CELEX: 62013CJ0311
Beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens
direktiv 80/987/EØF
arbejdstager, der er tredjelandsstatsborger, og som ikke har en gyldig opholdstilladelse
afslag på retten til en insolvensydelse

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
EFT L 283, s. 23
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002 (
EFT L 270, s. 10
, herefter »direktiv 80/987«).
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem O. Tümer og Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (arbejdsløsheds- og garantiinstitution for arbejdstagere, herefter »Uwv«) vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale O. Tümer en insolvensydelse med den begrundelse, at han er tredjelandsstatsborger uden lovligt ophold i Nederlandene.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 80/987
Første betragtning til direktiv 2002/74 har følgende ordlyd:
»I fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, der blev vedtaget den 9. december 1989, fastsættes i punkt 7, at etableringen af det indre marked skal føre til en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår inden for Det Europæiske Fællesskab. Denne forbedring skal desuden, der hvor det er nødvendigt, indebære en udvikling af bestemte aspekter af arbejdsmarkedslovgivningen, såsom procedurerne ved kollektiv afskedigelse og i forbindelse med konkurs.«
Artikel 1 i direktiv 80/987 bestemmer:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på krav, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har erhvervet i forhold til arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til artikel 2, stk. 1.
2.   Medlemsstaterne kan undtagelsesvis udelukke visse arbejdstagerkategoriers tilgodehavender fra dette direktivs anvendelsesområde, såfremt der findes andre former for garanti, og det godtgøres, at disse sikrer arbejdstagerne en beskyttelse svarende til den, der følger af dette direktiv.
3.   Hvis en sådan bestemmelse allerede finder anvendelse i den nationale lovgivning, kan medlemsstaterne fortsat udelukke følgende fra dette direktivs anvendelsesområde:
a)
tjenestefolk, der beskæftiges af en fysisk person
b)
partsfiskere.«
Dette direktivs artikel 2, stk. 2 og 3, lyder således:
»2.   Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes nationale retsregler for så vidt angår definitionen af udtrykkene »arbejdstager«, »arbejdsgiver«, »løn«, »erhvervet ret« og »delvis erhvervet ret«.
Medlemsstaterne kan dog ikke udelukke følgende fra direktivets anvendelsesområde:
a)
deltidsansatte som defineret i direktiv 97/81/EF
b)
personer med tidsbegrænset ansættelse som defineret i direktiv 1999/70/EF
c)
personer med vikaransættelsesforhold som defineret i artikel 1, nr. 2), i direktiv 91/383/EØF.
3.   Medlemsstaterne kan ikke gøre arbejdstagernes rettigheder i henhold til dette direktiv betinget af en minimumsperiode i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold.«
Artikel 3 i direktiv 80/987 bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at garantiinstitutioner sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, herunder fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør, hvor der er hjemmel herfor i national ret, jf. dog artikel 4.
De tilgodehavender, garantiinstitutionen dækker, er ikke-udbetalt løn, der er optjent i en periode, der ligger inden og/eller eventuelt efter en dato, som medlemsstaterne har fastsat.«
Direktivets artikel 4 fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne kan begrænse den i artikel 3 omhandlede betalingspligt for garantiinstitutionerne.
2.   Såfremt medlemsstaterne gør brug af den i stk. 1 omhandlede mulighed, fastsætter de den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender. Dette tidsrum kan dog ikke være kortere end en periode, der omfatter lønnen for de seneste tre måneder af det ansættelsesforhold, der ligger inden og/eller efter den i artikel 3, stk. 2, omhandlede dato. Medlemsstaterne kan indregne denne minimumsperiode på tre måneder i en referenceperiode, der ikke kan være kortere end seks måneder.
Medlemsstater, der fastsætter en referenceperiode på mindst 18 måneder, kan begrænse den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender, til 8 uger. I så fald lægges de perioder, der er mest favorable for arbejdstagerne, til grund for beregningen af minimumsperioden.
3.   Medlemsstaterne kan fastsætte lofter over garantiinstitutionens betalinger. Disse lofter skal mindst være på et socialt niveau, der er foreneligt med dette direktivs sociale målsætning.
