CELEX: 62013CJ0311
Protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului
Directiva 80/987/CEE
Salariat resortisant al unei țări terțe care nu dispune de un permis de ședere valabil
Refuz al beneficiului dreptului la o indemnizație de insolvabilitate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului (
JO L 283, p. 23
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 (
JO L 270, p. 10
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 149, denumită în continuare „Directiva 80/987”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Tümer, pe de o parte, și Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (consiliul de administrație al Institutului de Administrare a Asigurărilor pentru Lucrătorii Salariați, denumit în continuare „Uwv”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acestuia din urmă de a plăti domnului Tümer o indemnizație de insolvabilitate pentru motivul că este resortisant al unei țări terțe și nu are reședința legală în Țările de Jos.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 80/987
Considerentul (1) al Directivei 2002/74 prevede:
„Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată la 9 decembrie 1989, prevede la punctul 7 că realizarea pieței interne trebuie să conducă la o îmbunătățire a condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor din Comunitatea Europeană și că această îmbunătățire trebuie să implice, unde este necesar, dezvoltarea anumitor aspecte ale reglementărilor privind ocuparea forței de muncă, cum ar fi procedurile de disponibilizare colectivă și cele privind falimentul.”
Articolul 1 din Directiva 80/987 prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică creanțelor salariaților care izvorăsc din contracte de muncă sau raporturi de muncă încheiate cu angajatori care sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1).
(2)   În mod excepțional, statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al prezentei directive creanțele anumitor categorii de salariați, în temeiul existenței altor forme de garantare, dacă se stabilește că acestea oferă persoanelor respective o protecție echivalentă celei oferite de prezenta directivă.
(3)   Dacă o astfel de dispoziție este deja în vigoare în legislația lor internă, statele membre pot exclude în continuare din domeniul de aplicare al prezentei directive:
(a)
personalul de serviciu casnic încadrat de o persoană fizică;
(b)
pescarii remunerați în cotă‑parte.”
Articolul 2 alineatele (2) și (3) din aceeași directivă are următorul cuprins:
„(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului intern cu privire la definirea termenilor «lucrător salariat», «angajator», «remunerație», «drept dobândit», «drept în curs de a fi dobândit».
Cu toate acestea, statele membre nu pot exclude din domeniul de aplicare a prezentei directive:
(a)
lucrătorii salariați cu fracțiune de normă în sensul Directivei 97/81/CE;
(b)
lucrătorii cu contract pe durată determinată în sensul Directivei 1999/70/CE;
(c)
lucrătorii având un raport de muncă temporar în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 91/383/CEE.
(3)   Statele membre nu pot stabili o durată minimă pentru contractul de muncă sau raportul de muncă ca o condiție pentru ca lucrătorii să aibă dreptul de a invoca prezenta directivă.”
Potrivit articolului 3 din Directiva 80/987:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4, plata drepturilor neachitate ale salariaților care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.
Creanțele preluate de instituția de garantare sunt drepturile salariale neplătite referitoare la o perioadă care precedă și/sau, după cum este cazul, succedă o dată stabilită de statele membre.”
Articolul 4 din această directivă prevede:
„(1)   Statele membre au posibilitatea de a limita obligația de plată prevăzută la articolul 3 pentru instituțiile de garantare.
(2)   În cazul în care statele membre își exercită dreptul prevăzut la alineatul (1), acestea specifică durata perioadei pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare. Aceasta însă nu poate fi mai scurtă decât perioada care acoperă remunerația pentru ultimele trei luni ale raportului de muncă care precedă sau succedă data menționată la articolul 3. Statele membre pot include această perioadă minimă de trei luni într‑o perioadă de referință a cărei durată nu poate fi mai mică de șase luni.
Statele membre care prevăd o perioadă de referință de cel puțin 18 luni pot limita durata perioadei pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare la opt săptămâni. În acest caz, pentru calculul perioadei minime se folosesc perioadele care sunt cele mai favorabile salariatului.
