CELEX: 62013FJ0124
Javna služba
Dužnosnici
Tužba za poništenje
Članak 12.a Pravilnika o osoblju
Unutarnji pravilnik o savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu
Članak 24. Pravilnika o osoblju
Zahtjev za pružanje pomoći
Očite pogreške u ocjeni
Nepostojanje
Uloga i ovlasti savjetodavnog odbora nadležnog za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu
Fakultativno pokretanje postupka od strane dužnosnika
Tužba za naknadu štete

Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 19. prosinca 2013. C. W. zahtijeva, između ostalog, s jedne strane, poništenje odluke Europskog parlamenta od 8. travnja 2013. o odbijanju njezina zahtjeva za pružanje pomoći podnesenog zbog uznemiravanja za koje smatra da su ga nad njom izvršili njezini nadređeni i, s druge strane, da se Parlamentu naloži da joj isplati naknadu štete.
Pravni okvir
Članak 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, naslovljen „Pošteni i pravični radni uvjeti“, propisuje u stavku 1.:
„Svaki radnik ima pravo na radne uvjete kojima se čuvaju njegovo zdravlje, sigurnost i dostojanstvo.“
Članak 12.a stavak 3. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije u inačici primjenjivoj u sporu (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) određuje:
„Uznemirivanje znači svako neprimjereno postupanje koje traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno te se izražava fizičkim ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, gestama ili drugim namjernim djelovanjem koje može štetiti osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe.“
U članku 24. prvom stavku Pravilnika o osoblju propisano je:
„Unija pomaže svakom dužnosniku, posebno u postupcima protiv počinitelja prijetnji, uvreda, klevete i širenja klevete te svih vrsta napada usmjerenih na osobu ili imovinu dužnosnika ili člana njegove obitelji zbog njegova položaja ili poslova.“
Dana 21. veljače 2006. Parlament je donio novi „[Unutarnji pravilnik o savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu]“ radi provedbe članka 12.a Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: Unutarnji pravilnik). Iz članka 9. Unutarnjeg pravilnika proizlazi da svaki član osoblja te institucije koji je suočen s problemom koji bi mogao predstavljati uznemiravanje ili smatra da postoji problem tog tipa u njegovu radnom okruženju može postaviti upit savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu (u daljnjem tekstu: odbor ili savjetodavni odbor za uznemiravanje). U članku 11. Unutarnjeg pravilnika propisano je da odbor mora primiti člana osoblja koji se smatra žrtvom uznemiravanja u roku od deset radnih dana nakon njegova zahtjeva. U smislu članaka 12. do 14. Unutarnjeg pravilnika, odbor može, ako to smatra poželjnim, dati direkciji preporuke u svrhu rješavanja problema; kako bi se osiguralo praćenje spisa, mora ostati u kontaktu s dotičnim članom osoblja i, ako je to potrebno, s njegovim neposredno nadređenima; i, ako se problem ne riješi, navedeni odbor mora proslijediti povjerljivo izvješće glavnom tajniku Parlamenta koje sadrži prijedloge o radnji ili radnjama koje treba poduzeti i, kad se to čini prikladnim, može od njega zatražiti upute radi provođenja detaljne istrage.
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Dana 6. listopada 2003. tužiteljica se zaposlila u Parlamentu u svojstvu člana pomoćnog osoblja. U početku je bila raspoređena u Slovački odjel za usmeno prevođenje Direkcije za usmeno prevođenje Glavne uprave (GU) za „Infrastrukturu i usmeno prevođenje“, koja je postala GU za „Usmeno prevođenje i konferencije“. Počevši od 8. listopada 2004. tužiteljica je radila kao član privremenog osoblja u tom istom odjelu.
Dana 1. listopada 2008. tužiteljica je imenovana dužnosnikom koji je na probnom radu u Parlamentu i raspoređena je u Češki odjel za usmeno prevođenje (u daljnjem tekstu: odjel). Ona je od 1. srpnja 2009. zaposlena na stalno radno mjesto.
Od 2008. do 2010. tužiteljica i osoba H. bile su kolegice unutar odjela. Kad se radno mjesto načelnika odjela upraznilo, obje su podnijele prijavu za radno mjesto. Nakon završetka postupka odabira, tužiteljičina prijava za radno mjesto odbačena je u korist osobe H. (u daljnjem tekstu: načelnica odjela), koja je na to radno mjesto imenovana 17. svibnja 2010.
Odnosi između tužiteljice i načelnice odjela pogoršali su se posebno nakon sastanka odjela koji se održao 23. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: sastanak od 23. svibnja 2011.)
U tom pogledu, u svibnju 2011., nakon pripreme popisa pitanja odjela u svrhu sastanka s nadređenima koji je previđen za 13. svibnja 2011., došlo je do sukoba između, s jedne strane, tužiteljice i više drugih članova odjela i, s druge strane, načelnice odjela i članova odjela koji su je podržavali. U biti pitanja koja su pripremljena pod vodstvom tužiteljičine kolegice C. Q. podnesena su takva kakva jesu direktoru Direkcije za usmeno prevođenje (u daljnjem tekstu: direktor) putem načelnice odjela. Direktor je elektroničkom poštom žustro reagirao na sadržaj razmotrenih pitanja sumnjajući u činjenicu da su ona predstavljala stav svih članova odjela. Načelnica odjela je u tom pogledu 12. svibnja 2011. svakom članu osoblja odjela poslala poruku elektroničke pošte kako slijedi: „[…] Pitanja u ime kabinskih prevoditelja [odjela] pripremljena su u svrhu sutrašnjeg sastanka s direkcijom. Jesi li bio upoznat s tim pitanjima i odražavaju li ona također u potpunosti tvoje mišljenje? […]“
Na sastanku od 23. svibnja 2011., između ostalog, od načelnice odjela zatraženo je da pojasni zašto je poslala poruku elektroničke pošte od 12. svibnja 2011. članovima odjela. Uslijedila je polemika koja je trajala više mjeseci i iz koje je proizašla ona koja se odnosi na sastavljanje konačne inačice zapisnika sa sastanka od 23. svibnja 2011. U tom pogledu, tužiteljica i više njezinih kolega, među kojima C. Q., u više su navrata putem elektroničke pošte poslane cijelom odjelu osporavali sadržaj tog zapisnika i zahtijevali od načelnice odjela da im dostavi pravnu osnovu koja joj omogućava da kao krajnja instanca odredi sadržaj zapisnika spornog sastanka. Načelnica odjela je 13. rujna 2011., nakon savjetovanja s direktorom i priznajući da ne postoji pisano pravilo u tom području, poslala članovima odjela poruku elektroničke pošte u kojoj im je izložila načela koja uređuju donošenje zapisnika, posebno činjenicu da ona kao načelnica odjela može odbiti izmijeniti zapisnik sastanka kad zatražena izmjena ne odražava prijedloge iznesene na sastanku. Tužiteljica je ponovno 6. listopada 2011. poslala poruku elektroničke pošte cjelokupnom odjelu, uključujući načelnicu, o zapisniku sastanka od 23. svibnja 2011.
Direktor je 17. veljače 2012. tužiteljici poslao poruku elektroničke pošte kako bi ona mogla provesti upute koje joj je dao u obavijesti od 1. veljače 2012., uručenoj osobno, odnosno uputiti ispriku elektroničkom poštom svim članovima odjela, uključujući načelnicu odjela, zbog toga što je pogrešno pretpostavila da je načelnica odjela povrijedila pravila o kriterijima odabira kandidata za jezični tečaj koji je organiziran za vrijeme radnog vremena.
Dana 19. veljače 2012. tužiteljica je u poruci elektroničke pošte pojasnila predsjedniku savjetodavnog odbora za uznemiravanje (u daljnjem tekstu: predsjednik odbora) da je „[o]d 1. veljače 2012. [nj]ezino dvoje nadređenih izvršavalo nad njome golem pritisak, [da je bila] u iznimno teškom položaju i [da je ona] zbog toga htjela zatražiti stručnu pomoć.“ Iako je tužiteljica tom porukom elektroničke pošte zatražila da ju predsjednik odbora obavijesti o mogućnosti da ju primi čim prije, potonji na to nije odgovorio pisanim putem. Stoga se tužiteljica u poruci elektroničke pošte od 21. veljače 2012. obratila osobi W., tajnici odbora, koja joj je sutradan elektroničkom poštom odgovorila da je u tijeku preseljenje predsjednika odbora u novi ured, a što bi moglo objasniti to što on ne zaprima svoju elektroničku poštu te joj je predložila da uspostavi kontakt s osobom E.-H. ili osobom R., koje su obje članice odbora za uznemiravanje i koje su također bile navedene u kopiji te elektroničke pošte tajništva. Bez neposredno uspostavljenog kontakta s jednom od navedenih članica, tužiteljica je u odgovoru na elektroničku poštu od 22. veljače 2012., koja je također u kopiji naslovljena na predsjednika odbora, navela osobi W. da se čim prije želi posavjetovati s predsjednikom odbora. Stoga joj je osoba W. potvrdila da će njezina poruka biti proslijeđena predsjedniku odbora u najkraćem roku. Prema mišljenju tužiteljice, na tu poruku elektroničke pošte predsjednik odbora nije odgovorio.
Dana 29. ožujka 2012. tužiteljica je primila obavijest direktora da ju se, uzimajući u obzir njezino nedavno zdravstveno stanje, rasterećuje od obavljanja poslova koji su dodani njezinim dužnostima usmene prevoditeljice. Od tada tužiteljica je obavljala samo svoje glavne poslove, odnosno usmeno je prevodila u Bruxellesu (Belgija) kao na druga dva mjesta rada Parlamenta. Tužiteljica je, između ostalog, također nastavila pohađati tečaj poljskog jezika. Osim toga, direktor je nakon sastanka održanog početkom lipnja 2013. u obavijesti od 11. lipnja 2013., naslovljenoj na tužiteljicu i u kopiji na načelnicu odjela, potvrdio da je tužiteljica odsad može pohađati programe stručnog osposobljavanja u interesu službe.
Novi predsjednik savjetodavnog odbora za uznemiravanje (u daljnjem tekstu: novi predsjednik odbora) imenovan je 4. srpnja 2012. i, prema navodima Parlamenta, tužiteljica je nakon toga u više navrata bila pozivana da kontaktira odbor.
Tužiteljica je 5. veljače 2013., na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, Parlamentu uputila zahtjev za pružanje pomoći u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć). U prilog tom zahtjevu tužiteljica je dostavila detaljan opis četrnaest incidenata ili događaja koji bi prema njezinu mišljenju, uzeti u obzir pojedinačno ili zajedno, bili uznemiravanje od strane njezine načelnice odjela ili direktora. Tužiteljica je također naglasila da taj popis incidenata nije iscrpan i da je „[i]nstitucija kojoj je [C. Q.] [bila] podnijela službeni zahtjev za pomoć i prigovor [bila] u potpunosti upoznata sa situacijom i da je ovlastila glavnog direktora [GU‑a za ‚Usmeno prevođenje i konferencije’] da ispita predmet“. Osim toga, tvrdila je da je navodno uznemiravanje koje se na nju odnosilo imalo različite oblike: „prijevarne komunikacije [,deceptive or misleading communications'], odbijanje komuniciranja, omalovažavajuće komentare, pokušaje javnog sramoćenja, klevetu, pritiske, zastrašivanja i prijetnje, ili neopravdano rasterećenje od obavljanja radnih zadataka“. Svi su je ti događaji doveli do „burnouta“ koji opravdava njezino produljeno bolovanje.
Tužiteljica je u zahtjevu za pomoć, u kojem je izrazila žaljenje zbog činjenice što ju predsjednik odbora ili bilo koji drugi njegov član, usprkos njezinim pozivima i podsjetnicima, nisu kontaktirali nakon njezine poruke elektroničke pošte od 19. veljače 2012., zamolila Parlament da, s jedne strane, njezinu načelnicu i/ili direktora premjesti na drugo radno mjesto ili da donese odluku s jednakim učinkom čime bi ju zaštitio od njihovih zlostavljanja i, s druge strane, otvori opsežnu istragu o metodama upravljanja i postupanju nadređenih.
Glavni direktor GU‑a „Kadrovski poslovi“ (u daljnjem tekstu: glavni direktor za kadrovske poslove), u svojstvu tijela za imenovanje (u daljnjem tekstu: TZI), u dopisu od 5. ožujka 2013., sa žaljenjem što prvi kontakt koji je tužiteljica neuspješno pokušala uspostaviti sa savjetodavnim odborom za uznemiravanje u veljači 2012. „nije doveo do opsežne istrage [njezinih] pritužbi“, preporučio je tužiteljici da se obrati savjetodavnom odboru za uznemiravanje koji je u najboljoj poziciji provjeriti mogu li se činjenice koje je ona opisala smatrati uznemiravanjem jer raspolaže širokom ovlašću za detaljno ispitivanje svih mogućih slučajeva uznemiravanja i uputiti preporuke. Kako bi se obraćanje tom odboru pojednostavilo, u tom su dopisu bili navedeni podaci o njegovu novom predsjedniku. Međutim, u odgovoru na dopis njegova vijeća od 11. ožujka 2013. tužiteljica je najprije navela da je već „iscrpila tu mogućnost“ jer je „pokušala uputiti prigovor [savjetodavnom] odboru [za uznemiravanje]“ te je nakon toga pojasnila da je podnijela zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju jer odbor kojem se prvom obratila nije uspio u svojoj zadaći koja mu je propisana Unutarnjim pravilnikom. Vijeće je pojasnilo da u ovom kontekstu „preporuku [glavnog direktora za kadrovske poslove] smatra sramotnom i neprihvatljivom“.
TZI je putem glavnog direktora za kadrovske poslove odlukom od 8. travnja 2013., koja je tužiteljici dostavljena 10. travnja 2013., nakon razmatranja zahtjeva za pomoć i uzimajući u obzir informacije o situaciji koja vlada u odjelu, koja mu je poznata u okviru razmatranja prigovora za uznemiravanje koji je podnijela kolegica iz tog odjela, u ovom slučaju C. Q. (vidjeti presudu C. Q./Parlament, F‑12/13,
EU:F:2014:214
), odbio tužiteljičin zahtjev za pomoć (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju pomoći).
U tom pogledu, TZI je izrazio žaljenje zbog tužiteljičinog odbijanja da se obrati savjetodavnom odboru za uznemiravanje jer je zbog toga TZI bio lišen onoga što je za tužiteljicu moglo biti „dragocjeno mišljenje o optužbama [tužiteljice, s obzirom na to da je savjetodavni odbor za uznemiravanje [bio] najpozvaniji [voditi] opširnu istragu koju [je] [tužiteljica] zahtjeva[la]“.
