CELEX: 62013CJ0311
Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
Směrnice 80/987/EHS
Zaměstnanec, který je státním příslušníkem třetí země a není držitelem platného povolení k pobytu
Nepřiznání nároku na odškodnění v případě platební neschopnosti

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
Úř. věst. L 283, s. 23
; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (
Úř. věst. L 270, s. 10
, dále jen „směrnice 80/987“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi O. Tümerem a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (správní rada institutu pro správu pojištění zaměstnanců, dále jen „Uwv“) týkajícího se toho, že Uwv odmítla O. Tümerovi vyplatit odškodnění v případě platební neschopnosti z důvodu, že je státním příslušníkem třetí země, který v Nizozemsku pobývá neoprávněně.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 80/987
Bod 1 odůvodnění směrnice 2002/74 uvádí:
„Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků přijatá dne 9. prosince 1989 stanoví v bodě 7, že dotvoření vnitřního trhu musí vést ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Evropském společenství a zlepšení musí být tam, kde je to nezbytné, spojeno s rozvojem určitých hledisek právní úpravy zaměstnanosti, jako jsou postupy pro hromadné propouštění a postupy v případě úpadku.“
Článek 1 směrnice 80/987 stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1.
2.   Členské státy mohou výjimečně vyloučit z oblasti působnosti této směrnice pohledávky některých zaměstnanců z důvodu existence jiné formy záruky, je-li zjištěno, že poskytuje dotyčným osobám ochranu, která je rovnocenná ochraně vyplývající z této směrnice.
3.   Členské státy mohou, pokud je tak již v jejich vnitrostátním právu stanoveno, i nadále vyloučit z oblasti působnosti této směrnice
a)
zaměstnance v domácnosti zaměstnané fyzickou osobou;
b)
rybáře odměňované formou podílu na výnosu.“
Článek 2 odst. 2 a 3 uvedené směrnice zní následovně:
„2.   Tato směrnice se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů ‚zaměstnanec‘, ‚zaměstnavatel’, ‚odměna‘, ‚nabytá práva‘ a ‚nabývaná práva‘.
Členské státy však nesmějí z oblasti působnosti této směrnice vyloučit:
a)
zaměstnance na částečný pracovní úvazek ve smyslu směrnice 97/81/ES;
b)
zaměstnance s pracovní smlouvou na dobu určitou ve smyslu směrnice 1999/70/ES;
c)
zaměstnance v dočasném pracovním poměru ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 91/383/EHS.
3.   Členské státy nesmějí stanovit minimální dobu trvání pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, aby pracovníci mohli uplatnit své nároky podle této směrnice.“
Článek 3 směrnice 80/987 stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem nebo případně po dni určeném členskými státy.“
Článek 4 této směrnice uvádí:
„1.   Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky.
2.   Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru před nebo po dni uvedeném v článku 3. Členské státy mohou zahrnout toto tříměsíční minimální období do referenčního období v délce nejméně šesti měsíců.
Členské státy, které stanoví referenční období v délce nejméně 18 měsíců, mohou omezit lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, na osm týdnů. V tom případě se pro výpočet minimálního období použijí období nejpříznivější pro zaměstnance.
3.   Členské státy mohou dále stanovit horní mez pro úhrady prováděné záruční institucí. Tato horní mez však nesmí být nižší než úroveň, která je sociálně slučitelná s[e] sociálním cílem této směrnice.
Pokud členské státy využijí této možnosti, uvědomí Komisi o metodách stanovení horní meze.“
Směrnice 80/987 byla kodifikována směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
Úř. věst. L 283, s. 36
), která přebírá obsah článků 2 až 4 směrnice 80/987 v totožném znění. Směrnice 2008/94 vstoupila v platnost dne 17. listopadu 2008.
Směrnice 2003/109/ES
Článek 3 odst. 1 směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (
Úř. věst. L 16, s. 44
; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí oprávněně pobývající na území členského státu.“
Článek 4 odst. 1 této směrnice zní následovně:
„Členské státy přiznávají právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta státním příslušníkům třetích zemí, kteří bezprostředně před podáním příslušné žádosti pobývali oprávněně a nepřetržitě na jejich území po dobu pěti let.“
Podle čl. 11 odst. 1 písm. d) uvedené směrnice je dlouhodobě pobývajícím rezidentům přiznáno rovné zacházení jako státním příslušníkům členského státu v oblasti „sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany podle vnitrostátních právních předpisů“.