(3)   De asemenea, statele membre pot stabili plafoane ale plăților efectuate de instituțiile de garantare. Aceste plafoane nu se pot situa mai jos de un nivel compatibil din punct de vedere social cu obiectivul social al prezentei directive.
În cazul în care statele membre recurg la această posibilitate, acestea comunică Comisiei metodele utilizate pentru stabilirea plafonului.”
Directiva 80/987 a fost codificată prin Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (
JO L 283, p. 36
), care preia, în termeni identici, conținutul articolelor 2-4 din Directiva 80/987. Directiva 2008/94 a intrat în vigoare la 17 noiembrie 2008.
Directiva 2003/109/CE
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung (
JO L 16, p. 44
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 225) prevede:
„Prezenta directivă se aplică resortisanților țărilor terțe care au reședința legală pe teritoriul unui stat membru.”
Articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din această directivă are următorul conținut:
„Statele membre acordă statutul de rezident pe termen lung resortisanților țărilor terțe care au avut reședința legală și fără întrerupere pe teritoriul lor timp de cinci ani înainte de a depune cererea în cauză.”
Potrivit articolului 11 alineatul (1) litera (d) din această directivă, rezidentul pe termen lung beneficiază de egalitate de tratament cu resortisanții naționali în ceea ce privește „securitatea socială, asistența socială și protecția socială astfel cum sunt definite de legislația internă”.
Articolul 13 din aceeași directivă, intitulat „Dispoziții de drept intern mai favorabile”, prevede:
„Statele membre pot elibera permise de ședere permanente sau cu durată de validitate nelimitată în condiții mai favorabile decât cele stabilite de prezenta directivă. Permisele de ședere respective nu acordă dreptul de ședere în celelalte state membre, în conformitate cu prevederile din capitolul III al prezentei directive.”
Decizia nr. 1/80
Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (
JO 1964, 217, p. 3685
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10), a instituit un consiliu de asociere.
Articolul 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor articolului 7, referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru:
—
are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă;
—
are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii;
—
beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.”
Articolul 7 din Decizia nr. 1/80 are următorul cuprins:
„Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru, care au fost autorizați să se alăture acestuia:
—
au dreptul să accepte – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice ofertă de încadrare în muncă, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani;
—
beneficiază, pe teritoriul acestui stat, de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani.
[…]”
Dreptul olandez
Articolul 3 alineatul 1 din Legea privind șomajul (Werkloosheidswet, denumită în continuare „WW”) are următorul cuprins:
„Lucrătorul salariat este persoana fizică cu vârsta sub 65 de ani care se află într‑un raport de muncă de drept privat sau de drept public.”
Conform articolului 3 alineatul 3 din WW, prin derogare de la alineatul 1 al acestui articol, nu sunt considerați lucrători salariați resortisanții țărilor terțe care nu au reședința legală în Țările de Jos în sensul articolului 8 literele a-e și l din Legea din 2000 privind străinii (Vreemdelingenwet 2000, denumită în continuare „Vw 2000”).
În temeiul articolului 61 din WW, lucrătorul salariat beneficiază de dreptul la o indemnizație de insolvabilitate în temeiul capitolului IV din această lege dacă poate pretinde plata salariului, a unei indemnizații de concediu sau a unei prime de concediu din partea angajatorului care a fost declarat în stare de faliment sau dacă ar putea suferi o pagubă patrimonială din cauza omisiunii angajatorului de a plăti contribuțiile datorate terților în temeiul raportului de muncă cu acest lucrător salariat.
Potrivit articolului 8 literele a-e și l din Vw 2000, un străin are reședința legală în Țările de Jos exclusiv:
„a.
în temeiul unui permis de ședere pe perioadă determinată în sensul articolului 14;
b.
în temeiul unui permis de ședere pe perioadă nedeterminată în sensul articolului 20;
c.
în temeiul unui permis de ședere pe perioadă determinată în sensul articolului 28;
d.