S obzirom na navedeno, neovisno o tome što nije bilo obraćanja savjetodavnom odboru za uznemiravanje, TZI je, nakon ispitivanja opsežnih dokumenata koje je podnijela tužiteljica i nakon što je dobio informacije o situaciji koja vlada u odjelu, a koje su proizašle iz jedne druge istrage koju je vodio u okviru navedenog odjela, odlučio odbiti tužiteljičin zahtjev za pomoć. Naime, ispitujući svaki sporni događaj koji je tužiteljica istaknula, TZI je utvrdio ili da su beznačajni ili već preispitani u okviru tužiteljičinog osporavanja izvješća o ocjeni za 2011. godinu (u daljnjem tekstu: izvješće o ocjeni 2011.), ili, još, da se radi o odlukama ili legitimnom postupanju TZI‑a ili neposredno nadređenih u odnosu na tužiteljičina postupanja.
Tužiteljica je 9. srpnja 2013. na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju podnijela žalbu protiv odluke o odbijanju pomoći. TZI je odlukom od 23. listopada 2013., putem glavnog tajnika Parlamenta, odbio žalbu s obzirom na to da je u tom stadiju bila preuranjena (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe). TZI je u tom pogledu posebno naglasio da nije bio obvezan primijeniti mjere na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju zato što su činjenice na kojima se temelji zahtjev bile utvrđene i kad je, u okviru Parlamenta, upravo na savjetodavnom odboru za uznemiravanje da provodi istrage na temelju pretpostavljenih činjenica o uznemiravanju. Stoga se tužiteljica odrekla toga da svoj slučaj iznese pred odbor u svrhu ispitivanja.
Podsjećajući tužiteljicu da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, to što postoje teški odnosno konfliktni odnosi između dužnosnika i njegova neposredno nadređenog samo po sebi nije dokaz o uznemiravanju, TZI je obavijestio tužiteljicu da je ponovno zatražio od novog predsjednika odbora, koji je tu dužnost obnašao od 4. srpnja 2012., da joj se obrati kako bi joj pojasnio postupak pred savjetodavnim odborom za uznemiravanje i, na temelju dostavljenih informacija, omogućio donošenje odluke o tome treba li postupak nastaviti ili ne.
Dana 15. siječnja 2014., u ovom slučaju nakon podnošenja ove tužbe, novi predsjednik odbora uspostavio je kontakt s tužiteljicom. Susreli su se 20. siječnja 2014. Novi predsjednik odbora je u poruci elektroničke pošte od istoga dana potvrdio da se tužiteljica može neslužbeno obratiti odboru za uznemiravanje i „u svakom drugom trenutku koji [ona] smatra prikladnim“.
Zahtjevi stranaka i postupak
Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:
—
proglasi tužbu dopuštenom;
—
poništi odluku o odbijanju pomoći;
—
poništi, pod uvjetom da je potrebno, odluku o odbijanju žalbe;
—
da joj naknadi, s jedne strane, iznos od 50.000 eura na ime naknade za nematerijalnu štetu koju je pretrpjela i, s druge strane, da joj isplati, na ime naknade za materijalnu štetu koju je pretrpjela, četvrtinu iznosa liječničkih troškova nastalih u vezi s pogoršanjem njezina zdravstvenog stanja, s tim da ukupna svota mora biti uvećana za zakonske kamate do isplate;
—
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Parlament zahtijeva da se tužba odbije kao neosnovana i da se tužiteljici naloži snošenje troškova.
Službenički sud je na temelju mjera upravljanja postupkom strankama postavio pitanja u pripremnom izvještaju za raspravu, koji im je dostavljen 21. studenoga 2014. Stranke su se uredno odazvale tim zahtjevima te je svaka imala priliku iznijeti primjedbe na njihove predmetne odgovore na raspravi održanoj 11. prosinca 2014.
U tom pogledu tužiteljica je, između ostalog, potvrdila da iz daljine može pristupiti pretincu elektroničke pošte Parlamenta i da je pohađala četiri ljetna sveučilišna tečaja, od kojih je jedan bio tečaj engleskog jezika 2004. Sa svoje strane, što se tiče toga da predsjednik odbora nije odgovorio na tužiteljičinu poruku elektroničke pošte od 19. veljače 2012., Parlament je, između ostalog, pojasnio da je on preuzeo novu dužnost od 25. siječnja 2012. u jednoj drugoj glavnoj upravi, ističući međutim da je pokušavao stupiti u kontakt s tužiteljicom nakon njezine poruke elektroničke pošte od 19. veljače 2012. Što se tiče premještaja tužiteljice u Češki odjel, iako je ona otprije bila dio Slovačkog odjela za usmeno prevođenje, Parlament je naveo da nije sačuvao tragove tužbe za uznemiravanje koju je tužiteljica u to vrijeme podnijela te da je do promjene raspoređivanja na radno mjesto došlo kad je imenovana dužnosnikom koji je na probnom radu. Što se tiče savjetodavnog odbora za uznemiravanje, Parlament je naveo da taj odbor nije ni na koji način ovlašten odlučivati u ime TZI‑a o zahtjevu za pomoć utemeljenom na članku 24. Pravilnika o osoblju i da, posljedično, ne može odlučivati o njegovu odbijanju.
Nadalje, tužiteljica je u dopisu od 5. prosinca 2014., s jedne strane, navela komentare o pripremnom izvještaju za raspravu, koji su proizašli iz tri nova priloga i, s druge strane, podnijela je na temelju članka 57. Poslovnika novi prijedlog dokaza u vezi s, između ostalog, dvije osobne izjave dvoje njezinih kolega koje su priložene odgovoru na tužbu. Službenički sud odlučio je dostaviti te dokumente u spis i da neće zatvoriti usmeni dio postupka nakon rasprave kako bi Parlamentu dao mogućnost da iznese svoja eventualna očitovanja o tim novim dokumentima, a što je učinio 17. prosinca 2014.
Usto, tužiteljica je u istom dopisu od 5. prosinca 2014. od Službeničkog suda zatražila da neovisnom prevoditelju naloži da prevede dopise sastavljene na češkom jeziku, čiju točnost prijevoda Parlamenta na engleski jezik ona u svojem odgovoru na tužbu osporava, ako Službenički sud ocijeni da su relevantni za odlučivanje u ovom predmetu.
Službenički sud zatvorio je usmeni dio postupka 18. prosinca 2014.
Pravo
1.
Predmet tužbe
Zahtjev za poništenje koji je formalno podnesen protiv odluke o odbijanju žalbe ima za učinak osporavanje pred Službeničkim sudom akta protiv kojeg je podnesena žalba kad, kao takav, on nema autonoman sadržaj (vidjeti, u tom smislu, presude Vainker/Parlament, 293/87,
EU:C:1989:8
, t. 8. i C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 69.).
Stoga se u ovom slučaju obrazloženje odluke o odbijanju žalbe razlikuje od onog navedenog u odluci o odbijanju pomoći u smislu da zahtjev za poništenje odluke o odbijanju žalbe ima autonoman sadržaj te da stoga također valja odlučiti o njegovom meritumu. Također, odluka o odbijanju žalbe precizira određene aspekte obrazloženja odluke o odbijanje pomoći. Posljedično, uzimajući u obzir stalan razvoj predsudskog postupka, to obrazloženje također se mora uzeti u obzir radi ispitivanja zakonitosti odluke o odbijanju pomoći jer se smatra da se to obrazloženje poklapa s obrazloženjem potonjeg akta (vidjeti presudu Mocová/Komisija, F‑41/11,
EU:F:2012:82
, t. 21).
2.
Zahtjev za poništenje odluke o odbijanju pomoći i odluke o odbijanju žalbe
U prilog svojoj tužbi tužiteljica formalno ističe dva tužbena razloga za poništenje odluke o odbijanju pomoći i odluke o odbijanju žalbe. Prvi tužbeni razlog sadrži tri dijela: prvi se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i povezanoj povredi članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju, drugi se temelji na zlouporabi ovlasti i treći na povredi dužnosti brižnog postupanja i obveze pružanja pomoći iz članka 24. Pravilnika o osoblju kao i povredi članka 31. stavka 1. Povelje. Drugi tužbeni razlog sadrži dva dijela: prvi se temelji na povredi obveze pružanja pomoći iz članka 24. Pravilnika o osoblju, a drugi na povredi načela dobre uprave, dužnosti brižnog postupanja i članka 31. stavka 1. Povelje.
S obzirom na navedeno, tužiteljica je u točkama 112. i 113. svoje tužbe izričito navela da je prvi istaknuti tužbeni razlog usmjeren na zakonitost, u pogledu merituma, razloga odbijanja zahtjeva za pomoć kako su navedeni u odluci o odbijanju pomoći, dok se drugi tužbeni razlog odnosi na navodnu preuranjenost žalbe, obrazloženje koje je navedeno u odluci o odbijanju žalbe. Stoga valja zaključiti, kao što je to priznala tužiteljica na raspravi, da se prvi tužbeni razlog temelji na očitoj pogrešci u ocjeni, zlouporabi ovlasti i povezanoj povredi članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju kao i članka 31. stavka 1. Povelje, dok se drugi tužbeni razlog temelji na povredi dužnosti brižnog postupanja i obveze pružanja pomoći iz članka 24. Pravilnika o osoblju.
Uvodna razmatranja o opsegu obveze pružanja pomoći kad su iznesene optužbe za uznemiravanje
Prije svega, treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 24. donesen kako bi se dužnosnike Europske unije zaštitilo od bilo kakvog uznemiravanja ili degradirajućeg postupanja ne samo treće strane nego i njihovih nadređenih i kolega (presude V./Komisija, 18/78,
EU:C:1979:154
, t. 15.; Schmit/Komisija, T‑144/03,
EU:T:2005:158
, t. 96. i Lo Giudice/Komisija, T‑154/05,
EU:T:2007:322
, t.135.).
U skladu s obvezom pružanja pomoći, uprava mora, u slučaju nezgode koja je nespojiva s redom i spokojnošću službe, intervenirati svim potrebnim snagama i odgovoriti brzinom i pažnjom koju zahtijevaju okolnosti konkretnog slučaja kako bi se utvrdile činjenice i, kada se utvrdi uzrok, pronašla prikladna rješenja. U tu svrhu dovoljno je da dužnosnik koji od svoje institucije traži zaštitu dostavi barem neke dokaze o stvarnosti napada za koje tvrdi da ih je pretrpio. U prisutnosti takvih elemenata, na instituciji u pitanju jest da poduzme odgovarajuće mjere, osobito da provede upravnu istragu kako bi utvrdila činjenice koje su dovele do pritužbe, u suradnji s njezinim podnositeljem (presude Koutchoumoff/Komisija, 224/87,
EU:C:1989:38
, t. 15. i 16.; Tallarico/Parlament, T‑5/92,
EU:T:1993:37
, t. 31.; Campogrande/Komisija, T‑136/98,
EU:T:2000:281
, t. 42.; Schochaert/Vijeće, T‑136/03,
EU:T:2004:229
, t. 49. i Lo Giudice/Komisija,
EU:T:2007:322
, t. 136.).
Kada su iznesene optužbe za uznemiravanje, obveza pružanja pomoći sastoji se posebno od obveze uprave da ozbiljno, brzo i povjerljivo ispita pritužbu zbog uznemiravanja i da podnositelja pritužbe obavijesti o ishodu njegove prijave (presuda Klug/EMEA, F‑35/07,
EU:F:2008:150
, t. 74.).
Što se tiče mjera koje treba primijeniti u situaciji obuhvaćenoj člankom 24. Pravilnika o osoblju, uprava pod nadzorom suda Unije raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću prilikom izbora mjera i sredstava za primjenu članka 24. Pravilnika o osoblju. Tako se nadzor suda Unije sastoji samo u ocjeni je li dotična institucija ostala u razumnim granicama i da nije koristila svoju ovlast na očito pogrešan način (vidjeti presude Haas i dr./Komisija, T‑3/96,
EU:T:1998:202
, t. 54.; Schmit/Komisija,
EU:T:2005:158
, t. 98. i Lo Giudice/Komisija,
EU:T:2007:322
, t. 137.).
U tom pogledu, valja naglasiti da institucija ne može primijeniti stegovne mjere protiv dužnosnika navedenih u prijavi zbog uznemirivanja, bez obzira radi li se o nadređenima pretpostavljene žrtve ili ne, ili odlučiti premjestiti ih osim ako se na temelju naloženih istražnih radnji sa sigurnošću ne utvrdi da postoji postupanje dotičnih dužnosnika koje šteti dobrom funkcioniranju službe ili dostojanstvu i ugledu drugog dužnosnika (presude Katsoufros/Sud Europske unije, 55/88,
EU:C:1989:409
, t. 16.; Dimitriadis/Revizorski sud, T‑294/94,
EU:T:1996:24
, t. 39. i Schmit/Komisija,
EU:T:2005:158
, t. 108.).
Što se tiče pojma „uznemiravanje“, ono je definirano kao „neprimjereno postupanje“ koje se, prvo, izražava ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, postupcima i gestama koji su „trajni, ponavljaju se ili su sustavni“, što znači da uznemiravanje treba smatrati procesom koji se nužno odvija u nekom razdoblju i pretpostavlja postojanje ponovljenih ili neprekinutih postupanja koja su „namjerna“, za razliku od „slučajnih“. Drugo, da bi bili obuhvaćeni tom definicijom, ta ponašanja, usmene ili pisane izjave, postupci i geste moraju imati takav učinak da štete osobnosti, dostojanstvu ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe (vidjeti presudu C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 76. i 77. kao i navedenu sudsku praksu).
Tako nije nužno dokazati da su predmetna ponašanja, usmene ili pisane izjave, postupci i geste počinjeni s namjerom nanošenja štete osobnosti, dostojanstvu ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe. Drugim riječima, uznemiravanje može postojati iako nije dokazano da je uznemiravatelj svojim postupanjem namjeravao diskreditirati žrtvu ili namjerno pogoršati njezine uvjete rada. Dovoljno je da su ta postupanja, kad su počinjena namjerno, objektivno dovela do takvih posljedica (vidjeti presude Cantisani/Komisija, F‑71/10,
EU:F:2012:71
, t. 89. i C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 77., i navedena sudska praksa).
Naposljetku, budući da djelovanje u pitanju mora sukladno članku 12.a stavku 3. Pravilnika o osoblju biti neprimjereno, slijedi da je kvalifikacija uznemiravanja uvjetovana time da ono predstavlja dovoljno objektivnu stvarnost u smislu da nepristran i razuman promatrač koji je uobičajeno osjetljiv i koji se našao u istim okolnostima to smatra pretjeranim i podložnim kritici (presuda Skareby/Komisija, F‑42/10,
EU:F:2012:64
, t. 65.).
Tužbene razloge koje je tužitelj istaknuo treba ispitati s obzirom na ta razmatranja.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i povezanoj povredi članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju i članka 31. stavka 1. Povelje
Argumenti stranaka
Tim tužbenim razlogom tužiteljica ističe da je TZI počinio više očitih pogrešaka u ocjeni činjenica koje su nastale i da je, posljedično, pogrešno utvrdio da ne postoji uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju, kršeći na taj način tu odredbu isto kao i članak 31. stavak 1. Povelje jer je odbio priznati da činjenice koje je ona navela, osobito stoga što su ispitane u mnogo širem kontekstu, predstavljaju uznemiravanje od strane načelnice odjela.