Såfremt medlemsstaterne gør brug af denne mulighed, skal de underrette Kommissionen om fremgangsmåderne ved fastsættelse af loftet.«
Direktiv 80/987 er blevet kodificeret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
EUT L 283, s. 36
), der med identisk ordlyd gentager indholdet af artikel 2-4 i direktiv 80/987. Direktiv 2008/94 trådte i kraft den 17. november 2008.
Direktiv 2003/109/EF
Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (
EUT 2004 L 16, s. 44
) bestemmer:
»Dette direktiv finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt på en medlemsstats område.«
Direktivets artikel 4, stk. 1, bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne meddeler tredjelandsstatsborgere, der har opholdt sig lovligt og uden afbrydelse på deres område i fem år umiddelbart forud for indgivelsen af den relevante ansøgning, status som fastboende udlænding.«
Ifølge det nævnte direktivs artikel 11, stk. 1, litra d), har en fastboende udlænding samme rettigheder som medlemsstatens statsborgere med hensyn til »social sikring og centrale ydelser, der tildeles som social bistand i henhold til national lovgivning«.
Direktivets artikel 13 med overskriften »Gunstigere nationale bestemmelser« fastsætter:
»Medlemsstaterne kan udstede permanente eller tidsubegrænsede opholdstilladelser på gunstigere vilkår end fastsat i dette direktiv. Sådanne opholdstilladelser giver ikke adgang til opholdsret i andre medlemsstater som omhandlet i kapitel III i dette direktiv.«
Afgørelse nr. 1/80
Aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963 (Samling af Aftaler Indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 541), oprettede et associeringsråd.
Artikel 6, stk. 1, i Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen anfører:
»Med forbehold af artikel 7 vedrørende familiemedlemmers fri adgang til beskæftigelse har tyrkiske arbejdstagere med tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en bestemt medlemsstat:
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i et år ret til fornyelse af deres arbejdstilladelser i denne medlemsstat hos samme arbejdsgiver, såfremt der er beskæftigelse
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i tre år ret til i denne medlemsstat med forbehold af den fortrinsstilling, som arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater har, at modtage tilbud om anden beskæftigelse hos en arbejdsgiver efter eget valg, såfremt dette tilbud er afgivet under normale vilkår og er registreret ved den pågældende medlemsstats arbejdsmarkedsmyndigheder
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i fire år i den pågældende medlemsstat fri adgang til enhver form for lønnet arbejde efter eget valg.«
Artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 har følgende ordlyd:
»Når tyrkiske arbejdstagere har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, har deres familiemedlemmer, såfremt de har fået tilladelse til at flytte til den pågældende medlemsstat:
—
efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst tre år, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse
—
efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst fem år fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse.
[…]«
Nederlandsk ret
Artikel 3, stk. 1, i Werkloosheidswet (arbejdsløshedsloven, herefter »WW«) har følgende ordlyd:
»En arbejdstager er en fysisk person under 65 år, som er privat eller offentligt ansat.«
Som en undtagelse fra WW’s artikel 3, stk. 1, bestemmes i denne artikels stk. 3, at en udlænding, der ikke har lovligt ophold i Nederlandene som omhandlet i artikel 8, litra a)-e) og l), i Vreemdelingenwet 2000 (udlændingeloven af 2000, herefter »Vw 2000«), ikke betragtes som arbejdstager.
I henhold til WW’s artikel 61 har en arbejdstager ret til en insolvensydelse efter denne lovs kapitel IV, såfremt han hos en arbejdsgiver, der er erklæret konkurs, kan gøre et krav gældende vedrørende løn, feriepenge eller ferietillæg, eller såfremt han kan lide en økonomisk skade derved, at denne arbejdsgiver ikke har betalt beløb, som han har pligt til at betale til tredjemand på grund af ansættelsesforholdet med arbejdstageren.
