CELEX: 62011CJ0548
Sosiaaliturva
Asetus (ETY) N:o 1408/71
1 artiklan r alakohta
”Vakuutuskausien” käsite
46 artikla
Eläkkeen laskenta
Huomioon otettavat vakuutuskaudet
Rajatyöntekijä
Työkyvyttömyysjakso
Kahden jäsenvaltion maksamien samankaltaisten etuuksien päällekkäisyys
Tätä jaksoa ei otettu huomioon vakuutuskautena
Asuinpaikkaa koskeva edellytys
Kansalliset päällekkäisyyden estävät säännöt

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1997, L 28, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 1 artiklan r alakohdan ja 46 artiklan tulkintaa.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa vastakkain ovat Edgard Mulders ja Rijksdienst voor Pensioenen (Belgian kansallinen eläkevirasto, jäljempänä RVP) ja joka koskee sitä, ettei hänen Belgiasta saamansa eläkkeen laskennassa otettu huomioon työkyvyttömyyskautta, jonka nojalla hän sai sairausvakuutusetuutta toisessa jäsenvaltiossa, eli tässä tapauksessa Alankomaissa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin säännöstö
Asetuksen N:o 1408/71 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa:
– –
r)
’vakuutuskausilla’ tarkoitetaan maksukausia tai työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, sen mukaan kuin ne on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne on täytetty tai niitä pidetään täytettyinä, ja kaikkia kausia, joita käsitellään sellaisina, jos niitä pidetään sanotun lainsäädännön mukaan vakuutuskausia vastaavina;
– –”
Tämän asetuksen 13 artiklan, joka kuuluu sen II osastoon, jonka otsikkona on ”Sovellettava lainsäädäntö”, 2 kohdassa esitetään säännökset sosiaaliturva-alalla sovellettavan lainsäädännön määrittämiseksi. Kyseisessä kohdassa todetaan, että näitä säännöksiä sovelletaan, jollei tämän asetuksen 14–17 artiklasta, jotka sisältävät erilaisia erityissääntöjä, muuta johdu.
Asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”jäsenvaltion alueella työskentelevä henkilö on tämän valtion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella ja vaikka hänen työnantajanaan toimivan yrityksen tai yksityisen henkilön kotipaikka on toisen jäsenvaltion alueella”.
Tämän asetuksen 13 artiklan 2 kohdan f alakohdassa, joka on lisätty 25.6.1991 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2195/91 (
EYVL L 206, s. 2
) ja joka tuli voimaan 29.7.1991, säädetään seuraavaa:
”henkilö, johon jäsenvaltion lainsäädäntöä lakataan soveltamasta ilman, että toisen jäsenvaltion lainsäädäntö tulee sovellettavaksi häneen jonkin tämän kohdan edellä olevassa alakohdassa säädetyn säännön mukaisesti taikka jonkin artikloissa 14–17 säädetyn poikkeuksen tai erityissäännöksen perusteella, kuuluu sen jäsenvaltion lainsäädännön piiriin, jonka alueella hän asuu, yksinomaan tämän lainsäädännön määräysten mukaisesti”.