U prilog tom tužbenom razlogu tužiteljica ističe cijelu jednu seriju „pojedinačnih incidenata“ koje ona, što odvojeno što zajedno, identificira kao uznemiravanje.
Te različite „pojedinačne incidente“, koje valja ispitati kao temelj isto toliko prigovora istaknutih u okviru prvog tužbenog zahtjeva, treba, prema mišljenju tužiteljice, staviti i ispitati u općem kontekstu u kojem se navodno uznemiravanje manifestiralo. Tužiteljica u biti taj kontekst opisuje na temelju sljedećih činjenicama: kao prvo, činjenica u vezi s pripremom i postavljanjem „pitanja direkciji“ i sastavljanjem zapisnika sa sastanka od 23. svibnja 2011.; kao drugo, činjenica u vezi s primjenom kriterija određenih radi odabira kandidata za jezični tečaj tijekom ljeta u Irskoj i u vezi s uputama direktora koje se odnose na upućivanje isprika; kao treće, obavijesti direktora od 29. ožujka 2012. kojom ju se rasterećuje od obavljanja određenih poslova; i, kao četvrto, njezina općenitog zdravstvenog stanja, kako je opisano u više liječničkih nalaza izdanih između 15. veljače 2012. i 13. prosinca 2013.
Parlament zahtijeva da se prvi tužbeni razlog odbaci kao neosnovan navodeći da se opisane činjenice ni u kojem slučaju ne odnose na pojam uznemiravanja, već samo upućuju na teške i konfliktne odnose između tužiteljice i njezinih nadređenih. Stoga te činjenice ne bi omogućile da se utvrdi postojanje očigledne pogreške u ocjeni TZI‑a.
Ocjena Službeničkog suda
Službenički sud predlaže da se u svrhu razmatranja prvog tužbenog razloga najprije kronološki ispitaju događaji koje je tužiteljica navela u pogledu članka 12.a Pravilnika o osoblju prije nego što ih se ispita zajedno.
– Incident u vezi s pohađanjem tečaja radi obnove znanja engleskog jezika na Sveučilištu u Bathu (Ujedinjena Kraljevina) tijekom ljeta 2011.
Prema mišljenju tužiteljice, tečaj radi obnove znanja engleskog jezika bio je naveden u njezinom izvješću o ocjeni za 2010. pod stavkom predviđenog osposobljavanja u 2011. godini. U tom pogledu, načelnica odjela joj je 7. travnja 2011. dala pismo preporuke radi potpore njezinom zahtjevu pri nadležnoj službi Parlamenta. Međutim, nakon što je poduzela sve korake potrebne za sudjelovanje na tom osposobljavanju, uključujući plaćanje troškova rezervacije prijevoza i/ili smještaja, tužiteljica je 20. travnja 2011. saznala da je njezin upis na taj tečaj protivan upravnim pravilima Parlamenta. U tim okolnostima tužiteljica je prigovorila svojoj načelnici odjela da joj je propustila spomenuti da individualni tečajevi usavršavanja nisu nikada bili odobreni i da ju je potaknula da se javi na taj tečaj „znajući sigurno da će njezina prijava biti odbijena“.
U tom pogledu, mora se zaključiti da je na službi za stručno osposobljavanje, koja provjerava spise kako bi, s obzirom na proračunske mogućnosti, odabrala osobe koje ispunjavaju uvjete institucije s obzirom na interes službe, da ispita zahtjeve za sudjelovanje na jezičnim programima osposobljavanja koji su djelomično ili u cijelosti organizirani za vrijeme radnog vremena u Parlamentu kao i u drugim institucijama, izvan radnog mjesta i koje financira institucija.
Iako se od načelnika odjela razumno može očekivati da je općenito upoznat s pravilima koja se primjenjuju u tom području, od njega nije moguće očekivati da može odrediti ili predvidjeti hoće li zahtjev za stručno osposobljavanje jednog od njegovih podređenih ispunjavati uvjete prihvatljivosti. Posebno, u ovom slučaju ništa u spisu ne dovodi do zaključka, kao što to ističe tužiteljica, da je načelnica odjela sigurna znala da pravila koja se primjenjuju u tom području u Parlamentu ne omogućavaju financiranje vrste tečaja koji je tužiteljica htjela kad joj je dala pismo preporuke.
U svakom slučaju, Službenički sud zaključuje da je, kao što to proizlazi iz poruke elektroničke pošte od 17. svibnja 2011. koju je tužiteljica poslala službeniku odjela zaduženom za stručno osposobljavanje unutar GU‑a za „Usmeno prevođenje i konferencije“, tužiteljica u trenutku kada je podnijela svoju prijavu bila obaviještena o činjenici da bi moglo biti poteškoća s odobravanjem njezina zahtjeva.
Posljedično, nikako se ne može smatrati da gore navedene činjenice predstavljaju uznemiravanje.
– Incidenti u vezi s misijom u Bakuu
Prema mišljenju tužiteljice, TZI je u odluci o odbijanju pomoći pogrešno utvrdio da su događaji koje je opisala u vezi s misijom u Bakuu (Azerbajdžan) od 20. i 21. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: misija u Bakuu) samo „manje važni problemi“. Naime, prema mišljenju tužiteljice, s obzirom na to da su joj problemi koji su se pojavili u vezi s tom misijom priskrbili obavijest s kritičkim tonom direktora od 14. rujna 2011. i negativne primjedbe u njezinu izvješću o ocjeni 2011., TZI je nužno počinio očitu pogrešku u ocjeni kvalificirajući ih beznačajnima.
Činjenice na koje se tužiteljica poziva u okviru tog drugog prigovora odnose se, s jedne strane, na to što ona, u svojstvu voditeljice tima, nije u izvješću voditelja tima upozorila na probleme koji su se pojavili na licu mjesta, a ticali su se veličine kabina usmenih prevoditelja koje je tim imao na raspolaganju tijekom misije u Bakuu.
S druge strane, kad je 7. lipnja 2011. bila zamoljena da preda svoju putovnicu nadležnoj službi Parlamenta kako bi potonja pravodobno mogla pribaviti vizu za tu misiju, tužiteljica je, iako je primijetila da je prethodni vikend, odnosno onaj od 4. i 5. lipnja 2011., bila ostavila svoju putovnicu u kući svojih roditelja u Republici Češkoj, jednostavno obavijestila načelnicu, bez daljnjih pojašnjenja, da služba za protokol neće biti u mogućnosti pravodobno joj pribaviti vizu. Načelnica odjela je elektroničkom poštom od 8. lipnja 2011. izrazila žaljenje što tužiteljica već nije navela, kad je 7. lipnja 2011. podnijela zahtjev za korištenje godišnjeg odmora od 10. lipnja 2011., da neće biti u mogućnosti dostaviti svoju putovnicu kako bi se podvrgla formalnostima pribavljanja vize. Tužiteljica je također u novoj poruci elektroničke pošte poslanoj 8. lipnja 2011. odgovorila da nastali problem nije ni u kakvoj vezi s njezinim zahtjevom za godišnji odmor. Ona je u tom kontekstu, i dalje u toj istoj poruci, potvrdila da „[…] iako se to tebe ne tiče, kao obavijest javljam ti da neću moći dostaviti svoju putovnicu ovaj petak [10. lipnja 2011.], sa ili bez [zahtjeva za] godišnji odmor. […]“ Tužiteljica je naposljetku 10. lipnja 2011. dostavila svoju putovnicu službi za protokol. Stoga je mogla sudjelovati u misiji u Bakuu, kao što je to u početku bilo predviđeno. U tom pogledu, prema riječima tužiteljice, načelnica odjela i ona zajedničkim su dogovorom na sastanku koji se održao 4. srpnja 2011. odlučile prijateljski okončati „slučaj putovnice“.
Direktor je u obavijesti od 14. rujna 2011. prigovorio tužiteljici da je stvorila i održavala pomutnju oko mogućnosti svojeg sudjelovanja u misiji u Bakuu, osobito slanjem elektroničke pošte o tome delegaciji komisija o parlamentarnoj suradnji Europske unije i Armenije, Europske unije i Azerbajdžana te Europske unije i Gruzije. Direktor joj je također prigovorio da svoje nadređene nije ranije obavijestila o tome da možda ne raspolaže putovnicom što je, u ovom slučaju, moglo omogućiti službi za misije da ju zamijeni. Tako je prisilila službu za protokol da poduzme što je neophodno kako bi joj se viza pribavila u četiri dana. Ta je epizoda s putovnicom tužiteljici priskrbila napomenu da „[t]reba usvojiti ponašanje koje je manje tvrdokorno prema svojim neposredno nadređenima (vidjeti obavijest od [14. rujna 2011.])“ u njezinom izvješću o ocjeni 2011.
U tom pogledu, u nedostatku dodatnih činjeničnih elemenata koje je podnijela tužiteljica, Službenički sud ponavlja što je utvrdio u točki 84. presude CW/Parlament (F‑48/13,
EU:F:2014:186
), u kojoj je odlučivao o tužbi podnesenoj protiv izvješća o ocjeni 2011., da, neovisno o tome što je ona usmeno o tome obavijestila svoju načelnicu odjela, tužiteljica u svakom slučaju nije u izvješću voditelja tima dokumentirala problem nedostatnosti kabina za usmeno prevođenje u Bakuu, iako je to na terenu predstavljalo povredu zahtjeva iz članka 7. stavka 1. odluke glavnog tajnika Parlamenta od 3. siječnja 2006. kojom se utvrđuju odredbe koje se primjenjuju na stalne, privremene i pomoćne usmene prevoditelje te institucije. Posljedično, okolnost zbog koje joj je prigovoreno, uključujući i izvješće o ocjeni 2011., odnosi se na TZI‑ovo izvršavanje široke diskrecijske ocjene kvalitete postupanja njezinih dužnosnika, ali ne predstavlja nikakav oblik uznemiravanja, s obzirom na to da se isto tako podsjeća da se ni pozitivne ni negativne ocjene i procjene u izvješću o radu ne mogu, same po sebi, smatrati dokazima da je navedeno izvješće sastavljeno s ciljem uznemiravanja (vidjeti presudu Faita/CESE, F‑92/11,
EU:F:2013:130
, t. 90.).
Na isti način, iz poruka elektroničke pošte koje su razmijenili tužiteljica i načelnica odjela proizlazi da tužiteljica, time što nije obavijestila svoje nadređene o riziku da možda neće moći pravodobno dostaviti svoju putovnicu u vezi sa sudjelovanjem u misiji u Bakuu, doista nije dokazala fleksibilnost i oštroumnost.
Prigovore koje su u tom pogledu naveli direktor, u obavijesti od 14. rujna 2011., i TZI, u izvješću o ocjeni 2011., nepristran i razuman promatrač, koji je uobičajeno osjetljiv i koji se našao u istim okolnostima, ne može razumno tumačiti kao pretjerane i podložne kritici. Stoga se oni ne mogu razumno tumačiti kao bilo kakav oblik uznemiravanja.
– Incident u vezi s koordinacijom volontera za misije
Tužiteljica prigovara TZI‑u da kao dokaz ocrnjivanja njezine načelnice odjela čija je bila žrtva nije prihvatio činjenicu da je potonja, a da nije upozorila tužiteljicu, na sastanku odjela 15. lipnja 2011. odmah objavila da ona neće biti uključena u organizaciju misija, između ostalog, u koordinaciju volontera i izradu statističkih podataka o sudjelovanju odjela, iako je načelnica odjela znala da tužiteljica rado obavlja taj posao koji joj je povjerio prethodni načelnik odjela. Ona u tom pogledu naglašava da načelnica odjela u početku nije obrazložila svoju odluku i da je potom uzastopno iznosila različita obrazloženja, odnosno činjenicu da je kao načelnica odjela htjela biti upoznata s afinitetima članova odjela u području misija, zatim činjenicu da je raspoloživ novi statistički softver i, naposljetku, tijekom zajedničkog sastanka stalnih usmenih prevoditelja i službenika konferencijskih usmenih prevoditelja (Joint staff – AIC meeting) da je odluku donijela iz praktičnih razloga.
U tom pogledu Službenički sud može samo podsjetiti da, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast institucija pri organizaciji njihovih službi, ni upravne odluke o pitanjima koja se odnose na organizaciju službi, iako ih je teško prihvatiti, ni neslaganja s upravom o tim istim pitanjima sami po sebi ne dokazuju postojanje uznemiravanja i to osobito ako je, kao u ovom slučaju, stav koji je načelnik odjela zauzeo u potpunosti u skladu s njegovim dužnostima koordinacije i upravljanja odjelom (presuda C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 98. i navedena sudska praksa).
Iako je, uzimajući u obzir napetu atmosferu u odjelu, sigurno bilo navedeno da će načelnica odjela tužiteljici u četiri oka objaviti svoju odluku da ju neće uključiti u organizaciju misija, kako bi se također izbjeglo naglašavanje tužiteljičinog osjećaja o njihovim teškim odnosima, i da će u svojstvu načelnice odjela neposredno upravljati tim pitanjem, Službenički sud smatra da se takva odluka može objaviti na sastanku odjela a da to samo po sebi ne bi bilo postupanje koje se može kvalificirati kao uznemiravanje. Usto, takva reorganizacija poslova o kojoj još k tome odlučuje načelnica odjela na kraju svoje prve godine na novoj dužnosti može se, u očima nepristranog i razumnog promatrača, činiti kao legitimno izvršavanje ovlaštenja u okviru tih dužnosti.
– Sastanak od 23. svibnja 2011. i kasniji incidenti u vezi sa zapisnikom tog sastanka
Iako tužiteljica, kao što to naglašava Parlament, samo u dijelu svoje tužbe koji se odnosi na „[prikaz činjenica iz kojih proizlazi spor]“ iznosi nesuglasja u kojima se suprotstavlja, posebno s C. Q., načelnici odjela u pogledu pitanja sastavljanja zapisnika sastanka od 23. svibnja 2011., Službenički sud utvrđuje da tužiteljica u konačnici smatra da činjenice u vezi s tim pitanjem, ispitane u odluci o odbijanju pomoći, predstavljaju dokaz o uznemiravanju.
U tom pogledu, Službenički sud prije svega podsjeća da su, iako nije isključeno da je načelnica odjela mogla slučajno primijeniti neprimjeren ton na sastanku od 23. svibnja 2011., slučajne riječi ili geste, iako se mogu činiti neprikladnima, isključene iz primjene članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju (vidjeti presudu C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 95.).