I henhold til artikel 8, litra a)-e) og l), i Vw 2000 kan en udlænding kun have lovligt ophold i Nederlandene:
»a)
på grundlag af en tidsbegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 14
b)
på grundlag af en tidsubegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 20
c)
på grundlag af en tidsbegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 28
d)
på grundlag af en tidsubegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 33
e)
som fællesskabsborger, så længe denne borger har ophold på grundlag af en ordning i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab eller aftalen vedrørende Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde
[...]
l)
såfremt udlændingens opholdsret har hjemmel i afgørelse nr. 1/80 fra Associeringsrådet EØF/Tyrkiet
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
O. Tümer er en tyrkisk statsborger, der har opholdt sig i Nederlandene siden 1988.
I perioden fra den 18. august 1988 til den 31. marts 1995 havde han en tidsbegrænset opholdstilladelse, der var meddelt med det vilkår, at han opholdt sig hos sin ægtefælle. Han blev skilt i 1996.
Den 14. oktober 2005 ansøgte O. Tümer om tidsubegrænset opholdstilladelse. Der blev meddelt afslag på denne ansøgning af statens justitssekretær. Efter påklage blev afgørelsen stadfæstet ved en ny afgørelse af 16. april 2007. Den 28. august 2008 frifandt Rechtbank 's-Gravenhage den sagsøgte i den sag, der var anlagt til prøvelse af denne afgørelse med den begrundelse, at sagsøgeren i hovedsagen ikke kunne udlede nogen ret af artikel 6 og 7 i afgørelse nr. 1/80. Rettens afgørelse blev ikke appelleret. O. Tümer har siden den 25. april 2007 ikke haft nogen opholdstilladelse.
O. Tümer har siden 1997 med mellemrum haft arbejde i Nederlandene. Den 3. januar 2005 blev han ansat hos Halfmoon Cosmetics BV (herefter »Halfmoon Cosmetics«), som i 2007 indbetalte bidrag for ham i henhold til WW. Fra august 2007 udbetalte Halfmoon Cosmetics kun en del af lønnen, og den 22. januar 2008 blev firmaet erklæret konkurs. Den 26. januar 2008 blev appellanten i hovedsagen sagt op.
O. Tümer ansøgte om en insolvensydelse på grundlag af WW vedrørende de tilgodehavender, som Halfmoon Cosmetics ikke havde betalt fra august 2007 til hans opsigelse, dvs. en periode, hvor han ikke havde nogen opholdstilladelse. Denne ansøgning blev afslået ved afgørelse af 8. februar 2008. O. Tümer påklagede afgørelsen. Den 10. juni 2008 afslog Uwv klagen med den begrundelse, at O. Tümer ikke var »arbejdstager« som omhandlet i WW’s artikel 3, stk. 3, idet han ikke havde lovligt ophold i Nederlandene. Ved dom af 18. december 2009 frifandt Rechtbank 's-Hertogenbosch med samme begrundelse Uwv i den af O. Tümer anlagte sag til prøvelse af afgørelsen af 10. juni 2008.
Sagsøgeren i hovedsagen appellerede denne dom til Centrale Raad van Beroep, hvor han gjorde gældende, at han var arbejdstager, selv om han var tredjelandsstatsborger og måtte anses for at have ulovligt ophold i Nederlandene. Uwv gjorde gældende, at direktiv 80/987 ikke kan have et bredere anvendelsesområde end dets retsgrundlag, nemlig artikel 137 EF, og at det derfor ikke kan finde anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der ikke har lovligt ophold i Nederlandene. I den forbindelse anførte Uwv, at direktiv 2003/109, hvorefter fastboende udlændinge har ret til ligebehandling for så vidt angår social sikring, alene omfatter de tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på Den Europæiske Unions område.
Ifølge den forelæggende rets oplysninger, har O. Tümer ikke-udbetalte løntilgodehavender som følge af sin arbejdsaftale, som omfatter løn for perioden inden referencedatoen som omhandlet i artikel 3 i direktiv 80/987. For så vidt angår spørgsmålet, om hans egenskab af »arbejdstager« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 2, har den nævnte ret anført, at selv om O. Tümer som tredjelandsstatsborger, der ikke har lovligt ophold i Nederlandene, ikke er arbejdstager som omhandlet i WW, udgør hans relation til arbejdsgiveren imidlertid på et nederlandsk civilretligt plan en arbejdsaftale, og han må på det grundlag anses for at være en arbejdstager. I den egenskab kan O. Tümer også anlægge sag og på grundlag af sin ansættelseskontrakt nedlægge påstand om, at arbejdsgiveren skal betale hans løn.