Asetuksen N:o 2195/91 kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”[asiassa
302/84, Ten Holder, 12.6.1986 annetun tuomion (Kok., s. 1821)
] vuoksi on osoittautunut tarpeelliseksi lisätä uusi f alakohta asetuksen (ETY) N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohtaan sen määräämiseksi, mitä lainsäädäntöä sovelletaan henkilöihin, joihin yhden jäsenvaltion lainsäädäntö lakkaa soveltumasta ilman, että toisen jäsenvaltion lainsäädäntö tulee sovellettavaksi heihin jonkin niistä säännöistä mukaan, joista on määrätty aiemmissa saman 13 artiklan 2 kohdan alakohdissa tai poikkeuksissa, joista määrätään asetuksen (ETY) N:o 1408/71 14–17 artiklassa – –”
Asetuksen N:o 1408/71 III osastoon, jonka otsikko on ”Eri etuusryhmiä koskevia erityissäännöksiä”, ja 3 lukuun, jonka otsikko on ”Vanhuus ja kuolema (eläkkeet)” kuuluvan 46 artiklan, jonka otsikko on ”Etuuksien myöntäminen”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan vaaditut edellytykset etuuksia koskevan oikeuden saamiseksi ovat täyttyneet ilman, että 45 artiklan tai 40 artiklan 3 kohdan säännösten soveltaminen on välttämätöntä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)
toimivaltainen laitos laskee sille kuuluvan etuuden määrän:
i)
yhtäältä ainoastaan sen soveltaman lainsäädännön säännösten mukaan;
ii)
toisaalta soveltaen 2 kohdan säännöksiä;
b)
toimivaltainen laitos voi kuitenkin luopua a kohdan ii alakohdan mukaisesta laskemisesta, jos tämän laskemisen tulos, ottamatta huomioon eroja, jotka syntyvät pyöreiden lukujen käyttämisestä, on sama tai pienempi kuin sen laskennan tulos, joka suoritetaan a kohdan i alakohdan säännösten mukaan, niiltä osin kuin tämä laitos ei sovella lainsäädäntöä, joka sisältää 46 b ja 46 c artiklassa tarkoitettuja sääntöjä päällekkäisyyden estämiseksi, tai jos edellä mainittu laitos soveltaa lainsäädäntöä, joka sisältää 46 c artiklassa tarkoitettuja päällekkäisyyttä koskevia sääntöjä edellyttäen, että sanottu lainsäädäntö määrää, että erilaiset etuudet on otettava huomioon vain tämän lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien suhteessa tässä lainsäädännössä vaadittuihin vakuutus- tai asumiskausiin, jotta täysi oikeus etuuksiin myönnettäisiin.
– –
2.   Jos jäsenvaltion lainsäädännön vaatimat edellytykset oikeudesta etuuksiin eivät täyty, ellei oteta huomioon 45 artiklan ja/tai 40 artiklan 3 kohdan säännöksiä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)
toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus- tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä on riippumaton täyttyneiden vakuutuskausien kestosta, määrää pidetään tässä a alakohdassa tarkoitettuna teoreettisena määränä;
b)
toimivaltainen laitos määrää sen jälkeen etuuden todellisen määrän a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän perusteella ja tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien keston suhteessa niiden vakuutus- tai asumiskausien kokonaispituuteen, jotka ovat täyttyneet kaikissa kyseessä olevissa jäsenvaltioissa ennen riskin toteutumista.
3.   Sillä, jonka etua asia koskee, on oikeus 1 ja 2 kohdan säännösten mukaan laskettuun korkeimpaan määrään kunkin jäsenvaltion toimivaltaiselta laitokselta tämän rajoittamatta niiden pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevien säännösten soveltamista, joista säädetään etuuden myöntävässä lainsäädännössä.
Jos edellä mainittuja säännöksiä sovelletaan, vertailu tehdään soveltamisen jälkeen jäävien määrien kesken.
– –”
Asetuksen N:o 1408/71 86 artiklassa, joka on asetuksen osastossa VI, jonka otsikko on ”Erinäisiä säännöksiä”, säädetään seuraavaa:
”1.   Hakemukset, ilmoitukset tai valitukset, jotka on toimitettava jäsenvaltion lainsäädännön vaatimusten mukaan tietyssä ajassa tämän valtion viranomaiselle, laitokselle tai tuomioistuimelle, katsotaan jätetyksi määräajan kuluessa, jos ne on toimitettu samassa ajassa toisen jäsenvaltion vastaavalle viranomaiselle, laitokselle tai tuomioistuimelle. Tällaisessa tapauksessa viranomainen, laitos tai tuomioistuin, joka vastaanottaa hakemuksen, ilmoituksen tai valituksen, toimittaa sen viipymättä ensiksi mainitun valtion toimivaltaiselle viranomaiselle, laitokselle tai tuomioistuimelle joko suoraan tai kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kautta. – –
– –”
Alankomaiden säännöstö
Yleistä vanhuuseläkettä koskevan lain (Algemene Ouderdomswet, jäljempänä AOW) 6 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän lain säännösten mukaisesti vakuutettu on henkilö, joka ei ole vielä täyttänyt 65:tä vuotta ja – –
a.
joka asuu Alankomaissa tai
b.
joka ei asu Alankomaissa mutta joka on tuloverovelvollinen Alankomaissa tai mannermaajalustalla työsuhteen puitteissa suoritetun työn perusteella.”