Što se tiče općih uvjeta izmjene nacrta zapisnika sastanaka, načelnica odjela navela je u poruci elektroničke pošte od 29. srpnja 2011., kao odgovoru na tužiteljičinu poruku od 28. srpnja 2011. koja je također poslana svim članovima odjela i dovodi u sumnju sposobnost načelnice odjela na tom području, da je uobičajeno na načelniku odjela donošenje odluke kojom se utvrđuje konačna inačica zapisnika i da će nastojati pronaći eventualne pisane odredbe koje postoje u tom pogledu nakon povratka s ljetnog godišnjeg odmora.
Nakon toga, načelnica odjela izložila je u elektroničkoj pošti naslovljenoj na odjel od 13. rujna 2011. načela koja uređuju sastavljanje zapisnika sastanka odjela. Međutim, tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 6. listopada 2011. ponovila svoj upit u vezi s tim što su komentari, s kojima je više sudionika sastanka od 23. svibnja 2011. suglasno, među kojima i ona sama, navedeni u prilogu zapisnika sastanka. Načelnica odjela joj je u elektroničkoj pošti od 7. listopada 2011. navela da je ona već iznijela svoje razloge o odbijanju unošenja navedenih komentara te ju moli da poštuje njezinu odluku kao i da prekine svu korespondenciju o tom pitanju.
U tom pogledu, tužiteljica smatra da direktorov poziv, koji joj je upućen u poruci elektroničke pošte od 19. listopada 2011., na sastanak u njegovom uredu previđen za 24. listopada 2011., iako je ona tada bila zadužena za usmeno prevođenje jedne noćne parlamentarne sjednice, predstavlja dodatno uznemiravanje zato što je tome već bila izložena tijekom prijašnjeg razgovora s direktorom o misiju u Bakuu. Stoga je tužiteljica, potvrđujući u elektroničkoj pošti od 19. listopada 2011. svoj dolazak na taj razgovor, pitala direktora da joj navede razloge za njegovo održavanje, naglašavajući da joj je njihov posljednji sastanak bio traumatično iskustvo. Sutradan joj je direktor naveo da želi s njom razgovarati o njezinim odnosima s načelnicom odjela i kolegama u odjelu.
Direktor je tužiteljicu na sastanku od 24. listopada 2011., održanom u prisutnosti načelnice odjela i čija je zabilješka uložena u osobni predmet tužiteljice, zamolio da postupi u skladu s odlukama načelnice odjela, da dopisima ne potiče unutarnje rasprave u odjelu nego da dâ prednost dvostranom dijalogu sa svojom načelnicom te da se prestane ponovno vraćati na pitanje sastavljanja zapisnika sastanka od 23. svibnja 2011.
U tom pogledu Službenički sud može samo ponovno podsjetiti da, uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast institucija pri organizaciji njihovih službi, ni upravne odluke o pitanjima koja se odnose na organizaciju službi, iako ih je teško prihvatiti, ni neslaganja s upravom o tim istim pitanjima sami po sebi ne dokazuju postojanje uznemiravanja (presuda C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 98. i navedena sudska praksa). Dakle, u ovom slučaju Službenički sud smatra da je stav koji je načelnica odjela zauzela o pitanju konačne inačice zapisnika sastanka od 23. svibnja 2011. u potpunosti u skladu s njezinim dužnostima koordinacije i upravljanja odjelom.
Što se tiče sastanka od 24. listopada 2011., on se s aspekta nepristranog i razumnog promatrača može činiti kao posljednji pokušaj nadređenih da okončaju eskalaciju tužiteljičinih poruka elektroničke pošte koje je uglavnom slala u vrijeme koje je uobičajeno namijenjeno obavljanju posla usmenog prevođenja i pripremama za usmeno prevođenje sjednica kao i različite kontroverze o pitanju sastavljanja zapisnika sa sastanka od 23. svibnja 2011.
Što se tiče tvrdnje tužiteljice da joj je direktor rekao da je načelnica odjela uvijek u pravu te da ju treba slušati, Službenički sud navodi da tužiteljica nije dostavila nijedan dokaz koji bi omogućio utvrđivanje istinitosti, tona ili sadržaja te izjave i da je, u svakom slučaju, neodvojivo od djelovanja uprave da nadređeni može odlučivati o pitanjima kao što su ona u vezi sa sastavljanjem zapisnika ili poželjnom komunikacijom između članova upravnog odjela (vidjeti u tom smislu C. W./Parlament,
EU:F:2014:186
, t. 123.), osobito u situacijama očite bujice neprikladnog ponašanja koja može prerasti u osobni sukob.
S obzirom na prethodno navedeno, Službenički sud smatra da događaji vezani za donošenje donošenje zapisnika sastanka od 23. svibnja 2011. ne odgovaraju definiciji uznemiravanja nego su zapravo odraz unutarnje, konfliktne situacije u upravnoj službi kojoj je doprinijela tužiteljica i koju je nadređena osoba pokušala popraviti upravljajući potrebama službe i tužiteljičinom osjetljivošću.
– Incident u vezi s radnom skupinom o stručnom osposobljavanju
Nakon što je, na svoj zahtjev, tužiteljica odabrana da predstavlja češku kabinu u radnoj skupini o osposobljavanju („Training Working Party“), njezina ju je načelnica 30. kolovoza 2011. zamolila da joj nakon svakog sastanka dostavi informacije o zaključcima radne skupine. Prema mišljenju tužiteljice, to se u praksi svelo na to da načelnica odjela prethodno kontrolira zaključke radne skupine prije nego što tužiteljica o njima izvijesti drugi kolege u odjelu.
Tužiteljica u tom pogledu tvrdi da je načelnica odjela zlorabila svoju hijerarhijsku ovlast jer kolegica koja je prethodno obavljala te dužnosti, u ovom slučaju C. Q., i ona koja ju je naslijedila u obavljanju istih funkcija nisu bile obvezne pribaviti odobrenje načelnice odjela koje prethodi izvještavanju ostatka odjela o informacijama prikupljenima na sastanku radne skupine kao i o zaključcima navedene skupine. To bi stoga predstavljalo dodatno uznemiravanje u pogledu nje.
U tom pogledu, Službenički sud utvrđuje da, općenito, odluka načelnice odjela da se upozna sa sadržajem informacija koje je prikupio predstavnik češke kabine sa sastanka radne skupine o osposobljavanju prije nego što budu proslijeđene cijelom odjelu proizlazi iz njezinih ovlasti načelnika odjela i da je, u ovom slučaju, u potpunosti bila razumljiva uzimajući u obzir rizik koji se dogodio u prošlosti, da širenje pogrešnih informacija može ometati dobro funkcioniranje odjela (vidjeti presudu C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 102. do 104.), rizik koji je tim veći u slučaju osobe koja je tek imenovana i koja je u tom zadatku tek pripravnica, kao što je tužiteljica.
Nije relevantna okolnost da sljednik tužiteljice u radnoj skupini o osposobljavanju nije, sa svoje strane, bio podvrgnut prethodnoj kontroli sadržaja informacija, da je ta osoba bila ovlaštena neposredno spojiti se s odjelom nakon sastanaka radne skupine s obzirom na to da, kao što to ističe Parlament, ta radna skupina unaprijed sastavlja zapisnik svojih sastanaka, što samo po sebi predstavlja izvor pouzdanih i jednoznačnih informacija, neovisno o tome što bi predstavnik odjela u toj radnoj skupini eventualno o tome prenosio.
Iz toga proizlazi da je načelnica odjela ostala u granicama svoje diskrecijske ovlasti jer je zahtijevala da prethodno kontrolira informacije koje je tužiteljica namjeravala proslijediti članovima odjela u vezi s raspravama u okviru radne skupine za osposobljavanje.
– Činjenice o seminaru o osposobljavanju od 24. studenoga 2011.
Pozvana da kao voditeljica tima sudjeluje na seminaru o osposobljavanju, tužiteljica je pitala svoju načelnicu odjela koja je točno njezina uloga i koje su njezine odgovornosti na tom seminaru. U odgovoru na elektroničku poštu od 23. studenoga 2011. načelnica odjela uputila ju je da posjeti odgovarajuću rubriku na internetskoj stranici pod nazivom EPIweb. Nakon što je stekla uvid u nju, tužiteljica je ponovno pitala svoju načelnicu odjela koji bi bili njezini radni zadaci kao voditeljice tima na tom seminaru jer upute navedene na internetskoj stranici EPIweba o tome ne pružaju nikakve informacije. Iz poruka elektroničke pošte koje su tužiteljica i načelnica odjela kasnije izmijenile proizlazi da u biti nije bilo nikakve posebne upute o tome na internetskoj stranici EPIweb i da je načelnica odjela bila zadovoljna što se tužiteljica upoznala s pravilima o dužnostima voditelja tima, dok je tužiteljica prigovorila načelnici odjela što joj od početka nije rekla da ne postoji nikakvo pravilo na tom području, potičući je na neki način da beskorisno pribavlja savjete na internetskoj stranici EPIweb.
U tom pogledu Službenički sud ne otkriva u sadržaju prethodno navedene poruke elektroničke pošte načelnice odjela, priložene uz tužbu, predstavlja li ona radnju ili ponašanje koji bi mogli odgovarati definiciji uznemiravanja iz Pravilnika o osoblju. Naime, osim činjenice da je ton koji je primijenila načelnica odjela bio primjeren, Službenički sud smatra da načelnica odjela, u svakom slučaju, može legitimno uputiti tužiteljicu da stekne uvid u rubriku na internetskoj stranici EPIweb o voditeljima tima, posebno uzimajući u obzir nepoznavanje primjenjivih pravila, što je ranije dokazala i koje je bilo predmet primjedbi u njezinu izvješću o ocjeni 2011. Nasuprot tomu, nije isključeno da nepristran i razuman promatrač u odgovorima tužiteljice na elektroničku poštu načelnice odjela može uočiti određenu sklonost tužiteljice izazivanju konflikta s njezinom neposredno nadređenom.
– Činjenice o zahtjevu za pohađanje ljetnog sveučilišnog tečaja u 2012.
Načelnica odjela je 16. rujna 2011. dostavila osoblju odjela kriterije koje su nadređeni odredili za odabir kandidata za tečaj engleskog kao pasivnog jezika (jezik C) koji se organizira u Irskoj tijekom ljeta 2012. Iz toga proizlazi da je tečaj bio organiziran za „nove kolege ili kolege koji su nedavno [bili] dodali [engleski kao pasivni jezik]“ svojoj jezičnoj kombinaciji.
Tužiteljica je 22. rujna 2011. obavijestila svoju načelnicu odjela da je zainteresirana za taj tečaj engleskog jezika. Načelnica odjela je u svojem odgovoru istoga dana, ponovno poslavši već dostavljene kriterije, podsjetila da je tečaj namijenjen „novim kolegama ili kolegama koji su [upravo] dodali [engleski kao pasivni jezik]“ svojoj jezičnoj kombinaciji dok se tužiteljica služila engleskim kao aktivnim jezikom (jezik B) te da se ona više ne smatra novom kolegicom.
Nakon što je načelnica odjela poslala zapisnik sastanka održanog 21. studenoga 2011., tužiteljica je saznala da su prijave dvoje njezinih kolega za ljetni sveučilišni tečaj, koji se služe engleskim kao aktivnim jezikom, odobrene. Tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 14. prosinca 2011. zatražila da joj načelnica odjela pojasni posebno to jesu li se pravila sudjelovanja na ljetnom sveučilišnom tečaju promijenila. Načelnica odjela potvrdila je tužiteljici u elektroničkoj pošti od 15. prosinca 2011. da su sve osobe koje su primljene na ljetno sveučilište ispunile kriterije koje je propisao glavni direktor GU‑a za „Usmeno prevođenje i konferencije“ (u daljnjem tekstu: glavni direktor), koji su ostali nepromijenjeni, i da je glavni direktor odobrio popis sudionika za ljeto 2012. U odgovoru na elektroničku poštu od istoga dana, tužiteljica je, između ostalog, objasnila da se njezina odluka o prebacivanju na ljetni sveučilišni tečaj francuskog kao pasivnog jezika pripisuje činjenici da ju je načelnica odjela odbila upisati na ljetni sveučilišni tečaj engleskog jezika. Također tužiteljica je ponovila svoj zahtjev da od načelnice odjela dobije pojašnjenja o odabiru osoba koje pohađaju ljetni sveučilišni tečaj. Načelnica odjela je u elektroničkoj pošti od 16. prosinca 2011., između ostalog, naglasila da, što se tiče njezina zahtjeva za pohađanje ljetnog sveučilišnog tečaja engleskog jezika i pritom izražavajući žaljenje što je tužiteljica pogrešno protumačila njezine prijedloge, potonja ne ispunjava ni kriterij u vezi s nedavnim stupanjem u službu ni onaj u vezi s nedavnom prijavom jezika u pitanju. Navodeći da nema više što dodati, načelnica odjela uputila ju je da se obrati direktoru ako nije zadovoljna situacijom. Tužiteljica je u svojem odgovoru istoga dana obavijestila načelnicu odjela da, „[p]rotivno njezinu mišljenju, [ona] se neće obratiti [direktoru] samo zato što se [ona] nije slagala s onim što je [ona činila] i načinom na koji je ona to činila“ te da „bi [ju] [ona] još jednom htjela pitati da joj pojasni [svoju] tvrdnju prema kojoj [dvoje drugih] kolega […] ispunjavaju kriterije koje je propisao glavni direktor dok je njihova situacija [bila] identična [njezinoj]“. U nedostatku odgovora načelnice odjela, tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 11. siječnja 2012. ponovno zatražila pojašnjenja o kriterijima koji se primjenjuju.
Načelnica odjela je na sastanku odjela od 13. siječnja 2012., na kojem je većina članova odjela bila prisutna, uključujući tužiteljicu, objavila da jedan član odjela dovodi u sumnju činjenicu da je ona pravilno primijenila kriterije odabira za ljetni sveučilišni tečaj. Stoga je načelnica odjela morala opravdati zašto je smatrala da dvoje kolega, čije su prijave za engleski jezik odobrene, ispunjavaju kriterij u vezi s nedavnim stupanjem na dužnost, a stupili su na dužnost 2009. Tužiteljica je intervenirala u tom kontekstu napominjući da se pitanje treba li stupanje na dužnost 2009. smatrati „nedavnim“ može osporavati. No navela je da može prihvatiti stajalište načelnice odjela o tom pitanju, ali ispitivanjem tog pitanja u sklopu tumačenja drugih kriterija.
Načelnica odjela je u poruci elektroničke pošte od 17. siječnja 2012. naslovljenoj na sve članove odjela htjela pojasniti više toga nakon sastanka odjela od 13. siječnja 2012. U tom kontekstu posebno je naglasila da je, suprotno onomu što tužiteljica smatra, odnosno da je ona povrijedila kriterije koji se primjenjuju za odabir pohađanja ljetnog sveučilišnog tečaja, u potpunosti pravilno primijenila navedene kriterije pri odobrenju prijava dvoje kolega koji su u odjel došli 2009. Načelnica odjela naglasila je da, u svakom slučaju, primjenom navedenih kriterija tužiteljica nije mogla pohađati ljetni sveučilišni tečaj engleskog jezika. Tužiteljica je na tu poruku elektroničke pošte načelnice odjela odgovorila elektroničkom poštom od 18. siječnja 2012., također naslovljenom na sve članove odjela.