Centrale Raad van Beroep har på den baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal direktiv [80/987], herunder dets artikel 2, 3 og 4, henset til dette direktivs retsgrundlag i artikel 137, stk. 2, EF (nu artikel 153, stk. 2, TEUF), fortolkes således, at det er til hinder for en national ordning som den, der følger af WW’s artikel 3, stk. 3, og artikel 61, hvorefter en udlænding, der er statsborger i et tredjeland, og som ikke har lovligt ophold i Nederlandene, jf. artikel 8, litra a)-e) og l), i Vw 2000, ikke betragtes som arbejdstager, heller ikke i det tilfælde, hvor [en tredjelandsstatsborger] har ansøgt om en insolvensydelse og efter civilretlige regler må betragtes som arbejdstager og opfylder de øvrige betingelser for tilkendelse af denne ydelse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i direktiv 80/987 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en tredjelandsstatsborger, der ikke har lovligt ophold i den berørte medlemsstat, ikke kan anses for at være en arbejdstager, der har krav på en insolvensydelse bl.a. på grundlag af ikke-udbetalte løntilgodehavender i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, selv om denne tredjelandsstatsborger i henhold til den pågældende medlemsstats civilretlige bestemmelser betragtes som »arbejdstager«, der har ret til løn, som kan gøres til genstand for et søgsmål anlagt mod arbejdsgiveren ved de nationale domstole.
Kommissionen har i sit indlæg for Domstolen anmodet denne om at undersøge præmissen for anmodningen om en præjudiciel afgørelse, nemlig at O. Tümer ikke i den i hovedsagen omhandlede periode havde lovligt ophold i Nederlandene med hensyn til associeringsaftalen med Tyrkiet, herunder afgørelse nr. 1/80. Selv om den forelæggende ret ikke har stillet noget spørgsmål herom, har den dog oplyst, at Rechtbank 's-Gravenhage ved dom af 28. august 2008, der ikke blev appelleret, gav afslag på O. Tümers ansøgning om en tidsubegrænset opholdstilladelse bl.a. på grundlag af artikel 6 og 7 i afgørelse 1/80.
På den baggrund skal det undersøges, om bestemmelserne i direktiv 80/987 er til hinder for en national lovgivning såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en tredjelandsstatsborger som O. Tümer på grund af hans situation med ulovligt ophold er udelukket fra den beskyttelse af arbejdstagere, der er fastsat i dette direktiv.
Uwv og den nederlandske regering har i deres indlæg for Domstolen gjort gældende, at direktiv 80/987 ikke finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, idet artikel 137, stk. 2, EF, der udgør retsgrundlaget for dette direktiv, ikke omfatter tredjelandsstatsborgere. En sådan anvendelse ville endvidere være i strid med Unionens politik på indvandringsområdet, herunder især direktiv 2003/109, der alene giver ret til ligebehandling, herunder på området for social sikring, for tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold i en medlemsstat.
I denne henseende skal det blot konstateres, således som generaladvokaten har anført i punkt 51 i forslaget til afgørelse, dels, at artikel 137, stk. 2, EF, der udgør retsgrundlaget for direktiv 2002/74, ikke begrænser kompetencen til at vedtage minimumsforskrifter, der har til formål bl.a. at virkeliggøre målet om at forbedre leve- og arbejdsvilkårene som omhandlet i artikel 136 EF, til kun at omfatte medlemsstaternes borgere med udelukkelse af tredjelandsstatsborgere.
Dels må det for så vidt angår direktiv 2003/109 bemærkes, at selv om dette direktivs artikel 3, stk. 1, betinger tildelingen af status som fastboende udlænding – hvilket medfører en ret til ligebehandling på de områder, der er omhandlet i direktivets artikel 11 – af, at der foreligger et lovligt ophold, udelukker dette direktiv på ingen måde, at andre EU-retsakter, såsom direktiv 80/987, under andre vilkår tildeler tredjelandsstatsborgere rettigheder med henblik på at opfylde formålene i disse retsakter.