în temeiul unui permis de ședere pe perioadă nedeterminată în sensul articolului 33;
e.
dacă are statut de cetățean comunitar, în măsura în care respectivul cetățean are dreptul de ședere recunoscut în temeiul unei dispoziții conforme Tratatului de instituire a Comunității Europene sau a Acordului privind Spațiul Economic European;
[…]
l.
când dreptul de ședere al străinului se întemeiază pe Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia;
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Domnul Tümer este un resortisant turc care locuiește în Țările de Jos din anul 1988.
În perioada cuprinsă între 18 august 1988 și 31 martie 1995, a fost titularul unui permis de ședere pe durată determinată, care i‑a fost acordat cu condiția de a locui la soția sa. El a divorțat în cursul anului 1996.
La 14 octombrie 2005, domnul Tümer a formulat o cerere de acordare a unui permis de ședere pe durată nedeterminată. Această cerere a fost respinsă de secretarul de stat pentru justiție. Contestația formulată împotriva acestei decizii a fost declarată neîntemeiată prin decizia din 16 aprilie 2007. La 28 august 2008, Rechtbank ’s‑Gravenhage a respins acțiunea formulată împotriva acestei decizii, pentru motivul că reclamantul din litigiul principal nu putea invoca niciun drept în temeiul articolului 6 sau al articolului 7 din Decizia nr. 1/80. Hotărârea acestei instanțe nu a fost apelată. De la 25 aprilie 2007, domnul Tümer nu mai deține permis de ședere.
Din anul 1997, domnul Tümer a lucrat în mod intermitent în Țările de Jos. La 3 ianuarie 2005, a fost angajat de Halfmoon Cosmetics BV (denumită în continuare „Halfmoon Cosmetics”), care în 2007 a plătit pentru el contribuții în temeiul WW. Începând cu luna august 2007, Halfmoon Cosmetics nu a mai plătit decât o parte din salariu și a fost declarată în stare de faliment la 22 ianuarie 2008. La 26 ianuarie 2008, reclamantului din litigiul principal i‑a fost notificată concedierea.
Domnul Tümer a formulat o cerere de acordare a indemnizației de insolvabilitate în temeiul WW, având ca obiect creanțele neplătite de Halfmoon Cosmetics din luna august 2007 și până la concedierea sa, respectiv în perioada în care nu dispunea de un permis de ședere. Această cerere a fost respinsă prin decizia din 8 februarie 2008. Domnul Tümer a contestat această decizie. La 10 iunie 2008, Uwv a declarat contestația nefondată pentru motivul că domnul Tümer nu era „lucrător salariat” în sensul articolului 3 alineatul 3 din WW, întrucât nu avea reședința legală în Țările de Jos. Prin hotărârea din 18 decembrie 2009, Rechtbank ’s‑Hertogenbosch a respins, pentru același motiv, acțiunea formulată de domnul Tümer împotriva deciziei din 10 iunie 2008.
Reclamantul din litigiul principal a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Centrale Raad van Beroep, în fața căreia a arătat că este lucrător salariat, chiar dacă este resortisant al unei țări terțe, și că trebuie considerat ca neavând reședința legală în Țările de Jos. Uwv a susținut că Directiva 80/987 nu poate avea un domeniu de aplicare mai larg decât temeiul juridic pe care este întemeiată, și anume articolul 137 CE, și, prin urmare, nu este aplicabilă resortisanților țărilor terțe care nu au reședința legală în Țările de Jos. În acest context, a arătat că Directiva 2003/109, potrivit căreia rezidenții pe termen lung beneficiază de egalitate de tratament în ceea ce privește securitatea socială, se referă numai la resortisanții țărilor terțe care au reședința legală pe teritoriul Uniunii Europene.
Potrivit indicațiilor instanței de trimitere, domnul Tümer este titularul unor creanțe salariale neplătite care rezultă din contractul său de muncă și care au ca obiect remunerația aferentă unei perioade care precedă data de referință în sensul articolului 3 din Directiva 80/987. În ceea ce privește calitatea sa de „lucrător salariat” în sensul articolului 2 alineatul (2) din această directivă, instanța respectivă arată că, deși domnul Tümer, în calitate de resortisant al unei țări terțe care nu are reședința legală în Țările de Jos, nu este „lucrător salariat” în sensul WW, totuși, din perspectiva dreptului civil olandez, raportul său cu angajatorul constituie un contract de muncă, astfel încât este considerat lucrător salariat. În această calitate, domnul Tümer ar putea de asemenea să sesizeze instanța și să solicite în temeiul contractului său de muncă plata remunerației sale de către angajator.