Načelnica odjela je u elektroničkoj pošti od 19. siječnja 2012. naslovljenoj na tužiteljicu i, u kopiji, na direktora osporila tužiteljičino navođenje događaja i, između ostalog, podsjetila ju na obvezu iz Pravilnika o osoblju da poštuje odluke nadređenih, tim više što se ona nalazi u položaju starijeg dužnosnika. Tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 20. siječnja 2012. naslovljenoj na načelnicu odjela i, u kopiji, na direktora, priznala da je „počinila pogrešku“ jer je „stvarno mislila da se, što se tiče prijava za ljetni sveučilišni tečaj u Irskoj, [ona] nalazi u istoj situaciji kao dvoje drugih kolega koji se [aktivno] služe engleskim jezikom“. Tužiteljica je načelnici odjela spomenula da se „zbog toga želi ispričati“.
Direktor je u obavijesti od 1. veljače 2012., navedenoj u točki 12. ove presude i osobno uručenoj tužiteljici, izrazio nezadovoljstvo njezinim ponašanjem. Posebno je naglasio da nije postupila u skladu s njegovim uputama koje su formalizirane i na koje ju je podsjetio u poruci elektroničke pošte od 24. veljače 2012., odnosno, da mu se osobito može obratiti u slučaju mimoilaženja mišljenja sa svojom načelnicom odjela i da izbjegava slanje elektroničke pošte cijelom odjelu. Pozivajući se na članke 12., 12.a i 21. Pravilnika o osoblju, direktor je u toj obavijesti smatrao da tužiteljičino ponašanje predstavlja ozbiljan dokaz povrede lojalnosti prema nadređenima. On joj je u tom pogledu dao službenu uputu da odjelu pošalje poruku elektroničke pošte kako bi se ispričala svojoj načelnici odjela, kao prvo, zbog toga što je poslala poruku elektroničke pošte od 18. siječnja 2012., kao drugo, zato što je pogrešno tvrdila da načelnica odjela nije pravilno primijenila kriterije za odabir pohađanja ljetnog sveučilišnog tečaja i, kao treće, zato što je tvrdila da načelnica odjela nije odgovorila na njezinu elektroničku poštu. Direktor ju je također podsjetio da joj je rekao kako se treba, s jedne strane, suzdržavati od toga da svoje kolege upliće u svoje razmirice s načelnicom odjela i, s druge strane, da ponovno šalje elektroničku poštu cijelom odjelu.
U odgovoru na dopis od 4. veljače 2012. tužiteljica je na četiri stranice iznijela svoje primjedbe na obavijest od 1. veljače 2012. Ona je načelnici odjela prigovorila da nije znala izbjeći tu eskalaciju poruka elektroničke pošte, osobito zato što je komunicirala na dvosmislen i krnji način, što ju je potaknulo da zatraži više pojašnjenja iako se to moglo smatrati znakom njezine tvrdoglavosti. Tužiteljica je započela svoje primjedbe „ponavljajući još jednom u kojoj joj je mjeri [bilo] žao zbog cijele situacije […] koja je poprimila goleme razmjere“, naglašavajući da [ona] nije optužila [načelnicu odjela] za povredu ili nepravilnu primjenu kriterija za odabir pohađanja ljetnog sveučilišnog tečaja [engleskog jezika] ([jezika] C)“. Direktor je u obavijesti na šest stranica od 10. veljače 2012. odgovorio na primjedbe tužiteljice, posebno na one koje se tiču točnosti prijevoda poruka elektroničke pošte s češkog na engleski jezik koje su ona i načelnica odjela razmijenile. Potom je uslijedila razmjena elektroničke pošte između tužiteljice i direktora o, između ostalog, zahtjevu tužiteljice da dostavi svoj prijevod navedene elektroničke pošte na engleski jezik, s čime se direktor u konačnici složio. Međutim, direktor je u elektroničkoj pošti od 15. veljače 2012. tužiteljici naveo da ga njezina objašnjenja nisu uvjerila te da mu je žao što je tolika opsežna elektronička korespondencija oduzela toliko radnog vremena i tužiteljici i njezinoj načelnici odjela i, odsada, njemu u svojstvu direktora. Naposljetku je ponovio upute navedene u obavijesti od 1. veljače 2012.
Nakon povratka s bolovanja, tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 16. veljače 2012. odgovorila direktoru. Ona se vratila na pitanje točnosti prijevoda elektroničke pošte na češkom jeziku koju je razmijenila s načelnicom odjela i osporila je upute direktora da iznese isprike. Sutradan je direktor elektroničkom poštom ponovio svoje upute tužiteljici da u elektroničkoj pošti iznese svoje isprike i naslovi ju svim članovima odjela, načelnici odjela i njemu te je naveo da će, u slučaju odbijanja tog zahtjeva, bez odgode pokrenuti stegovni postupak. Dana 20. veljače 2012. tužiteljičin liječnik propisao joj je prekid rada zbog bolesti do 2. ožujka 2012. Direktor je 29. veljače 2012. tužiteljici poslao poruku elektroničke pošte u kojoj je, uz opomenu, ponovio svoje upute i naglasio da je uočena u krugu Parlamenta 20. i 22. veljače 2012., iako je tada bila na bolovanju, što znači da je u stanju postupiti prema njegovim uputama o slanju elektroničke pošte iznoseći isprike i ograničavajući se na tri retka. Direktor je naveo da će, ako ne zaprimi zatraženu elektroničku poštu istoga dana, pokrenuti stegovni postupak.
Prije svega, Službenički sud napominje da je tužiteljica posebno u svojoj elektroničkoj pošti od 20. siječnja 2012. priznala da nije shvatila kako nije bila u istoj situaciji kao dvoje kolega koji se bili odabrani za pohađanje ljetnog sveučilišnog tečaja u Irskoj i da se u biti u tom pogledu ispričala. Nadalje, iz spisa proizlazi da je tužiteljica neopravdano javno dovela u pitanje autoritet i vjerodostojnost svojeg neposredno nadređenog, odnosno načelnicu odjela, na sastanku odjela od 13. siječnja 2012. i da je u svojoj elektroničkoj pošti od 18. siječnja 2012. naslovljenoj na načelnicu odjela i proslijeđenoj u kopiji svim članovima odjela, navela nove optužbe protiv načelnice odjela. Uzimajući u obzir te okolnosti, prema kojima je tužiteljica jasno prekršila upute direktora da prestane komunicirati posredstvom elektroničke pošte naslovljene na više primatelja i da mu se obrati u slučaju razmirica sa svojom načelnicom odjela, Službenički sud smatra da, načelno, nalog direktora tužiteljici da se ispriča istoj javnost ne prelazi granice njegove diskrecijske ovlasti u upravljanju svojim službama. Posebno uzimajući u obzir to neutemeljeno dovođenje u pitanje načelnice odjela u krugu odjela i pred njezinim nadređenima, odnosno direktorom, potonji može, na sličan način, zatražiti da dotična osoba isprike koje je uputila načelnici odjela također naslovi na članove odjela (vidjeti u tom smislu presudu Nanopoulos/Komisija, F‑30/08,
EU:F:2010:43
, t. 247.).
Što se tiče činjenice da je direktor ponovio svoju uputu o slanju elektroničke pošte s isprikama cijelom odjelu u razdoblju u kojem je tužiteljica bila na bolovanju te da joj je prijetio u kontekstu da će pokrenuti stegovni postupak ako odmah tako ne postupi, Službenički sud je utvrdio da je sporna elektronička pošta od 29. veljače 2012. u 8.30h poslana na tužiteljičinu službenu elektroničku adresu koju je ona mogla otvoriti iz svojeg doma; da se tužiteljica vratila na svoje radno mjesto tijekom navedenog bolovanja; da se direktorovo postupanje jasno uklapa u ideju da bi tužiteljica pristupila toj elektroničkoj pošti sa svojeg radnog mjesta ili doma da je smatrala korisnim provjeriti svoje elektroničke poruke kako bi, neovisno o činjenici da je bila na bolovanju, uputila kratku elektroničku poruku s isprikama u vezi s incidentima povezanim s odabirom za ljetne sveučilišne tečajeve i okončala taj incident unutar odjela. U svakom slučaju, usprkos izostanku tužiteljičinog odgovora, direktor nije proveo svoju prijetnju pokretanja stegovnog postupka koja se na kraju doimala kao tko zna koji pokušaj okončavanja tužiteljičinih brojnih elektroničkih poruka pojašnjenja koje su štetile dobrom funkcioniranju odjela.
Uzimajući u obzir također činjenicu da je direktor u svojoj elektroničkoj pošti od 17. veljače 2012., predlažući tekst za ispriku u elektroničkoj pošti, dotičnoj osobi prepustio formulaciju njezinih isprika, Službenički sud smatra da što se tiče tvrdoglavosti tužiteljice da dovodi u pitanje odluke svoje načelnice odjela, nepristran i razuman promatrač koji je uobičajeno osjetljiv i koji se našao u istim okolnostima takvo postupanje direktora može smatrati pretjeranim i podložnim kritici i u tome vidjeti postupanje koje ne potpada pod pojam uznemiravanja nego je više pokušaj da se dosegne normalizacija ponašanja člana osoblja čije je postupanje moglo ugroziti pravilno funkcioniranje službe. Nadalje, tužiteljičino dovođenje u pitanje osnovanosti pohađanja ljetnog sveučilišnog tečaja dvoje svojih kolega, koji su tek stupili u službu u manjem odjelu, nipošto nije izraz timskog duha.
Usto, čak i da se ton u određenim porukama elektroničke pošte čini poprilično strogim, moguće ogorčene reakcije nadređenih mogu se, u svakom slučaju, opravdati s obzirom na ponašanje tužiteljice (vidjeti presudu Fonzi/Komisija, 27/64 i 30/64,
EU:C:1965:73
, str. 640.).
– Činjenice o sastavljanju zapisnika sastanka od 13. siječnja 2012.
Nakon sastanka odjela od 13. siječnja 2012., koji je spomenut u točki 85. ove presude, nacrt zapisnika tog sastanka proslijeđen je 13. veljače 2012. svim članovima odjela. Tužiteljica je elektroničkom poštom od 20. veljače 2012. pitala načelnicu odjela je li određen rok za isticanje primjedbi. Načelnica odjela joj je elektroničkom poštom istoga dana napomenula da je već tjedan dana imala mogućnost dostaviti svoje komentare, pritom joj odredivši rok sve do 24. veljače 2012. kako bi joj mogla podnijeti svoje eventualne prigovore.
Tužiteljica žali zbog činjenice što joj načelnica odjela nije samo odredila rok za podnošenje njezinih primjedbi na nacrt zapisnika u pitanju već je, naprotiv, iskoristila priliku „ukoriti“ ju, iako, prema načelima koja uređuju usvajanje zapisnika sastanaka odjela koja je načelnica odjela priopćila, oni se usvajaju na sljedećem sastanku kad nijedna primjedba nije bila istaknuta.
Službenički sud u tom pogledu u gore navedenoj elektroničkoj pošti načelnice odjela ne otkriva ništa što bi moglo odgovarati definiciji uznemiravanja prema Pravilniku o osoblju. Štoviše, iako je načelnica odjela mogla koristiti izraz koji bi tužiteljica percipirala sarkastičnim, Službenički sud smatra da, postupajući tako, nisu prekoračene granice nerazumne kritike, posebno uzimajući u obzir borbenost i sklonost osporavanju što je tužiteljica dokazala na primjeru usvajanja drugog zapisnika, odnosno onoga sastanka od 23. svibnja 2011.
– Činjenice o rasterećenju od obavljanja poslova koji su dodani dužnostima usmenog prevoditelja
Direktor je u obavijesti od 29. ožujka 2012., spomenutoj u točki 14. ove presude, tužiteljicu obavijestio da bi, uzimajući u obzir nedavno stanje njezina zdravlja, bilo bolje da se odsada koncentrira na poslove usmenog prevođenja u Bruxellesu i Strasbourgu (Francuska), odnosno rad u kabini, pripreme za sastanke i nastavak pohađanja jezičnih tečaja. Naprotiv, što se tiče drugih poslova, kao što su posebno oni koji se odnose na misije izvan triju mjesta rada Parlamenta i sudjelovanje na tečaju o osposobljavanju trenera (Training the Trainers), direktor je odlučio da da ju od njih u ovom trenutku treba rasteretiti.
Tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 13. travnja 2012. izrazila svoje čuđenje i pozvala direktora da preispita svoj stav posebno u pogledu mišljenja njezina liječnika koji prati njezino zdravlje, u kojem je navedeno da je ona u potpunosti povratila svoje sposobnosti te stoga može izvršavati svoje profesionalne dužnosti počevši od 29. ožujka 2012. Direktor joj je u poruci elektroničke pošte od 20. travnja 2012. odgovorio da je svoju odluku donio u interesu tužiteljice i to nakon savjetovanja s liječničkom službom Parlamenta i u suglasnosti s njom. U tom pogledu, naveo je da će situacija biti preispitana nakon isteka razdoblja od šest mjeseci.
Tužiteljica je o tome zatražila pojašnjenja od liječničke službe Parlamenta koja ju je u biti obavijestila da ona nadređenima ne dostavlja informacije ili savjete o zdravstvenom stanju dužnosnika. Tužiteljica je u elektroničkoj pošti od 23. listopada 2012. ponovno zatražila od direktora da preispita svoju odluku koja se odnosi na poslove koji su dodani njezinim dužnostima usmene prevoditeljice. Iz spisa proizlazi da je direktor u biti nakon razgovora s tužiteljicom 27. studenoga 2012. vraćanje tužiteljici njezinih dodatnih poslova uvjetovao upućivanjem njezinih isprika načelnici odjela u elektroničkom dopisu naslovljenom na cijeli odjel, kako je zatraženo u obavijesti od 1. veljače 2012. Tužiteljica je obavijestila direktora u elektroničkoj pošti od 25. siječnja 2013. da nije u mogućnosti postupiti u skladu s njegovom uputom zbog istih razloga koje je već i više puta navela, što njemu što načelnici odjela. Direktor je u odgovoru na elektroničku poštu od 31. siječnja 2013. objasnio tužiteljici da je dovoljno da ona iznese svoje isprike kako bi se okončala situacija koju je ona opisala mučnom i neodrživom. Usto, prigovorio je tužiteljici što je od delegacije dužnosnika usmenih prevoditelja (DELINT – Staff Interpreters’ Delegation) zatražila da „iznesu [svoju] zabrinutost glede kriterija koje je [načelnica odjela] primijenila pri odabiru kandidata za ljetni sveučilišni tečaj“ na sastanku te delegacije održanom u ožujku 2012. Nakon tog sastanka održanog 10. lipnja 2013., direktor je odlučio ponovno omogućiti tužiteljici obavljanje njezinih dodatnih aktivnosti, ali pod uvjetom da poštuje pravila koja se primjenjuju, uzimajući u obzir da putovanja u okviru misija koje odobrava Parlament podrazumijevaju uzajamno povjerenje i poštovanja pravila koja su na snazi u toj instituciji. Ta je odluka na zahtjev tužiteljice formalizirana u obavijesti direktora od 11. lipnja 2013. u kojoj se napominje da je tužiteljica „ovlaštena, kao i svi drugi kolege u direkciji, nastaviti pratiti aktivnosti stručnog osposobljavanja u interesu službe“.