19.10.1976 annetun kuninkaan päätöksen nro 557 ja 3.5.1989 annetun kuninkaan päätöksen nro 164 nojalla määritettäessä AOW:hen perustuvaa eläkettä työkyvyttömyysvakuutuslain (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, jäljempänä WAO) perusteella saatuja etuuksia ei lisätä ulkomaisen lainsäädännön perusteella saatuihin etuuksiin, ja molempien etuuksien saajia ei katsota AOW:ssä tarkoitetuiksi vakuutetuiksi.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Mulders, joka on Belgiassa asuva Belgian kansalainen, työskenteli Belgiassa 25.1.1957 alkaen.
Hänellä vahvistettiin 2.10.1962 sattuneen työtapaturman johdosta 10 prosentin pysyvä työkyvyttömyys. Belgian työtapaturmarahasto myönsi hänelle etuuden 1.1.1969 alkaen tämän pysyvän työkyvyttömyyden perusteella.
Mulders työskenteli 14.11.1966 lähtien rajatyöntekijänä Maastrichtissa (Alankomaat).
Mulders todettiin 10.2.1982 työkyvyttömäksi Alankomaissa, ja hän sai tämän seurauksena sairausvakuutusetuutena Alankomaiden WAO:n mukaista korvausta, joka vastaa 80–100 prosentin työkyvyttömyysastetta (jäljempänä WAO-korvaus). Tästä etuudesta pidätettiin maksut, mukaan lukien AOW:n nojalla Alankomaiden sosiaaliturvajärjestelmään maksetut eläkevakuutusmaksut.
Mulders sai WAO-korvausta 25.10.1997 saakka.
Vuonna 1996 Mulders pyysi eläkkeensä myöntämistä sekä Alankomaissa Sociale Verzekeringsbank van Amstelveenilta (Amstelveenin sosiaalivakuutuskassa, jäljempänä SV) että Belgiassa RVP:ltä.
RVP myönsi 20.11.1997 antamallaan päätöksellä Muldersille vanhuuseläkkeen. Eläkkeen laskennan kannalta huomioon ei kuitenkaan otettu 10.2.1982, jolloin asianomainen todettiin työkyvyttömäksi Alankomaissa, ja 25.10.1997 välistä ajanjaksoa. RVP perusti päätöksensä SV:n toimittamaan yhteenvetoon, jossa mainitaan kaudet, joiden aikana Mulders oli ollut vakuutettu Alankomaissa.
SV katsoi 13.1.1998 tutkiessaan Muldersin hakemusta eläkkeen myöntämiseksi Alankomaissa, ettei Mulders ollut edellä mainitulla ajanjaksolla vakuutettu AOW:n nojalla, koska hän oli saanut WAO-korvauksen lisäksi elinkorkoa työtapaturmavakuutuksen nojalla Belgiasta. Kyseiset etuudet eivät Alankomaiden lainsäädännön mukaan voi olla päällekkäisiä, minkä vuoksi AOW:n mukaista vakuutusetuutta ei ole mahdollista soveltaa.
Mulders nosti kanteen RVP:n päätöksestä Arbeidsrechtbank te Tongerenissa (Tongerenin työoikeus) 12.2.1998 päivätyllä kannekirjelmällä.
Kyseinen tuomioistuin totesi kanteen perusteettomaksi 9.6.1999 antamallaan tuomiolla. Se siirsi kuitenkin asetuksen N:o 1408/71 86 artiklan nojalla toimivaltaisen alankomaalaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi Muldersin vaatimuksen, joka liittyy 10.2.1982 ja 25.10.1997 välisen ajanjakson tunnustamiseen vakuutuskaudeksi eläkkeen osalta.
Mulders nosti 8.7.1999 kanteen Arbeidsrechtbank te Tongerenin 9.6.1999 antamasta tuomiosta Arbeidshof te Antwerpenissä (Antwerpenin työoikeus). Hän väitti sitä, että hän lopetti pysyvästi työskentelemisen Alankomaissa, seuranneen työkyvyttömyysajanjakson huomioon ottamatta jättämisen vaikuttavan hänen unionin oikeudessa tunnustettuun oikeuteensa liikkua vapaasti, koska hän menettää sen vuoksi jäsenvaltion lainsäädännössä taatut etuutensa.