Ifølge artikel 1, stk. 1, i direktiv 80/987 finder direktivet anvendelse på krav, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har erhvervet i forhold til arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1.
Selv om direktivet ikke selv definerer udtrykket »arbejdstager« og i artikel 2, stk. 2, første afsnit, bestemmer, at det ikke berører medlemsstaternes nationale retsregler for så vidt angår definitionen af dette udtryk, synes det af dette direktivs artikel 1, stk. 2 og 3, og artikel 2, stk. 2, andet afsnit, at fremgå, at medlemsstaternes skønsmargen i henhold til den sidstnævnte bestemmelses første afsnit med henblik på at definere udtrykket »arbejdstager« imidlertid ikke er uden begrænsninger.
I denne henseende skal det først bemærkes, at hverken artikel 1, stk. 1, eller andre af dette direktivs bestemmelser udelukker tredjelandsstatsborgere fra anvendelsesområdet for direktiv 80/987 og heller ikke udtrykkeligt tillader medlemsstaterne at gøre det.
Dernæst bemærkes, at direktiv 80/987 ifølge ordlyden af den nævnte artikel 1, stk. 1, har til formål at finde anvendelse på lønkrav, som arbejdstagere har erhvervet i forhold til arbejdsgiveren. Til gengæld vedrører medlemsstaternes mulighed for, som fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 2 og 3, at udelukke visse kategorier af arbejdstagere fra det nævnte direktivs anvendelsesområde alene særlige tilfælde og kun under visse betingelser.
På den baggrund må det understreges, at artikel 1, stk. 2, i direktiv 80/987, der undtagelsesvis tillader udelukkelse af visse kategorier af arbejdstagere, såfremt der findes andre former for garanti, ikke fritager medlemsstaterne fra enhver forpligtelse til at give disse arbejdstagere en beskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, men kræver, at de berørte arbejdstagere omfattes af en beskyttelse, der svarer til den, der kan udledes af direktivet.
For så vidt angår den i hovedsagen omhandlede lovgivning fremgår det af de oplysninger, der er fremlagt af den forelæggende ret, at den nederlandske civilret betegner enhver person, der er knyttet til en arbejdsgiver ved en arbejdsaftale, som værende »arbejdstager« med ret til løn uden hensyn til hverken dennes nationalitet eller spørgsmålet om lovligheden af den pågældendes ophold i denne medlemsstat.
Selv om WW’s artikel 3, stk. 1, til gengæld i princippet betegner en fysisk person under 65 år, der er privat eller offentligt ansat, som »arbejdstager« med ret til en insolvensydelse i overensstemmelse med denne lovs artikel 61, udelukker lovens artikel 3, stk. 3, tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold fra begrebet »arbejdstager« og dermed fra retten til denne insolvensydelse.
Henset til den omstændighed, at denne bestemmelse ikke giver disse tredjelandsstatsborgere en beskyttelse, der svarer til den nævnte insolvensydelse, synes bestemmelsen ikke at opfylde de betingelser, der gør det muligt at udelukke visse kategorier af »arbejdstagere«, jf. artikel 1, stk. 2, i direktiv 80/987. Endvidere er det ubestridt, at den nævnte bestemmelse ikke henhører under dette direktivs artikel 1, stk. 3.
Desuden bør dette direktivs artikel 2, stk. 2, første afsnit, ifølge Domstolens faste praksis fortolkes i lyset af direktivets sociale målsætning, der består i at sikre alle arbejdstagere en EU-retlig minimumsbeskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens ved betaling af de ikke-udbetalte tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold og vedrører løn for en bestemt periode. Medlemsstaterne kan således ikke efter eget skøn definere begrebet »arbejdstager« på en måde, der bringer direktivets sociale målsætning i fare (jf. analogt dom van Ardennen, C-435/10,
EU:C:2011:751
, præmis 27 og 34).