Tužiteljica se žalila na činjenicu da su joj na temelju odmazde i zastrašivanja, zbog lažnih razloga vezanih za njezino zdravstveno stanje, ukinute njezine dodatne aktivnosti. Stoga bi ukidanje njezinih dodatnih aktivnosti bila zlouporaba nadležnosti i ovlasti i ponašanje koje predstavlja uznemiravanje.
Kao prvo, Službenički sud podsjeća da, iako je točno da je u interesu uprave rasporediti dužnosnike ili članove osoblja uzimajući u obzir njihove sposobnosti i osobne želje, tim se osobama ipak ne može priznati pravo na obavljanje ili zadržavanje određenih dužnosti (presude Campoli/Komisija, T‑100/00,
EU:T:2001:75
, t. 71. i D. H./Parlament, F‑4/14,
EU:F:2014:241
, t. 68.). Posljedično, nadležno tijelo institucije može odlučiti da će svojim dužnosnicima ukinuti određene poslove.
Što se tiče poslova koji su tužiteljici ukinuti, oni su bili dodani njezinim glavnim dužnostima, odnosno usmenom prevođenju. Oni su također bili ograničeni s obzirom na to da se uglavnom radilo o sudjelovanju u misijama izvan triju mjesta rada Parlamenta – a ta se mogućnost ne pruža često usmenim prevoditeljima češkog jezika – o sudjelovanju u radnoj skupini o osposobljavanju kao i o sudjelovanju na tečaju osposobljavanja za trenere.
Službenički sud navodi da, iako su tužiteljici te dodatne aktivnosti bile drage te mogu odvlačiti pažnju, to ne utječe na činjenicu da su poslovi čijeg obavljanja nije bila rasterećena konstitutivni dio posla usmenog prevođenja. Nadalje, odluka o rasterećenju od obavljanja dodatnih poslova bila je samo privremena. Što se tiče činjenice da je direktor vraćanje tužiteljici njezinih dodatnih aktivnosti uvjetovao njezinim zalaganjem da usvoji ponašanje koje je više u skladu s interesom službe, što uključuje izražavanje isprika koje su od nje zatražene, Službenički sud smatra da, u pogledu teških odnosa koje je dijelom uzrokovala tužiteljica, ta odluka ne prelazi granice direktorove diskrecijske ovlasti.
Iz toga slijedi da direktorova odluka da tužiteljici privremeno oduzme neke stručne, dodatne poslove, koji se uglavnom sastoje od aktivnosti misije i osposobljavanja, kao takva ne može biti dokaz uznemiravanja (vidjeti presudu K./Parlament, F‑15/07,
EU:F:2008:158
, t. 38.) te ju nikako nije moguće kvalificirati kao zlouporabu ovlasti. Beznačajna je okolnost da je direktor u tom pogledu htio utvrditi legitimnost svoje odluke komunicirajući s liječničkom službom Parlamenta o tom pitanju.
– Činjenice o ažuriranju pojmovnika
Što se tiče okolnosti da je načelnica odjela smatrala da se tužiteljica sa zakašnjenjem izvukla iz svojeg jednostavnog posla, koji joj je bio povjeren 31. kolovoza 2011., ažuriranja pojmovnika koji se odnosi na zajedničku konsolidiranu osnovicu poreza na dobit, Službenički sud ponavlja da, suprotno onomu što tvrdi tužiteljica i kao što je to već utvrdio u točkama 114. do 117. Presude C. W./ Parlament (
EU:F:2014:186
), primjedbe načelnice odjela nisu bile zahvaćene nikakvom očitom pogreškom u ocjeni. Usto, Službenički sud ne uočava u čemu bi to napomena neposredno nadređenog o slabom izvršavanju poslova dužnosnika predstavljala ponašanje koje je uznemiravanje, posebno kad je to slabo izvršavanje u pitanju očigledno.
– Činjenice o tužiteljičinom putovanju u Republiku Češku za vrijeme bolovanja
Tužiteljica je napustila Bruxelles kako bi od 2. do 5. ožujka 2012. posjetila svoju obitelj u Pragu (Republika Češka) iako je bila na bolovanju. Glavni direktor ispitivao je tužiteljicu 4. lipnja 2012. kako bi utvrdio je li putovala od Bruxellesa do Praga u petak 2. ožujka 2012. i vratila se u ponedjeljak 5. ožujka 2012. Nakon što je tužiteljica potvrdila tu informaciju, glavni direktor ju je pitao je li prethodno pribavila odobrenje za to putovanje. Dana 6. lipnja 2012. tužiteljica je izjavila kako slijedi: „Odgovor na vaše pitanje glasi ne, nisam pribavila prethodno ovlaštenje propisano u [članku] 60. Pravilnika o osoblju jer nisam mislila da sam ga obvezna pribaviti.“ Kasnije je glavni direktor u elektroničkoj pošti od 7. lipnja 2012., između ostalog, obavijestio tužiteljicu da nije poštovala pravila iz Pravilnika u području boravka izvan mjesta zaposlenja za vrijeme bolovanja unatoč činjenici da su ona propisana posebno radi zaštite dužnosnika u pogledu obuhvaćenosti osiguranjem i da je tužiteljici, da je zatražila prethodno odobrenje, čak mogao biti odobren dulji boravak kod svojih bližnjih.
U tom pogledu tužiteljica ističe da je, s obzirom na to da je uprava imala detaljnih saznanja o letovima na kojima je letjela kako bi otputovala u Prag i vratila se potom u Bruxelles, bilo jasno da je ona u to vrijeme bila predmet strogog nadzora njezine uprave što je doprinijelo povećanju stresa, pritiska i zastrašivanja kojima je bila izložena.
Službenički sud utvrđuje da tužiteljica pod krinkom optužaba za uznemiravanje svojim argumentima pokušava umanjiti važnost svoje jasne povrede teksta članka 60. Pravilnika o osoblju.
Što se tiče činjenice da je jedan od tužiteljičinih kolega obavijestio upravu da je ona bila na letovima 2. i 5. ožujka 2012., tužiteljica ni na koji način nije dokazala da je taj kolega primio uputu da nadzire njezina putovanja tijekom njezina bolovanja. Uostalom, treba napomenuti da se ne može isključiti da određeni kolege koriste iste zračne veze kako bi se vratili u svoju državu podrijetla, osobito tijekom vikenda.
– Činjenice o naknadi troškova nastalih u vezi s misijom
Tužiteljica se poziva na okolnost da joj načelnica odjela tijekom svojeg preseljenja u novi ured nije napomenula da je njezin obrazac za zahtjev za naknadu troškova koje je imala u okviru misije mogao biti podnesen u njezinu starom uredu. Nadalje, kad ju je tužiteljica upitala koji je njezin novi broj ureda, načelnica odjela odgovorila joj je u elektroničkoj pošti od 2. svibnja 2012. da je ta informacija dostupna na intranetu Parlamenta, ali da joj je, kako bi joj olakšala zadatak, navela da taj broj može pronaći u elektroničkom potpisu elektroničke pošte.
U tom pogledu, nameće se zaključak da ponašanje načelnice odjela u toj epizodi nije ni na koji način, ni oblikom ni sadržajem, slično uznemiravanju. Okolnost da ga tužiteljica percipira takvim očigledno se odnosi na subjektivnu percepciju.
– Činjenice o prolasku na ispitu poljskog jezika
Tužiteljica je 15. studenoga 2013. posebno zatražila da M. G. ne bude u povjerenstvu zaduženom za ispitivanjem njezine vještine poznavanja poljskog jezika, koji je htjela pridodati svojim sposobnostima u usmenom prevođenju, jer je bila upoznata s pisanima izjavama svojih četiriju kolega, među kojima i one M. G., koje je pribavio Parlament za potrebe njezine obrane u okviru postupka okončanog presudom CW/Parlament (
EU:F:2014:186
). Naime, prema mišljenju tužiteljice, uzimajući u obzir njezino posebno negativno svjedočenje prema njoj, M. G. nije imala potreban stupanj neutralnosti.
U tom pogledu, nameće se zaključak da okolnost da je M. G. dala izjave koje opisuju tužiteljičina ponašanja na negativan način ne može samo po sebi lišiti M. G. mogućnosti da objektivno ocjenjuje jezične sposobnosti potonje. Naime, da se obrazloženje potonje mora slijediti, samo na temelju izjava i subjektivnih percepcija koje se odnose na profesionalno okruženje više od polovine odjela kao i načelnica tog odjela i direktor trebali bi biti lišeni mogućnosti ocjenjivanja tužiteljičinih vještina i postupanja prilikom obavljanja njezinih profesionalnih aktivnosti.
Nadalje, Službenički sud napominje da je tužiteljica s uspjehom prošla ispit iz poljskog jezika zbog čega njezin argument, u tom pogledu, nije uopće prihvatljiv i vjerodostojan.
U pogledu prethodnih razmatranja, Službenički sud smatra da se, gledano odvojeno, gore navedene činjenice i niz činjenica u vezi s incidentima koje je navela tužiteljica ne mogu smatrati uznemiravanjem u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju.
– Sveukupno ispitivanje spornih događaja
Sveukupno gledajući, Službenički sud smatra da događaji koje je istaknula tužiteljica i koji su ispitani odvojeno (u daljnjem tekstu: sporni događaji) svakako otkrivaju konfliktni odnos u složenom upravnom kontekstu, ali nisu znakovi djela koja bi uključivala zlouporabu ili namjerno postupanje s obzirom na to da dokumentirane izjave i postupanja upućuju najviše na nespretnost nadređenih pri rješavanju konfliktne situacije, a ne na to da bi njihovo postupanje uključivalo namjeru i zlouporabu prema tužiteljici (vidjeti, u istom smislu, presudu C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 128.).
Posebno ako tužiteljica, navodno žrtva, postupa tvrdoglavo, nepopustljivo, a ponekad i gotovo buntovno, dotična osoba ne može tvrditi da ne razumije razloge odluke koju su donijeli njezini nadređeni. Službenički sud u tom pogledu ističe da opseg pojmova uznemiravanja i obveze pomoći iz članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju nije moguće tumačiti tako široko da bi uključivao mogućnost da navodna žrtva sustavno dovodi u pitanje autoritet svakog nadređenog i da čak smatra da za nju ne vrijede obveze izričito navedene u Pravilniku o osoblju, na primjer te koje se odnose na sustav dopusta ili obvezu lojalne suradnje sa svojim nadređenima.
Službenički sud u tom pogledu naime podsjeća da kritika neposredno nadređenog koja se odnosi na obavljeni rad ili posao podređenog nije sama po sebi neprikladno ponašanje jer bi, da je to slučaj, upravljanje službom postalo gotovo nemoguće (presude Tzirani/Komisija, F‑46/11,
EU:F:2013:115
, t. 97. i C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 87.). Isto tako je presuđeno da negativni komentari upućeni službeniku nužno ne nanose štetu njegovoj osobnosti, dostojanstvu ili integritetu sve dok su formulirani, kao u ovom slučaju, na odmjeren način i sve dok ne proizlazi da se temelje na nekorektnim optužbama lišenim svake veze s objektivnim činjenicama (vidjeti presude Menghi/ENISA, F‑2/09,
EU:F:2010:12
, t. 110. i C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 87.)
Ako je nepobitno da su činjenice koje se, svaka za sebe, odnose na „pitanja direkciji“ i sastanak od 23. svibnja 2011. doprinijele pogoršanju radnih odnosa u odjelu, s jedne strane, činjenica da dužnosnik ima teške, odnosno konfliktne odnose sa svojim kolegama ili neposredno nadređenima nije sama za sebe dokaz o uznemiravanju (vidjeti u tom smislu presudu C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 86., 87. i 98. kao i navedenu sudsku praksu), iako te poteškoće uzrokuju seriju podsjetnika na red od strane neposredno nadređenih. S druge strane, tužiteljica svojim opetovanim slanjem elektroničke pošte nije baš htjela postići smirivanje radne atmosfere u odjelu niti mu je doprinijela.
Nadalje, što se tiče polemike koja je proizašla iz kriterija koji se primjenjuju pri odabiru za pohađanje tečajeva engleskog jezika u okviru ljetnih sveučilišnih tečajeva predviđenih u 2012., direktor nije počinio očitu pogrešku u ocjeni kad je odlučio od tužiteljice zatražiti da se ispriča putem elektroničke pošte naslovljene na iste osobe kojima je imala naviku upućivati brojnu korespondenciju u vezi s načelnicom odjela, u ovom slučaju svim članovima odjela, jer je podrazumijevala da načelnica odjela nije pravilno primijenila kriterije pohađanja tih tečajeva (vidjeti također presudu CW/Parlament,
EU:F:2014:186
, t. 71., 72. i 74.). Usto, Službenički sud navodi da se tužiteljica već ispričala, ali samo u poruci elektroničke pošte, u ovom slučaju od 20. siječnja 2012., naslovljenoj na načelnicu odjela koja je u kopiji upućena i direktoru. Dakle, s obzirom na to da bi tužiteljica, da je jedan od neposredno nadređenih proslijedio tu elektroničku poštu članovima odjela, tu gestu vrlo vjerojatno percipirala kao dodatan oblik uznemiravanja, tim je više legitimno da, radi ponovne uspostave vjerodostojnosti načelnice odjela koju je tužiteljica narušila, njoj nadređena osoba od nje zahtijeva upućivanje isprika koje je namjeravala uputiti spomenutoj načelnici odjela onim istim adresatima poruka koje su sadržavale kritike na račun načelnice odjela.
U tom pogledu, Službenički sud smatra da iako se mogu smatrati uznemiravanjem u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju poruke koje šalju neposredno nadređeni koje sadrže klevetničke ili zlonamjerne izjave, tim više što su bez posebnog opravdanja dostavljene drugim osobama, a ne zainteresiranoj osobi (vidjeti
a contrario
presude Lo Giudice/Komisija,
EU:T:2007:322
, t. 104. i 105. i Tzirani/Komisija,
EU:F:2013:115
, t. 97.), obveza lojalnosti iz članka 11. Pravilnika o osoblju kao i obveza svakog dužnosnika, na temelju članka 12. Pravilnika o osoblju, da se suzdržava od svakog djelovanja ili ponašanja koje negativno utječe na njegov položaj, upućuje na obvezu svih podređenih da se suzdržavaju od neosnovanog dovođenja u pitanje autoriteta svojih nadređenih i, u svakom slučaju, obvezu da s mjerom i oprezom šalju elektroničku poštu i odabiru njezine adresate.