SV tukeutui Arbeidsrechtbank te Tongerenin toimittamiin asiakirjoihin ja totesi 24.11.1999, että kyseisellä ajanjaksolla Mulders ei ollut vakuutettu AOW:n nojalla. SV katsoi, että koska Mulders oli lopettanut pysyvästi työskentelemisen Alankomaissa 10.2.1982, hänen eläkevakuutustilannettaan oli kyseisestä päivästä lähtien arvioitava yksinomaan Alankomaiden lainsäädännön perusteella, koska asetuksessa N:o 1408/71 säädetyillä sovellettavan lainsäädännön määrittämissäännöillä ei ollut enää vaikutusta hänen osaltaan. SV totesi lisäksi, että 10.2.1982 ja 25.10.1997 välisellä ajanjaksolla Mulders ei täyttänyt AOW:n 6 § :n 1 b momentin – jossa säädetään, että jotta Alankomaiden ulkopuolella asuva henkilö olisi vakuutettu kyseisen lain nojalla, hänen on pitänyt työskennellä Alankomaissa tuloveron alaisena – eikä Alankomaiden niiden säännösten vaatimuksia, joissa suljetaan pois WAO-korvauksen ja ulkomaisen lainsäädännön mukaisesti myönnettävien etuuksien saaminen samanaikaisesti.
Euroopan komission huomautuksista, joissa viitataan RVP:n pääasiassa esittämiin huomautuksiin, ilmenee, ettei Mulders nostanut kannetta tästä SV:n päätöksestä.
Näissä olosuhteissa Arbeidshof te Antwerpen on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – asetuksen – – N:o 1408/71 46 artiklan vastaista, jos siirtotyöläisen eläkettä laskettaessa työkyvyttömyyskautta, jonka aikana maksettiin työkyvyttömyyskorvausta ja suoritettiin AOW:n mukaisia maksuja, ei pidetä asetuksen 1 artiklan r alakohdassa tarkoitettuna vakuutuskautena?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Belgian hallitus arvioi, että tämä ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisun pyytämistä koskevassa päätöksessä ei esitetä riittävällä tavalla asian tosiseikkoja eikä Belgian ja Alankomaiden lainsäädäntöä, joiden perusteella RVP:n päätös on tehty, eikä myöskään syitä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut tarpeelliseksi esittää ennakkoratkaisukysymyksen.
Tämän osalta on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (yhdistetyt asiat
C-188/10 ja C-189/10, Melki ja Abdeli, tuomio 22.6.2010, Kok., s. I-5667
, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa myös, että jotta unionin oikeutta voitaisiin tulkita siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, sen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Ennakkoratkaisupyynnössä on lisäksi ilmoitettava täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin pyytää unionin oikeuden tulkintaa ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle on tarpeellista (asia
C-42/07, Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, tuomio 8.9.2009, Kok., s. I-7633
, 40 kohta).
On todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee asetuksen N:o 1408/71 säännösten tulkintaa todellisessa riita-asiassa, jossa – kuten tämän tuomion 22 kohdasta ilmenee – Mulders väittää, että sen ajanjakson, jonka aikana hän sai WAO-korvausta, huomioon ottamatta jättäminen laskettaessa hänen eläkettään Belgiassa vaarantaa unionin oikeudessa tunnustetun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevasta päätöksestä, jossa esitetään pääasian tosiseikat ja siihen sovellettava lainsäädäntö, ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko tämän ajanjakson huomioon ottamatta jättäminen kyseisen asetuksen mukaista.
Näin ollen tämä ennakkoratkaisupyyntö otetaan tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään, onko asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohtaa ja 46 artiklaa tulkittava siten, että niiden vastaista on se, että tietyssä jäsenvaltiossa eläkettä laskettaessa työkyvyttömyyskautta, jonka aikana toisessa jäsenvaltiossa siirtotyöläiselle maksettiin sairausvakuutusetuutta, josta pidätettiin eläkemaksuja, ei tämän toisen valtion lainsäädännössä pidetä näissä säännöksissä tarkoitettuna ”vakuutuskautena” sillä perusteella, että asianomainen ei asu tässä toisessa valtiossa ja/tai sai ensimmäisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla vastaavaa etuutta, jota ei voinut saada samanaikaisesti tämän sairausvakuutusetuuden kanssa.