Článek 13 téže směrnice, nadepsaný „Výhodnější vnitrostátní právní předpisy“, stanoví:
„Členské státy mohou vydávat povolení k pobytu s trvalou nebo neomezenou platností za výhodnějších podmínek, než jaké jsou stanoveny touto směrnicí. Tato povolení k pobytu nepřiznávají právo pobytu v ostatních členských státech, jak je stanoveno v kapitole III.“
Rozhodnutí č. 1/80
Rada přidružení byla zřízena Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, která byla podepsána dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé a byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (
Úř. věst. 1964, 217, s. 3685
; Zvl. vyd. 11/11, s. 10).
Článek 6 odst. 1 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení uvádí:
„Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící na řádném trhu práce v členském státě:
—
po jednom roce řádného zaměstnání má právo v tomto členském státě na obnovení platnosti svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici;
—
po třech letech řádného zaměstnání má právo v tomto členském státě – s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům z členských států Společenství – odpovědět na jinou nabídku v téže profesi u zaměstnavatele podle svého výběru, učiněnou za obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;
—
po čtyřech letech řádného zaměstnání má v tomto členském státě volný přístup k jakékoli závislé činnosti podle svého výběru.“
Článek 7 rozhodnutí č. 1/80 zní následovně:
„Rodinní příslušníci tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení ho následovat:
—
mají s výhradou přednosti, která bude zajištěna pracovníkům z členských států Společenství, právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně tří let;
—
v něm mají volný přístup k jakékoli závislé činnosti podle svého výběru, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně pěti let.
[…]“
Nizozemské právo
Článek 3 odst. 1 zákona o nezaměstnanosti (Werkloosheidswet, dále jen „WW“) zní následovně:
„Zaměstnancem se rozumí fyzická osoba, jež nedosáhla věku 65 let a je zaměstnána na základě pracovního poměru podle soukromého práva či veřejného práva“.
V souladu s čl. 3 odst. 3 WW se odchylně od odstavce 1 uvedeného článku za zaměstnance nepovažuje státní příslušník třetí země, který v Nizozemsku pobývá neoprávněně ve smyslu čl. 8 písm. a) až e) a l) zákona o cizincích z roku 2000 (Vreemdelingenwet 2000, dále jen „Vw 2000“).
Na základě článku 61 WW má zaměstnanec nárok na odškodnění v případě platební neschopnosti na základě kapitoly IV tohoto zákona, pokud má vůči zaměstnavateli v úpadku pohledávku týkající se odměny, příspěvku na dovolenou nebo jiného příplatku na dovolenou nebo pokud může utrpět finanční újmu v důsledku toho, že uvedený zaměstnavatel nezaplatil částky, které dluží třetím osobám v souvislosti se svým pracovním poměrem se zaměstnancem.
Podle čl. 8 písm. a) až e) a l) Vw 2000 cizinec pobývá v Nizozemsku oprávněně výlučně:
„a.
na základě povolení k pobytu na dobu určitou ve smyslu článku 14;
b.
na základě povolení k pobytu na dobu neurčitou ve smyslu článku 20;
c.
na základě povolení k pobytu na dobu určitou ve smyslu článku 28;
d.
na základě povolení k pobytu na dobu neurčitou ve smyslu článku 33;
e.
jako státní příslušník některého členského státu Společenství, jestliže má tato osoba pobyt na základě režimu stanoveného podle Smlouvy o založení Evropského společenství nebo Dohody o Evropském hospodářském prostoru;
[...]
l.
jestliže právo pobytu pro cizince vzniklo na základě rozhodnutí rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80;
[...]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
O. Tümer je turecký státní příslušník, který v Nizozemsku pobývá od roku 1988.
V průběhu období od 18. srpna 1988 do 31. března 1995 byl držitelem povolení k pobytu na dobu určitou, které bylo vydáno s výhradou, že bude pobývat u své manželky. V roce 1996 se rozvedl.