În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„[Directiva 80/987], în special articolele 2-4 din aceasta, având în vedere și articolul 137 alineatul (2) CE [devenit articolul 153 alineatul (2) TFUE], care constituie temeiul juridic al directivei, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum articolul 3 alineatul 3 și articolul 61 din WW, conform căreia străinul resortisant al unei țări terțe care nu are reședința legală în Țările de Jos în sensul articolului 8 literele a-e și l din [Vw 2000] nu este considerat lucrător salariat, nici într‑o situație precum cea a [resortisantului unei țări terțe] care a introdus o cerere de acordare a unei indemnizații de insolvență, care trebuie considerat lucrător salariat în sensul dreptului civil și care îndeplinește celelalte condiții pentru acordarea acestei indemnizații?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 80/987 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe care nu are reședința legală în statul membru respectiv nu este considerat un lucrător salariat care să poată pretinde o indemnizație de insolvabilitate în special pentru creanțele salariale neplătite în caz de insolvabilitate a angajatorului, în condițiile în care, în temeiul dispozițiilor dreptului civil al acestui stat membru, acest resortisant al unei țări terțe este calificat drept „lucrător salariat”, având dreptul la o remunerație care poate face obiectul unei acțiuni împotriva angajatorului său în fața instanțelor naționale.
În observațiile prezentate Curții, Comisia a solicitat Curții să examineze premisa pe care se întemeiază cererea de decizie preliminară, și anume faptul că domnul Tümer nu avea, în perioada în discuție în litigiul principal, reședința legală în Țările de Jos, în sensul Acordului de asociere cu Turcia și în special al Deciziei nr. 1/80. Or, întrucât instanța de trimitere nu a adresat nicio întrebare în această privință, ea a indicat că Rechtbank ’s‑Gravenhage a respins cererea domnului Tümer de acordare a unui permis de ședere pe durată nedeterminată în special în temeiul articolelor 6 și 7 din Decizia nr. 1/80, printr‑o hotărâre din 28 august 2008 care nu a fost atacată cu apel de acesta din urmă.
În aceste condiții, este necesar să se verifice dacă dispozițiile Directivei 80/987 se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude un resortisant al unei țări terțe, precum domnul Tümer, de la protecția lucrătorilor salariați prevăzută de această directivă din cauza situației sale de ședere ilegală.
În observațiile prezentate Curții, Uwv și guvernul olandez susțin că Directiva 80/987 nu se poate aplica resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală, întrucât articolul 137 alineatul (2) CE, pe care se întemeiază această directivă, nu se referă la resortisanții țărilor terțe. O astfel de aplicare ar fi de asemenea contrară politicii Uniunii în materie de imigrație și în special Directivei 2003/109, care nu ar acorda dreptul la un tratament egal, în special în materie de securitate socială, decât resortisanților țărilor terțe care au reședința legală într‑un stat membru.
În acest sens, este suficient să se constate, pe de o parte, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 51 din concluzii, că articolul 137 alineatul (2) CE, care constituie temeiul juridic al Directivei 2002/74, nu limitează competența de a adopta cerințe minime având ca obiect realizarea în special a obiectivului ameliorării condițiilor de viață și de muncă prevăzut la articolul 136 CE doar în privința resortisanților statelor membre, cu excluderea resortisanților țărilor terțe.