Aluksi on korostettava sitä, että toisin kuin Alankomaiden viranomaiset väittivät pääasiassa, se, että Mulders lopetti pysyvästi työskentelyn Alankomaissa 10.2.1982, ei merkitse sitä, että hänen tilannettaan eläkevakuutuksen suhteen olisi arvioitava kyseisestä päivästä lukien yksinomaan Alankomaiden lainsäädännön perusteella sillä perusteella, ettei asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuilla sovellettavan lainsäädännön määrittämissäännöillä olisi enää vaikutusta hänen osaltaan.
On totta, että sillä hetkellä, jolloin Mulders lopetti pysyvästi työskentelyn eli 10.2.1982, asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan f alakohta, jossa määritetään muun muassa henkilöihin, jotka ovat pysyvästi lopettaneet kaiken työnteon, sovellettava lainsäädäntö (asia
C-345/09, van Delft ym., tuomio 14.10.2010, Kok., s. I-9879
, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ei ollut vielä tullut voimaan, koska tämä säännös lisättiin kyseiseen asetukseen vasta 29.7.1991 lähtien asetuksen N:o 2195/91 antamisen seurauksena.
On kuitenkin todettava, että jo ennen tätä päivää – kuten asetuksen N:o 2195/91 kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee – yhteisöjen tuomioistuin oli todennut, että vaikka asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ei mainittu nimenomaisesti sellaisen työntekijän tilannetta, joka ei työskennellyt silloin, kun hän aikoi saada sairausvakuutusetuuksia, tämä säännös koski tapauksen mukaan sellaisen valtion lainsäädäntöä, jonka alueella työntekijä työskenteli viimeksi, siten, että työntekijä, joka lopetti työskentelynsä tietyn jäsenvaltion alueella eikä alkanut työskennellä toisen jäsenvaltion alueella, oli yhä viimeisen työskentelyjäsenvaltionsa lainsäädännön alainen (ks. vastaavasti asia
150/82, Coppola, tuomio 12.1.1983, Kok., s. 43
, 11 kohta ja em. asia Ten Holder, tuomion 13–15 kohta).
Tämän seurauksena Muldersin kaltainen henkilö, joka kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa lopetti pysyvästi työskentelyn ennen 29.7.1991 eikä työskennellyt enää tämän jälkeen, kuului asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan säännösten, joissa Alankomaiden lainsäädäntö todettiin sovellettavaksi lainsäädännöksi, koska Mulders työskenteli viimeksi Alankomaissa, soveltamisalaan.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tämän kansallisen lainsäädännön mukaan sen edellytyksenä, että eläkettä laskettaessa työkyvyttömyyskausi, jonka aikana maksettiin sairausvakuutusetuutta, otetaan huomioon vakuutuskautena, on se, että asianomainen asuu tämän valtion alueella, jos hän on – kuten pääasiassa – lopettanut kaiken Alankomaissa tuloveron alaisen työnteon, ja se, ettei hän saa tämän etuuden lisäksi vastaavaa etuutta toisen valtion lainsäädännön nojalla, ja AOW:n mukainen vakuutusetuus on pois suljettu, jos jompikumpi näistä edellytyksistä ei täyty.
On huomautettava, että asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohdan mukaan vakuutuskausien muodostumisen edellytykset määritellään yksinomaan sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka mukaisesti kyseiset kaudet ovat täyttyneet (ks. mm. asia
C-322/95, Iurlaro, tuomio 17.9.1997, Kok., s. I-4881
, 28 kohta ja asia
C-440/09, Tomaszewska, tuomio 3.3.2011, Kok., s. I-1033
, 26 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioiden on edellytyksiä vahvistaessaan kuitenkin noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti asetuksen N:o 1408/71 tavoitteita sekä niitä periaatteita, joille asetus perustuu (em. asia Tomaszewska, tuomion 27 kohta), sekä SEUT 45–SEUT 48 artiklaa, joissa vahvistetaan työntekijöiden vapaa liikkuvuus (ks. vastaavasti asia
C-347/00, Barreira Pérez, tuomio 3.10.2002, Kok., s. I-8191
, 23 kohta).