Medlemsstaternes skønsmargen i henhold til denne bestemmelse med henblik på at definere begrebet »arbejdstager« er således, som anført i denne doms præmis 35, begrænset af den sociale målsætning i direktiv 80/987, som medlemsstaterne er forpligtede til at overholde.
Herved bemærkes under hensyn til denne sociale målsætning med direktiv 80/987 og til ordlyden af dettes artikel 1, stk. 1, hvorefter direktivet finder anvendelse på »krav, som arbejdstagere [har erhvervet] i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold«, at definitionen af begrebet»arbejdstager« nødvendigvis henviser til et ansættelsesforhold, der afføder en ret over for arbejdsgiveren til at anmode om løn for det udførte arbejde. Dette er tilfældet i den foreliggende sag angående definitionen af begrebet »arbejdstager« som fastsat i den nederlandske civilret.
Det ville således være i strid med den sociale målsætning i direktiv 80/987, som anført i denne doms præmis 42, at frakende de personer, som i den nationale lovgivning generelt anerkendes som arbejdstagere, og som i henhold til denne lovgivning har erhvervet løntilgodehavender i medfør af arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold i forhold til deres arbejdsgiver som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 1, og artikel 3, første afsnit, den beskyttelse, som det nævnte direktiv fastsætter i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.
Det følger heraf, at bestemmelserne i direktiv 80/987 er til hinder for en national lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens såsom den i hovedsagen omhandlede, der udelukker en tredjelandsstatsborger fra retten til at modtage en insolvensydelse på grund af dennes ulovlige ophold, selv om denne tredjelandsstatsborger i henhold til den pågældende medlemsstats civilretlige bestemmelser betragtes som »arbejdstager«, der har ret til løn.
Den omstændighed, der blev anført af Uwv og den nederlandske regering i retsmødet for Domstolen, at tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold ikke har ret til at arbejde i Nederlandene, ændrer ikke denne konklusion. Ifølge den forelæggende rets oplysninger som bekræftet af Uwv og den nævnte regering er tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, der arbejder uden tilladelse, i forhold til den nationale civilret at anse for »arbejdstagere«, der har ret til løn for det udførte arbejde, dvs. et tilgodehavende, som artikel 1, stk. 1, og artikel 3, første afsnit, i direktiv 80/987 har til formål at sikre.
Det er korrekt, at artikel 10, litra a), i direktiv 80/987 gør det muligt for medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug. Det fremgår imidlertid ikke af sagen som forelagt for Domstolen eller navnlig af den nederlandske regerings indlæg, at omstændighederne i hovedsagen skulle være udtryk for et misbrug som omhandlet i den nævnte bestemmelse. Domstolen er endvidere i denne henseende af den opfattelse, at O. Tümers arbejdsgiver, Halfmoon Cosmetics, i den i hovedsagen omhandlede periode har opfyldt sin forpligtelse til betaling af bidrag i overensstemmelse med den nationale lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.
På baggrund af de samlede ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i direktiv 80/987 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en tredjelandsstatsborger, der ikke har lovligt ophold i den berørte medlemsstat, ikke kan anses for at være en arbejdstager, der har krav på en insolvensydelse bl.a. på grundlag af ikke-udbetalte løntilgodehavender i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, selv om denne tredjelandsstatsborger i henhold til den pågældende medlemsstats civilretlige bestemmelser betragtes som »arbejdstager«, der har ret til løn, som kan gøres til genstand for et søgsmål anlagt mod arbejdsgiveren ved de nationale domstole.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Bestemmelserne i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en tredjelandsstatsborger, der ikke har lovligt ophold i den berørte medlemsstat, ikke kan anses for at være en arbejdstager, der har krav på en insolvensydelse bl.a. på grundlag af ikke-udbetalte løntilgodehavender i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, selv om denne tredjelandsstatsborger i henhold til den pågældende medlemsstats civilretlige bestemmelser betragtes som »arbejdstager«, der har ret til løn, som kan gøres til genstand for et søgsmål anlagt mod arbejdsgiveren ved de nationale domstole.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.