Pe de altă parte, în ceea ce privește Directiva 2003/109, este necesar să se arate că, deși articolul 3 alineatul (1) din această directivă subordonează acordarea statutului de rezident pe termen lung, care presupune un drept la egalitate de tratament în materiile vizate la articolul 11 din această directivă, condiției șederii legale, aceeași directivă nu exclude nicidecum ca alte acte ale Uniunii, precum Directiva 80/987, să acorde, în condiții diferite, drepturi resortisanților țărilor terțe în vederea realizării obiectivelor proprii acestor acte.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 80/987, aceasta se aplică creanțelor salariaților care izvorăsc din contracte de muncă sau raporturi de muncă încheiate cu angajatori care sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1) din aceeași directivă.
Deși Directiva 80/987 nu definește ea însăși sintagma „lucrător salariat” și prevede, la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf, că nu aduce atingere dreptului intern cu privire la definirea acestui termen, din articolul 1 alineatele (2) și (3), precum și din articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din această directivă rezultă că marja de apreciere de care dispun statele membre, în temeiul primului paragraf al acestei din urmă dispoziții, pentru a defini sintagma „lucrător salariat” nu este însă nelimitată.
În această privință, trebuie arătat mai întâi că nici articolul 1 alineatul (1), nici celelalte dispoziții ale acestei directive nu exclud resortisanții țărilor terțe din domeniul de aplicare al Directivei 80/987 și nici nu permit, în mod expres, statelor membre să o facă.
În continuare, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 80/987, aceasta are vocație să se aplice creanțelor salariale deținute de orice lucrător salariat față de angajatorul său. În schimb, posibilitatea statelor membre, prevăzută la articolul 1 alineatele (2) și (3) din această directivă, de a exclude anumite categorii de lucrători salariați din domeniul de aplicare al acestei directive nu se referă decât la cazuri specifice și este supusă unor condiții.
În acest context, este important să se sublinieze că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 80/987, care permite excluderea, cu titlu excepțional, a anumitor categorii de lucrători salariați în temeiul existenței altor forme de garantare, nu dispensează statele membre de orice obligație de a acorda protecție acestor lucrători salariați în cazul insolvabilității angajatorului lor, ci impune ca lucrătorii salariați în cauză să beneficieze de o protecție echivalentă celei care rezultă din această directivă.
În ceea ce privește reglementarea în discuție în litigiul principal, din indicațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că dreptul civil olandez califică orice persoană legată printr‑un contract de muncă de un angajator drept „lucrător salariat” care are dreptul la o remunerație, indiferent de cetățenia sa ori de legalitatea reședinței sale în acest stat membru.
În schimb, dacă articolul 3 alineatul 1 din WW califică, în principiu, drept „lucrător salariat” care poate pretinde o indemnizație de insolvență în temeiul articolului 61 din această lege orice persoană fizică cu vârsta sub 65 de ani care se află într‑un raport de muncă de drept privat sau de drept public, articolul 3 alineatul 3 din aceeași lege exclude resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală din noțiunea „lucrător salariat” și, prin urmare, de la beneficiul acestei indemnizații de insolvabilitate.
Având în vedere că această dispoziție nu acordă acestor resortisanți ai unor țări terțe o protecție echivalentă indemnizației de insolvență menționate, rezultă că ea nu îndeplinește condițiile care permit excluderea anumitor categorii de „lucrători salariați” în temeiul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 80/987. De asemenea, este cert că această dispoziție nu intră în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (3) din această directivă.
De asemenea, potrivit jurisprudenței Curții, articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din această directivă trebuie interpretat în lumina finalității sociale a directivei menționate, care constă în asigurarea pentru toți lucrătorii salariați a unei protecții minime la nivelul Uniunii în caz de insolvabilitate a angajatorului, prin plata creanțelor neachitate izvorâte din contracte de muncă sau din raporturi de muncă și care privesc salarizarea aferentă unei perioade determinate. Statele membre nu pot, așadar, defini după bunul lor plac sintagma „lucrător salariat”, astfel încât să pună în pericol finalitatea socială a directivei menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea van Ardennen, C‑435/10,
EU:C:2011:751
, punctele 27 și 34).
