, še neobjavljena v ZOdl., točka 25 in navedena sodna praksa).
Drugič, kot navajata italijanska vlada in Komisija, uporaba veznika „in“ v navedeni določbi brez dvoma potrjuje kumulativnost
elementov, ki ustrezata izrazoma „zavestno“ oziroma „namerno“.
Tretjič, ob upoštevanju razlik, na katere opozarja predložitveno sodišče, med jezikovnimi različicami člena 7(4) Uredbe št.
423/2007, od katerih nekatere, kot ugotavlja generalni pravobranilec v točki 80 sklepnih predlogov, namesto izraza „namerno“
vsebujejo izraz „namenoma“ ali „naklepno“, je treba zaradi zagotovitve enotne razlage te določbe to podati ob upoštevanju
splošne sistematike in namena ureditve, katere del je ta določba (glej zgoraj navedeno sodbo M in drugi, točki 44 in 49).
Izraza „zavestno“ in „namerno“ za namen člena 7(4) Uredbe št. 423/2007 po eni strani sporočata element vednosti, po drugi
strani pa element volje.
Kumulativna elementa vednosti in volje sta izpolnjena, če oseba, ki sodeluje pri dejavnosti iz člena 7(4) Uredbe št. 423/2007,
namerno sledi cilju ali posledici neposrednega ali posrednega izogibanja v zvezi z njo. Ta elementa sta izpolnjena tudi, če
zadevna oseba ve, da bi njeno sodelovanje pri tej dejavnosti lahko pripeljalo do takega cilja ali takih posledic, in v to
možnost privoli.
Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(4) Uredbe št. 423/2007 razlagati
tako, da:
–        zajema dejavnosti, ki imajo ob formalnosti, zaradi katere ne izpolnjujejo znakov kršitve člena 7(3) te uredbe, kljub temu
za cilj ali posledico neposredno ali posredno izogibanje prepovedi iz zadnjenavedene določbe;
–        izraza „zavestno“ in „namerno“ zajemata kumulativna elementa vednosti in volje, ki sta izpolnjena, če oseba, ki sodeluje pri
dejavnosti s takim ciljem ali tako posledico, tema namerno sledi ali vsaj ve, da bi to sodelovanje lahko pripeljalo do takega
cilja ali take posledice, in v to možnost privoli.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člen 7(3) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu je treba razlagati tako,
da prepoved posrednega dajanja na voljo gospodarskega vira v smislu člena 1(i) te uredbe vključuje dejanja v povezavi z dobavo
in namestitvijo sintrirne peči v funkcionalnem stanju, ki pa še ni pripravljena za uporabo, v Iranu v korist tretje osebe,
ki – s tem, da deluje v imenu, pod nadzorom ali po navodilih osebe, subjekta ali organa, navedenega v prilogah IV in V k tej
uredbi – namerava to peč uporabljati v korist te osebe, subjekta ali organa za proizvodnjo blaga, ki lahko prispeva k širjenju
jedrskega orožja v tej državi.
2.
Člen 7(4) Uredbe št. 423/2007 je treba razlagati tako, da:
–
zajema dejavnosti, ki imajo ob formalnosti, zaradi katere ne izpolnjujejo znakov kršitve člena 7(3) te uredbe, kljub temu
za cilj ali posledico neposredno ali posredno izogibanje prepovedi iz zadnjenavedene določbe;
–
izraza „zavestno“ in „namerno“ zajemata kumulativna elementa vednosti in volje, ki sta izpolnjena, če oseba, ki sodeluje pri
dejavnosti s takim ciljem ali tako posledico, tema namerno sledi ali vsaj ve, da bi to sodelovanje lahko pripeljalo do takega
cilja ali take posledice, in v to možnost privoli.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.