Tästä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 1408/71 säännöksillä, joilla määritetään sovellettava lainsäädäntö ja joihin sen 13 artikla kuuluu, ei pyritä ainoastaan estämään useampien kansallisten lainsäädäntöjen samanaikaista soveltamista ja tästä mahdollisesti aiheutuvia vaikeuksia, vaan myös estämään se, että asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan kuuluvat henkilöt jäisivät ilman sosiaaliturvaa siitä syystä, ettei heihin voida soveltaa mitään lainsäädäntöä (asia
C-275/96, Kuusijärvi, tuomio 11.6.1998, Kok., s. I-3419
, 28 kohta; asia
C-227/03, van Pommeren-Bourgondiën, tuomio 7.7.2005, Kok., s. I-6101
, 34 kohta ja asia C-619/11, Dumont de Chassart, tuomio 21.2.2013, 38 kohta).
Nämä asetuksen N:o 1408/71 säännökset muodostavat siis lainvalintasääntöjen järjestelmän, jonka kattavuuden vaikutuksesta kansallisilla lainsäätäjillä ei ole toimivaltaa määritellä tätä koskevan kansallisen lainsäädännön soveltamisalaa ja soveltamisedellytyksiä tämän kansallisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden eikä sen alueen osalta, jolla kansalliset säännökset tuottavat oikeusvaikutuksia (em. asia van Delft ym., tuomion 51 kohta).
Tämän seurauksena edellytykset, joita jäsenvaltiot asettavat vakuutuskausien muodostumiselle, eivät voi missään tapauksessa johtaa siihen, että kansallisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle suljetaan henkilöitä, joihin on asetuksen N:o 1408/71 nojalla sovellettava tätä samaa lainsäädäntöä (ks. vastaavasti asia C-347/10, Salemink, tuomio 17.1.2012, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten Euroopan komissio totesi perustellusti, pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on johtanut tähän, koska siinä asetetaan AOW:ssä tarkoitetun vakuutusetuuden edellytykseksi asuminen, mikä johtaa siihen, ettei eläkettä laskettaessa voida ottaa huomioon muussa jäsenvaltiossa asuvan henkilön työkyvyttömyyskautta.
Sinä päivänä, jona kyseinen henkilö lopetti palkkatyön tekemisen, asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa nimittäin esitettiin periaate, jonka mukaan tällainen henkilö on yhä viimeisen työpaikan jäsenvaltion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella.
Tätä säännöstä ei noudatettaisi, jos sen jäsenvaltion, jonka alueella työskentelemisen kyseessä oleva henkilö on lopettanut, lainsäädännössä säädettyyn asuinpaikkaa koskevaan edellytykseen, jonka on täytyttävä, jotta henkilö voisi liittyä mainitussa lainsäädännössä säädettyyn eläkevakuutusjärjestelmään, voitaisiin vedota asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin henkilöihin nähden. Näiden henkilöiden osalta asetuksen mainitulla säännöksellä korvataan asuinpaikkaa koskeva edellytys edellytyksellä, joka perustuu työskentelyyn kyseisen jäsenvaltion alueella (em. asia Salemink, tuomion 41 kohta).
Lisäksi on muistutettava, että vaikka unionin primaarioikeudessa ei voida taata vakuutetulle, että muuttaminen toiseen jäsenvaltioon olisi sosiaaliturvan ja erityisesti sairaus- ja eläke-etuuksien kannalta neutraalia, koska tällainen muutto, kun otetaan huomioon alaa koskevien jäsenvaltioiden järjestelmien ja lainsäädäntöjen välillä vallitsevat erot, voi sosiaalisen suojelun osalta tapauskohtaisesti olla asianomaiselle henkilölle enemmän tai vähemmän edullinen tai epäedullinen, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tilanteessa, jossa kansallisen lainsäädännön soveltaminen on vähemmän edullista, kansallinen lainsäädäntö on unionin oikeuden mukainen ainoastaan, jos kyseinen kansallinen lainsäädäntö ei saata kyseessä olevaa työntekijää huonompaan asemaan kuin niitä, jotka työskentelevät pelkästään jäsenvaltiossa, jossa lainsäädäntöä sovelletaan, ja jos sen vaikutuksena ei ole pelkästään sosiaaliturvamaksujen maksaminen, ilman että niistä koituu asianomaisille mitään etua (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
C-393/99 ja C-394/99, Hervein ym., tuomio 19.3.2002, Kok., s. I-2829
, 51 kohta; asia
C-493/04, Piatkowski, tuomio 9.3.2006, Kok., s. I-2369
, 34 kohta; em. asia van Delft ym., tuomion 100 ja 101 kohta ja asia
C-388/09, da Silva Martins, tuomio 30.6.2011, Kok., s. I-5737, 72
ja 73 kohta).
Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan tavoitetta ei saavuteta, jos oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen hyödyntävät siirtotyöläiset menettävät sosiaaliturvaetuja, joita pelkästään tietyn jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännössä heille tarjottaisiin, ja erityisesti, jos nämä edut olisi saatu vastineeksi heidän suorittamistaan maksuista (ks. mm. asia
24/75, Petroni, tuomio 21.10.1975, Kok., s. 1149
, Kok. Ep. II, s. 487, 13 kohta ja em. asia da Silva Martins, tuomion 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin todettava, ettei näitä vaatimuksia noudateta, kun pääasian tapaan tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä siirtotyöläisen eläkettä laskettaessa vakuutuskaudeksi ei katsota ajanjaksoa, jonka aikana hän on maksanut vanhuuseläkemaksuja, kun on kiistatonta, että tämä ajanjakso olisi otettu huomioon, jos asianosainen olisi asunut kyseisessä jäsenvaltiossa.
Tähän ei vaikuta se, että kansallisten päällekkäisyyden estämissääntöjen vuoksi sairausvakuutusetuutta, jota varten näitä maksuja on pidätetty, ei voitu saada päällekkäin sellaisen samankaltaisen etuuden kanssa, jota pääasiassa maksettiin asianomaiselle kyseisellä ajanjaksolla toisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla. Sen lisäksi, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset eivät soveltaneet tätä kansallista päällekkäisyyden estämissääntöä maksaessaan tämän säännön alaan kuuluvia etuuksia, koska siihen vedottiin vasta jälkikäteen eri etuuden eli tässä tapauksessa eläkkeen laskennan yhteydessä, on nimittäin niin, että koska eläkevakuutusmaksuja on tosiasiassa pidätetty näiden viranomaisten asianomaiselle maksamasta sairausvakuutusetuudesta, näitä maksuja maksettaisiin ilman, että niistä koituu mitään etua, jos tähän sääntöön voitaisiin vedota häntä vastaan.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohtaa ja 46 artiklaa, luettuina tämän asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan sekä SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan valossa, on tulkittava siten, että niiden vastaista on se, että tietyssä jäsenvaltiossa eläkettä laskettaessa työkyvyttömyyskautta, jonka aikana toisessa jäsenvaltiossa siirtotyöläiselle maksettiin sairausvakuutusetuutta, josta pidätettiin eläkemaksuja, ei tämän toisen valtion lainsäädännössä pidetä näissä säännöksissä tarkoitettuna ”vakuutuskautena” sillä perusteella, että asianomainen ei asu tässä toisessa valtiossa ja/tai sai ensimmäisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla vastaavaa etuutta, jota ei voinut saada samanaikaisesti tämän sairausvakuutusetuuden kanssa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, 1 artiklan r alakohtaa ja 46 artiklaa, luettuina tämän asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan sekä SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan valossa, on tulkittava siten, että niiden vastaista on se, että tietyssä jäsenvaltiossa eläkettä laskettaessa työkyvyttömyyskautta, jonka aikana toisessa jäsenvaltiossa siirtotyöläiselle maksettiin sairausvakuutusetuutta, josta pidätettiin eläkemaksuja, ei tämän toisen valtion lainsäädännössä pidetä näissä säännöksissä tarkoitettuna ”vakuutuskautena” sillä perusteella, että asianomainen ei asu tässä toisessa valtiossa ja/tai sai ensimmäisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla vastaavaa etuutta, jota ei voinut saada samanaikaisesti tämän sairausvakuutusetuuden kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.