Marja de apreciere de care dispun statele membre în temeiul acestei dispoziții pentru definirea sintagmei „lucrător salariat”, amintită la punctul 35 din prezenta hotărâre, este astfel circumscrisă finalității sociale a Directivei 80/987 pe care statele membre sunt obligate să o respecte.
În această privință, trebuie arătat, ținând seama de această finalitate socială a Directivei 80/987, precum și de termenii articolului 1 alineatul (1), potrivit căruia aceasta se aplică „creanțelor salariaților care izvorăsc din contracte de muncă sau raporturi de muncă”, că definiția sintagmei „lucrător salariat” trimite în mod necesar la un raport de muncă care dă naștere dreptului, existent față de angajator, de a solicita o remunerație pentru munca efectuată. Astfel stau lucrurile, în speță, în ceea ce privește definiția sintagmei „lucrător salariat” prevăzută în dreptul civil olandez.
Astfel, privarea unor persoane cărora reglementarea națională le recunoaște în general calitatea de lucrători salariați și care dețin, în temeiul acestei reglementări, creanțe salariale izvorâte din contracte de muncă sau din raporturi de muncă încheiate cu angajatorii, conform articolului 1 alineatul (1) și articolului 3 primul paragraf din această directivă, de protecția pe care această directivă o prevede în cazul insolvabilității angajatorului ar fi contrară finalității sociale a Directivei 80/987, amintită la punctul 42 din prezenta hotărâre.
Rezultă că dispozițiile Directivei 80/987 se opun unei reglementări naționale privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude un resortisant al unei țări terțe de la dreptul de a primi o indemnizație de insolvabilitate ca urmare a ilegalității șederii sale, în condițiile în care, în temeiul dispozițiilor dreptului civil al acestui stat membru, acest resortisant al unei țări terțe este calificat drept „lucrător salariat”, având dreptul la o remunerație.
Împrejurarea, arătată de Uwv și de guvernul olandez în ședința din fața Curții, că resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală nu au dreptul să lucreze în Țările de Jos nu poate infirma această concluzie. Astfel, potrivit indicațiilor instanței de trimitere, confirmate de Uwv și de acest guvern, resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală care lucrează fără a fi autorizați sunt, din perspectiva dreptului civil național, „lucrători salariați” care au dreptul la o remunerație pentru munca efectuată, și anume o creanță pe care articolul 1 alineatul (1) și articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 urmăresc să o garanteze.
Desigur, articolul 10 litera (a) din Directiva 80/987 permite statelor membre să ia măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor. Cu toate acestea, din dosarul trimis Curții și în special din observațiile guvernului olandez nu reiese că împrejurările cauzei principale ar întruni elementele constitutive ale unui abuz în sensul aceleiași dispoziții. Pe de altă parte, Curtea arată în această privință că angajatorul domnului Tümer, Halfmoon Cosmetics, și‑a îndeplinit, în perioada în discuție în litigiul principal, obligația de plată a cotizațiilor în conformitate cu legislația națională privind protecția lucrătorilor salariați în caz de insolvabilitate a angajatorului.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile Directivei 80/987 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe care nu are reședința legală în statul membru respectiv nu este considerat un lucrător salariat care să poată pretinde o indemnizație de insolvabilitate în special pentru creanțele salariale neplătite în cazul insolvabilității angajatorului, în condițiile în care, în temeiul dispozițiilor dreptului civil al acestui stat membru, acest resortisant al unei țări terțe este calificat drept „lucrător salariat”, având dreptul la o remunerație care poate face obiectul unei acțiuni împotriva angajatorului său în fața instanțelor naționale.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Dispozițiile Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe care nu are reședința legală în statul membru respectiv nu este considerat un lucrător salariat care să poată pretinde o indemnizație de insolvabilitate în special pentru creanțele salariale neplătite în cazul insolvabilității angajatorului, în condițiile în care, în temeiul dispozițiilor dreptului civil al acestui stat membru, acest resortisant al unei țări terțe este calificat drept „lucrător salariat”, având dreptul la o remunerație care poate face obiectul unei acțiuni împotriva angajatorului său în fața instanțelor naționale.

Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: neerlandeza.