Što se tiče trenutačnog rasterećenja tužiteljice od obavljanja određenih poslova i aktivnosti, neovisno o pitanju savjetovanja s liječničkom službom Parlamenta i uvjeta u kojima je to savjetovanje obavljeno, ono se može opravdati razlozima medicinske naravi od trenutka u kojem je tužiteljica u više navrata bila odsutna zbog bolesti i u kojem je navela „burnout“. No iz spisa proizlazi da su tužiteljici ukinute aktivnosti koje su dodane njezinim glavnim poslovima kako bi se prije svega izbjeglo ponavljanje kontroverzi koje su povezane s njezinim sudjelovanjem na aktivnostima izvan odjela. Ako tužiteljica ni na koji način nije ostala bez navedenih glavnih poslova koji su u pogledu interesa službe najvažniji, tj. posla usmenog prevođenja iz kojeg se izvukla, čini se na zadovoljstvo njezine institucije, Službenički sud ne vidi zašto bi rasterećenje od obavljanja određenih dodatnih poslova, koje tužiteljica rado obavlja, u širem kontekstu opisanih događaja imalo za objektivni učinak nanošenje povrede njezinoj osobnosti, dostojanstvu ili fizičkom ili psihičkom integritetu.
Što se tiče različitih liječničkih potvrda i nalaza koje je tužiteljica priložila svojoj tužbi kako bi dokazala da su sporna postupanja njezine načelnice odjela i direktora naštetila njezinoj osobnosti, dostojanstvu ili fizičkom ili psihičkom integritetu, Službenički sud utvrđuje da doista te liječničke potvrde i nalazi dokazuju da tužiteljica ima fizičke smetnje, međutim ne i da su nastale smetnje rezultat uznemiravanja, i zbog tog su se autori tih potvrda, kako bi se zaključilo da postoji takvo uznemiravanje, nužno oslanjali isključivo na opis tužiteljičinih uvjeta rada u Parlamentu koji im je mogla dati (vidjeti presude K/Parlament,
EU:F:2008:158
, t. 41. i C. Q./Parlament,
EU:F:2014:214
, t. 127.). U svakom slučaju, mišljenje medicinskih stručnjaka, čak i da se temeljilo na drugim elementima, a ne opisu radnih uvjeta koji im je dao dotični dužnosnik, nije takve naravi da bi samo po sebi utvrdilo pravno postojanje uznemiravanja ili povrede institucije u pogledu njezine dužnosti pružanja pomoći (presuda Revizorski sud, T‑7/14 P,
EU:T:2015:79
, t. 49.).
Naposljetku, što se tiče tužiteljičinog prigovora koji se odnosi na navodnu naviku direktora da ju poziva na razgovor a da joj ne navodi razlog, Službenički sud podsjeća da je tužiteljica obvezna biti dostupna svojem neposredno nadređenom kad ju on pozove na sastanak (presuda CW/Parlament,
EU:F:2014:186
, t. 123.). Nadalje, iz spisa proizlazi da joj je direktor naveo temu razgovora ili spornih sastanaka svaki put kad je to zatražila. Službenički sud također navodi da se u konačnici čini da su ti razgovori bili pokušaji nadređenih da se riješe poteškoće u odnosima između načelnice odjela i tužiteljice koji se, u bitnome, razjašnjavaju ponašanjem potonje koje dovodi u pitanje autoritet načelnice odjela zbog koje je, u svoje vrijeme, tužiteljičina prijava bila odbačena.
S obzirom na prethodna razmatranja, Službenički sud smatra da Parlament nije počinio očitu pogrešku u ocjeni ni zlouporabu ovlasti time što je u odluci o odbijanju pomoći potvrdio da se, u pogledu elemenata koje mu je posebno predložila tužiteljica i onih u vezi s njezinim izvješćem o ocjeni 2011., postupanja koja su dovedena u pitanje ne mogu smatrati uznemiravanjem u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju. Isto tako, elementi koje je predložila tužiteljica ne dovode do zaključka da njezini uvjeti rada štete njezinu zdravlju i dostojanstvu na temelju članka 31. stavka 1. Povelje.
Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi dužnosti brižnog postupanja i obveze pružanja pomoći utvrđene u članku 24. Pravilnika o osoblju
Argumenti stranaka
U prilog svojem drugom tužbenom razlogu tužiteljica tvrdi da, unatoč činjenici da je TZI‑u dostavila
prima facie
dokaz o postojanju napada načelnice odjela i direktora na nju, on nije primijenio mjere koje je zatražila, što predstavlja povredu kako njegove obveze pružanja pomoći tako i dužnosti brižnog postupanja.
Što se tiče odluke o odbijanju žalbe, tužiteljica ističe da joj je TZI pogrešno prigovorio što se nije obratila savjetodavnom odboru za uznemiravanje jer se, u okviru tajništva Parlamenta, istrage u predmetima o navodnom uznemiravanju povjeravaju tom odboru. Stoga je pogrešno obrazloženje odbijanja njezine žalbe, odnosno preuranjena narav u nedostatku obraćanja savjetodavnom odboru. U tom pogledu, tužiteljica naglašava da je preuzela inicijativu obraćanjem odboru, ali ju njegov predsjednik u vezi s time nije ponovno kontaktirao. Prema njezinu mišljenju, pasivnost i suzdržanost navedenog odbora kao i njegova šutnja, usprkos uvjeravanju TZI‑a, izazvali su kod nje opću zabrinutost koja bi opravdala njezine sumnje u mogućnost delegacije tom odboru s punim povjerenjem vođenja predmeta o uznemiravanju u okviru Parlamenta.
U svakom slučaju, tužiteljica ističe da, suprotno onomu što predlaže Parlament, TZI nije povjerio savjetodavnom odboru za uznemiravanje ovlasti kojima raspolaže na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju. Stoga bi u svakom slučaju bilo neshvatljivo da TZI, da je to posrijedi, u ovom slučaju nije dostavio predmet po službenoj dužnosti tom odboru. Tužiteljica također navodi da je TZI mogao povjeriti vođenje istrage osobi ili nekoj neovisnoj
ad hoc
instanci.
Također, uzimajući u obzir važnost i ozbiljnost činjenica koje se navode, Parlament je morao, čak i prije pokretanja istrage radi utvrđivanja postojanja činjenica, započeti s premještajem načelnice odjela i/ili direktora ili, podredno, promijeniti mjesto zaposlenja tužiteljice kao što je to ona već zatražila u svojem zahtjevu za pomoć. Ona također prigovara TZI‑u što je odbio njezin zahtjev za pomoć na temelju općih informacija o situaciji koja vlada u odjelu, a koje su prikupljene u okviru istrage koja je vođena nakon tužbe za uznemiravanje koju je podnijela njezina kolegica, C. Q., iako je, s jedne strane, tužiteljica tražila da se provede opsežna istraga i, s druge strane, njezini zahtjevi nisu imali veze sa zaključcima donesenima nakon istrage koja je provedena na zahtjev C. Q.
Parlament zahtijeva da se drugi tužbeni razlog odbaci kao neosnovan navodeći da je TZI, u trenutku kad mu je podnesen tužiteljičin zahtjev za pomoć, odnosno 5. veljače 2013., on već bio dobro upoznat s njezinim optužbama posebno stoga što je podnijela žalbu protiv svojeg izvješća o ocjeni 2011. koje je sadržavalo prikaz upotpunjen činjenicama, ali također zbog postupka koji je pokrenula njezina kolegica, C. Q., koji je doveo do izrade mišljenja savjetodavnog odbora za uznemiravanje, vođenja istrage od strane glavnog direktora i donošenja odluka TZI‑ja koje su, u ovom slučaju, kasnije postale predmet tužbe koja se vodi pod brojem F‑12/13. Zahtjev za pomoć bio bi odbijen uz puno poznavanje slučaja i na temelju dokaza koje je predložila tužiteljica kao i istraga koje su već provedene i već sastavljenih izvješća. Naprotiv, zahtjev glavnog tajnika Parlamenta da se tužiteljica ponovno obrati savjetodavnom odboru za uznemiravanje bio je formuliran, kao što je to pojašnjeno na raspravi, samo u duhu otvorenosti i dužne pažnje. Što se tiče toga da se TZI nije po službenoj dužnosti obratio navedenom odboru, Parlament ističe da je to poduzimanje koraka na tužiteljici na temelju njezine obveze lojalne suradnje prema svojoj instituciji.
Ocjena Općeg suda
– Uvodna razmatranja
Kao prvo, važno je razlikovati zahtjev tužiteljice podnesen predsjedniku savjetodavnog odbora za uznemiravanje od zahtjeva za pomoć koji je, na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, podnesen TZI‑u.
Naime, što se tiče savjetodavnog odbora za uznemiravanje, Službenički sud navodi da je, kao što to proizlazi iz Unutarnjeg pravilnika, on osnovan u cilju provedbe članka 12.a Pravilnika o osoblju i da se njegovi glavni zadaci sastoje u tome da potiče mirno i produktivno radno okruženje, sprječava i/ili ukloni svako uznemiravanje članova osoblja kao i da izvršava ulogu mirenja, posredovanja, osposobljavanja i informiranja. U skladu s člancima 6. i 7. Unutarnjeg pravilnika, savjetodavni odbor „je dužan saslušati svaku osobu koja smatra da je bila žrtva uznemiravanja, posvetiti joj potrebno vrijeme i pažnju, pazeći pritom da se zadrži nepristran i objektivan pristup te svijest da se djeluje u multikulturnom okružju[; n] je u svojem radu u potpunosti autonoman, neovisan i povjerljiv“.
Što se tiče obraćanja odboru, u skladu s člancima 9. i 11. Unutarnjeg pravilnika, svaki dužnosnik ili službenik koji je suočen s problemom koji je nastao kao posljedica uznemiravanja ili koji smatra da takav problem postoji u njegovu radnom okruženju može se obratiti odboru za uznemiravanje koji ga mora primiti u roku od 10 radnih dana računajući od njegova obraćanja. Nakon saslušanja navodne žrtve kao i njegova navodnog uznemiravatelja i, eventualno, njegovih drugih kolega u mjesecu koji slijedi nakon saslušanja navodne žrtve, osobe koja se obratila, odbor može, na temelju članka 12. Unutarnjeg pravilnika, dati preporuke nadređenom osoblju podnositelja pritužbe u cilju rješavanja problema. Ako se problem ne riješi, članak 14. Unutarnjeg pravilnika ovlašćuje savjetodavni odbor za uznemiravanje da glavnom tajniku Parlamenta proslijedi povjerljivo izvješće koje sadrži prijedloge o daljnjim mjerama, ako je primjenjivo, zahtijevajući od njega da pokrene opsežnu istragu nakon koje odbor treba donijeti i proslijediti zaključke i eventualne preporuke glavnom tajniku Parlamenta. U tom slučaju, potonji će, u skladu s člankom 16. Unutarnjeg pravilnika, obavijestiti odbor o mjerama koje namjerava poduzeti.
Osim toga, iz članaka 10. i 11. Unutarnjeg pravilnika proizlazi da svako obraćanje dužnosnika ili službenika institucije savjetodavnom odboru za uznemiravanje nije uvjetovano podnošenjem
prima facie
dokaza o uznemiravanju i da je, naprotiv, taj odbor, jednom kad mu se obrati, obvezan obaviti poslove koji su mu povjereni, poput onih prethodno navedenih, a da izvršenje njegovih dužnosti nije uvjetovano nikakvom prethodnom odlukom TZI‑a, osim ako to nije TZI koji se obratio odboru, između ostalog, na temelju članka 14. Unutarnjeg pravilnika.
Nadalje, iako obraćanje savjetodavnom odboru može biti poželjno u određenim slučajevima, posebno u pogledu medijacije, ono nije nužan preduvjet mogućnosti da dužnosnik podnese zahtjev za pružanje pomoći u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju, prema uvjetima propisanim u člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu Faita/EGSO,
EU:F:2013:130
, t. 91.). Naime, za razliku od teksta i svrhe članka 12.a Pravilnika o osoblju kao i Unutarnjeg pravilnika koji je Parlament donio radi provedbe navedenog članka, članak 24. tog pravilnika ne odnosi se posebno na sprječavanje ili borbu protiv uznemiravanja, ali općenitije omogućava svakoj osobi na koju se primjenjuje da od TZI‑a zatraži poduzimanje svake mjere koja „pomaže dužnosniku, posebno u postupcima protiv počinitelja prijetnji, uvreda, klevete i širenja klevete te svih vrsta napada usmjerenih […] na osobu ili imovinu, zbog njegova položaja ili poslova“.
Tako se za podnošenje zahtjeva za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju ne zahtijeva, iako se radi o zahtjevu za pomoć u vezi sa slučajem uznemirivanja, da se dotična osoba prethodno mora obratiti savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja, koji je osnovao Parlament na temelju članka 12.a Pravilnika o osoblju, neovisno o činjenici da TZI može na temelju članka 14. Unutarnjeg pravilnika odlučiti da u određenim slučajevima naloži savjetodavnom odboru za uznemiravanje da preuzme odgovornost za pokretanje istrage o činjenicama navodnog uznemiravanja o kojima je TZI upozoren.
– Povreda obveze pružanja pomoći i dužnosti brižnog postupanja
U ovom slučaju, Službenički sud utvrdio je da je tužiteljica od predsjednika savjetodavnog odbora za uznemiravanje zatražila pomoć jer je „[o]d 1. veljače 2012. [ona] [bila] izložena velikom pritisku koji je nad njom izvršavalo [nj]ezino dvoje nadređenih“. Iako se taj zahtjev izričito ne odnosi na pojam uznemiravanja niti on proizlazi na temelju
prima facie
dokaza o „velikom pritisku“ koji navodi tužiteljica, odbor je primjenom Unutarnjeg pravilnika bio obvezan primiti tužiteljicu u roku od deset radnih dana što je očigledno propustio učiniti. Razlog koji navodi Parlament kako bi opravdao to što je odbor povrijedio Unutarnji pravilnik, odnosno što je njegov predsjednik bio u postupku preseljenja u novi ured uslijed preraspoređivanja na novo više rukovodeće radno mjesto u drugu glavnu upravu, nije relevantan jer, iako iz tužiteljičine elektroničke pošte koja je bila naslovljena na tajništvo odbora ili na njezinog predsjednika proizlazi da je nasamo htjela razgovarati s predsjednikom odbora, na odboru je, kao savjetodavnom tijelu koje predstavlja njezin predsjednik, da primijeni potrebne mjere kako bi netko drugi od članova, od kojih su njih dvoje bili navedeni u kopiji jednog dijela korespondencije, preuzeo tužiteljičin zahtjev, a što očito nije učinjeno.
Neovisno o pitanju obraćanja savjetodavnom odboru, kao što je to prethodno utvrđeno, tužiteljica je u svakom slučaju imala pravo podnijeti zahtjev za pružanje pomoći TZI‑u u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju a da nije bila obvezna prethodno se obratiti tom odboru ili čekati njegov eventualni odgovor.
U tom pogledu, kao što je to navedeno u točki 37. ove presude, na tužiteljici je da u prilogu svojem zahtjevu za pružanje pomoći podnese
prima facie
dokaz o postojanju napada za koji tvrdi da je počinjen od strane načelnice odjela i direktora.
U ovom slučaju, iako elementi koje je navela u svojem zahtjevu za pružanje pomoći ne dokazuju postojanje navodnog uznemiravanja, TZI je mogao smatrati, otvorenoga duha u skladu sa svojom dužnošću brižnog postupanja, da bi u određenoj mjeri ti elementi mogli predstavljati
prima facie
dokaz takvog uznemiravanja. Stoga je načelno na Parlamentu da primijeni prikladne mjere, osobito da provede istragu, kako bi utvrdio činjenice koje su dovele do pritužbe zajedno s osobom koja ju je podnijela. U izvršenju ovlasti koje su joj povjerene, uprava, u tu svrhu i pružajući prikladnu logističku i ljudsku potporu, može odlučiti da vođenje takve istrage povjeri nadležnoj osobi institucije, kao što je glavni direktor,
ad hoc
odbor za istrage, savjetodavni odbor za uznemiravanje ili, još, osoba ili vanjsko tijelo te institucije.
Međutim, što se tiče zakonitosti odluke kojom se odbija zahtjev za pomoć a da pritom nije bila otvorena upravna istraga, koji je podnesen na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, sud Unije mora ispitati osnovanost te odluke s obzirom na dokaze koje je zainteresirana osoba u svojem zahtjevu za pomoć predočila upravi tijekom njezina odlučivanja (presuda Faita/EGSO ,
EU:F:2013:130
, t. 98.).
U tom pogledu Službenički sud napominje da je, kao prvo, tužiteljica uz svoj zahtjev za pružanje pomoći dostavila opsežnu dokumentaciju kojom se, osobito putem elektroničke pošte, potvrđuju navodne činjenice. Kao drugo, tužiteljica je u njemu navela da je „[TZI], kojem je [C. Q.] službeno podnijela zahtjev za pružanje pomoći i žalbu, u potpunosti bio upoznat sa situacijom i zadužio glavnog direktora da provede istragu u predmetu“.
Posljedično i suprotno onomu što tvrdi tužiteljica, TZI pri rješavanju zahtjeva za pomoć ima pravo uzeti u obzir informacije kojima već raspolaže i na koje se podnositelj zahtjeva za pomoć u njemu neposredno i/ili posredno poziva, odnosno posebno mišljenje savjetodavnog odbora za pomoć i istragu koju je proveo glavni direktor nakon pritužbe C. Q. za uznemiravanje s obzirom na to da je, osim toga, zahtjev za pomoć potonje umiješao u spor iste protagoniste, uključujući tužiteljicu, koje su odbor i TZI saslušali, ponekad i u više navrata. Tomu se dodaje činjenica da je tužiteljica u spor umiješala sporne događaje prilikom osporavanja izvješća o ocjeni 2011. i 2012.
S obzirom na dokaze koje je predložila tužiteljica i one koji su Parlamentu poznati u vezi s izvješćem o ocjeni 2011. i pritužbom C. Q. za uznemiravanje, Službenički sud smatra da je TZI u ovom slučaju mogao u odluci o odbijanju pomoći prosuditi da u tom stadiju već ima dovoljno saznanja o postojanju i opsegu činjenica koje navodi tužiteljica da može zaključiti kako one ne predstavljaju uznemiravanje, a što je Službenički sud potvrdio u okviru razmatranja prvog tužbenog razloga.
Usto, kad prema okolnostima slučaja provođenje nove istrage podrazumijeva ispitivanje istih protagonista koji su već saslušani u okviru hitne istrage nakon što je C. Q. podnijela pritužbu za uznemiravanje, o činjenicama od kojih su neke jednake onima u sporu koji je pokrenula C. Q. i za koje nije nužno da će pružiti dodatno pojašnjenje u vezi s dovoljno iscrpnima dokazima koje je tužiteljica već predložila TZI‑u, Službenički sud smatra da Parlament time nije počinio očitu pogrešku u ocjeni prilikom izbora mjera i sredstava za primjenu članka 24. Pravilnika o osoblju, za što ima široku diskrecijsku ovlast i, posljedično, ne krši tu odredbu ako odbija provesti „opsežnu istragu o metodama upravljanja [svoje načelnice odjela] i [direktora] kao i o njihovu postupanju prema [tužiteljici]“.
Tome se dodaje činjenica da pri određivanju mjera za koje smatra da su prikladne u svrhu utvrđivanja postojanja i opsega navodnih činjenica TZI treba također osigurati zaštitu prava osoba koje mogu biti obuhvaćene istragom na način da, prema okolnostima specifičnima za ovaj predmet prije nego što se ponovno svi protagonisti izlože novoj istrazi koja za nadređene, ali i članove odjela može biti neugodno nepotrebna, TZI mora biti uvjeren da raspolaže indicijama koje mogu dokazati realne sumnje u uznemiravanje (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Nanopoulos, T‑308/10 P,
EU:T:2012:370
, t. 152.), uključujući one u odnosu na prethodne tvrdnje TZI‑a i savjetodavnog odbora za uznemiravanje u okviru pritužbe C. Q. za uznemiravanje. Dakle, u ovom slučaju ti elementi ne postoje.
Što se tiče zahtjeva tužiteljice da se načelnicu odjela i/ili direktora premjesti kako bi ju se zaštitilo od njihova navodnog zlostavljanja, Službenički sud smatra da, u pogledu sudske prakse navedene u točki 40. ove presude, ako činjenice koje navodi tužiteljica ne predstavljaju povredu obveza njezinih neposredno nadređenih propisanih u članku 12.a Pravilnika o osoblju, TZI nije povrijedio članak 24. Pravilnika o osoblju ni dužnost brižnog postupanja time što je odbio taj zahtjev. Isto vrijedi za tužiteljičin zahtjev za „primjenu mjere učinka [ekvivalenta]“, kao što je njezin premještaj, tim više što je tužiteljica, tada član privremenog osoblja u drugom odjelu za usmeno prevođenje, do kraja 2007. bila zaposlena u svojem trenutačnom odjelu i što se ta promjena odjela odvijala u kontekstu podnošenja tužiteljičinog drugog prigovora za uznemiravanje 2005. i koji je TZI odbio.
Što se tiče činjenice da se TZI nije neposredno obratio savjetodavnom odboru za uznemiravanje kako bi ispitao, u okviru svojih ovlasti propisanih unutarnjim pravilnikom, tužiteljičinu pritužbu prema kojoj je u svoje vrijeme propustio postupiti, Službenički sud smatra da bi, na temelju tužiteljičinih argumenata u njezinom zahtjevu za pomoć, argumenata koje je ponovila u svojoj žalbi i tužbi, TZI u konačnici postupio protivno volji potonje da se obratila odboru u koji je, tvrdi, izgubila u potpunosti povjerenje. Što se tiče tužiteljičinih argumenata u kojima prigovara TZI‑u jer, posebno na temelju članka 14. Unutarnjeg pravilnika, nije naložio odboru provođenje opsežne istrage, Službenički sud utvrđuje, s jedne strane, da primjena te odredbe podrazumijeva da odbor upućuje glavnom tajniku Parlamenta zahtjev kako bi on navedenom odboru dao upute za provođenje detaljne istrage, za što zahtjev u ovom slučaju ne postoji, i da je, s druge strane, kao što je to prethodno utvrđeno, TZI mogao valjano smatrati da ima dovoljno saznanja o činjenicama temeljem kojih može odbiti zahtjev za pomoć kao neosnovan a da pritom savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja ili kojem god drugom tijelu nema potrebu naložiti provođenje dodatnih istraga.
S obzirom na to, Službenički sud navodi da je u odluci kojom se odbija pomoć zahtjev za pomoć odbijen u meritumu, i to nakon podrobnog ispitivanja spornih događaja koje je navela tužiteljica, ali da je žalba, naime, odbijena uglavnom zbog njezine preuranjenosti jer je bilo na tužiteljici, s obzirom na njezinu želju da se provede opsežna istraga, da se prethodno obrati savjetodavnom odboru za uznemiravanje koji može voditi takvu istragu.
Dakle, kao što je napomenuto u točkama 134. do 138. ove presude, obraćanje savjetodavnom odboru za uznemiravanje nije preduvjet podnošenja zahtjeva za pomoć TZI‑u na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju i, u ovom slučaju, žalbe u slučaju njegova odbijanja. Okolnost da je TZI u odluci o odbijanju pomoći pozvao tužiteljicu da se obrati odboru putem njegova novog predsjednika nije u tom pogledu relevantna. Osim toga, Službenički sud napominje da, s vremenskog aspekta, dok se tužiteljica u zahtjevu za pomoć oslanjala na događaje koji su se odvijali od travnja 2011., posebno one koji se odnose na sastavljanje zapisnika od 23. svibnja 2011. i njezino nesudjelovanje na ljetnom sveučilišnom tečaju, tužiteljičina elektronička pošta naslovljena na savjetodavni odbor za uznemiravanje bila je usmjerena, ukratko, samo na poslovni pritisak koji je osjećala od 1. veljače 2012.
Naposljetku, zahtjev u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju doista može biti odbijen zbog njegove preuranjenosti. Naprotiv, to nije slučaj sa žalbom, u pogledu koje rok od tri mjeseca propisan člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju, koji je u svakom slučaju kratak, ne dovodi u pitanje eventualno obraćanje savjetodavnom odboru takvom kakav postoji u okviru Parlamenta u području uznemiravanja.
Posljedično, TZI, time što je odbio žalbu zbog njezine preuranjenosti jer se tužiteljica prethodno trebala obratiti savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja, temelji svoju odluku na pogrešnom obrazloženju koje dužnosnike i službenike može dovesti u zabludu u pogledu nadležnosti i odgovornosti savjetodavnog odbora nadležnog za prijave zbog uznemiravanja i TZI‑a u području uznemiravanja, takve kakve su navedene u točkama 13. do 138. ove presude.
[Kako je ispravljeno rješenjem od 3. prosinca 2015.] Ipak, takvo obrazloženje nije takve naravi da utječe na zakonitost odluke o odbijanju žalbe i odluke o odbijanju pomoći. Naime, podsjećajući tužiteljicu u odluci o odbijanju žalbe da, na temelju sudske prakse, postojanje teških čak konfliktnih odnosa između dužnosnika i njegovih nadređenih samo po sebi nije dokaz uznemiravanja, TZI je u osnovi mislio potvrditi, iako podredno, detaljno ispitivanje provedeno u odluci o odbijanju pomoći ili ga barem nije namjeravao opovrgnuti. Štoviše, to je tvrdio Parlament, posebno na saslušanju. Osim toga, neovisno o ishodu ove tužbe, Službenički sud utvrđuje da je savjetodavni odbor za uznemiravanje zadužen za mirenje i posredovanje kojima se rješavaju poteškoće s kojima se tužiteljica susrela, iako one nisu uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju, u svrhu uspostavljanja „mirne i produktivne radne atmosfere“ u smislu članka 5. Unutarnjeg pravilnika.
S obzirom na sva prethodno iznesena razmatranja i bez potrebe da se neovisnom prevoditelju naloži da se određena elektronička pošta napisana na češkom prevede na engleski jezik, valja odbiti drugi tužbeni razlog i, posljedično, u cijelosti zahtjev za poništenje odluke o odbijanju pomoći i odluke o odbijanju žalbe.
3.
O zahtjevu za naknadu štete
U svojem zahtjevu tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da joj Parlament isplati iznos od 50.000 eura na ime naknade za nematerijalnu štetu za koju smatra da ju je pretrpjela kao i da joj isplati, na ime naknade za materijalnu štetu, četvrtinu iznosa liječničkih troškova nastalih u vezi s pogoršanjem njezina zdravstvenog stanja, ukupna svota uvećana za zakonske kamate do isplate
Parlament zahtijeva da se zahtjev za naknadu štete, na prvom mjestu, odbaci kao nedopušten i, podredno, odbije kao neosnovan.
Neovisno o tome je li se, u pogledu pravila o usklađenosti, tužiteljica, zahtijevajući da se „ispravi nepravda koja joj je bila uzrokovana ili bi još uvijek mogla biti uzrokovana pobijanom odlukom“, u žalbi namjeravala pozivati na naknade za materijalnu i/ili nematerijalnu štetu, valja podsjetiti da zahtjeve za naknadu materijalne ili nematerijalne štete treba odbiti ako su, kao u ovom slučaju, u uskoj vezi sa zahtjevima za poništenje koji su sami odbijeni kao neosnovani (presuda López Cejudo/Komisija, F‑28/13,
EU:F:2014:55
, t. 105. i navedena sudska praksa).
Uzimajući u obzir odbijanje zahtjeva za poništenje i, posljedično, nepostojanje povrede kojom se utvrđuje njezina odgovornost, valja odbiti zahtjev za naknadu štete.
Troškovi
Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Sukladno članku 102. stavku 2. tog poslovnika, stranci koja je uspjela u postupku može se naložiti snošenje vlastitih troškova i da djelomično ili u potpunosti preuzme troškove druge stranke ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja postupka, a posebno ako je prouzročila drugoj stranci troškove koji su ocijenjeni nepotrebnima ili nastalima zloupotrebom prava.
Iz obrazloženja ove presude proizlazi da tužiteljica nije uspjela u postupku. Usto, Parlament je u svojem zahtjevu izričito zatražio da se tužiteljici naloži snošenje troškova. Međutim, uzimajući u obzir, s jedne strane, nefunkcioniranje odbora koje je, povredom unutarnjeg pravilnika, dovelo do nepostupanja prema tužiteljičinom zahtjevu naslovljenom na prethodnog predsjednika tog odbora i, s druge strane, neprikladno obrazloženje navedeno u odluci o odbijanju žalbe, Službenički sud smatra opravdanom primjenu članka 102. stavku 2. Poslovnika i odlučuje da, posljedično, Parlament snosi vlastite troškove i nalaže mu se snošenje polovice tužiteljičinih troškova.

Slijedom navedenoga,
SLUŽBENIČKI SUD (prvo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Europski parlament snosi vlastite troškove i nalaže mu se snošenje polovice troškova C. W.

3.
C. W. snosi polovicu vlastitih troškova.

Barents
Perillo
Svenningsen
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. ožujka 2015.
Tajnik
W. Hakenberg
Predsjednik
R. Barents
(
*1
)	Jezik postupka: engleski