O. Tümer dne 14. října 2005 podal žádost o povolení k pobytu na dobu neurčitou. Státní tajemník pro spravedlnost tuto žádost zamítl. Rozhodnutím ze dne 16. dubna 2007 byla stížnost podaná proti tomuto rozhodnutí prohlášena za neopodstatněnou. Dne 28. srpna 2008 Rechtbank ’s-Gravenhage opravný prostředek podaný proti tomuto rozhodnutí zamítl z důvodu, že žalobce ve věci v původním řízení nemůže z článků 6 či 7 rozhodnutí č. 1/80 vyvozovat žádný nárok. Rozhodnutí tohoto soudu nebylo předmětem odvolání. Od 25. dubna 2007 již O. Tümer není držitelem povolení k pobytu.
Od roku 1997 O. Tümer občasně pracoval v Nizozemsku. Dne 3. ledna 2005 byl zaměstnán společností Halfmoon Cosmetics BV (dále jen „společnost Halfmoon Cosmetics“), která za něj v roce 2007 hradila příspěvky na základě WW. Od měsíce srpna 2007 však společnost Halfmoon Cosmetics hradila již jen část mzdy a dne 22. ledna 2008 byl na její majetek prohlášen úpadek. Dne 26. ledna 2008 bylo žalobci ve věci v původním řízení doručeno rozhodnutí o propuštění.
O. Tümer podal na základě WW žádost o odškodnění v případě platební neschopnosti, týkající se pohledávek, které společnost Halfmoon Cosmetics neuhradila od srpna 2007 do jeho propuštění, a sice v období, během něhož nebyl držitelem povolení k pobytu. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 8. února 2008. O. Tümer toto rozhodnutí napadl. Dne 10. června 2008 Uwv prohlásila stížnost za neopodstatněnou z důvodu, že O. Tümer nebyl „zaměstnancem“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 WW, jelikož v Nizozemsku pobývá neoprávněně. Rozsudkem ze dne 18. prosince 2009 Rechtbank ’s-Hertogenbosch ze stejného důvodu zamítl opravný prostředek, který O. Tümer podal proti rozhodnutí ze dne 10. června 2008.
Žalobce ve věci v původním řízení proti tomuto rozsudku podal odvolání u Centrale Raad van Beroep, u něhož uvedl, že byl zaměstnancem, i když je státním příslušníkem třetí země a má být považován za osobu, která v Nizozemsku pobývá neoprávněně. Uwv tvrdila, že oblast působnosti směrnice 80/987 nemůže být rozsáhlejší než právní základ, na němž je založena, a sice článek 137 ES, a že ji tedy na státní příslušníky třetích zemí, kteří v Nizozemsku pobývají nelegálně, nelze použít. V tomto kontextu uvedla, že směrnice 2003/109, podle níž je dlouhodobě pobývajícím rezidentům přiznáno rovné zacházení v oblasti sociálního zabezpečení, se vztahuje rovněž pouze na státní příslušníky třetích zemí, kteří na území Evropské unie pobývají oprávněně.
Podle údajů předkládajícího soudu má O. Tümer nesplacené mzdové pohledávky, které vyplývají z jeho pracovní smlouvy a týkají se odměn vztahujících se k období předcházejícímu referenčnímu dni ve smyslu článku 3 směrnice 80/987. Pokud jde o jeho postavení „zaměstnance“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 této směrnice, uvedený soud uvádí, že ačkoli O. Tümer jakožto státní příslušník třetí země, který v Nizozemsku pobývá neoprávněně, není „zaměstnancem“ ve smyslu WW, podle nizozemského občanského práva však jeho poměr se zaměstnavatelem představuje pracovní smlouvu, a z tohoto důvodu je považován za zaměstnance. O. Tümer může jako zaměstnanec rovněž předložit věc soudu a na základě své pracovní smlouvy se může domáhat uhrazení své odměny zaměstnavatelem.
Za těchto podmínek se Centrale Raad van Beroep rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba [směrnici 80/987], a zvláště její články 2 až 4 – s přihlédnutím rovněž k čl. 137 odst. 2 ES (nyní čl. 153 odst. 2 SFEU), který představuje její právní základ – vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava podle čl. 3 odst. 3 a článku 61 WW, podle které cizinec, který je státním příslušníkem třetího státu a v Nizozemsku pobývá neoprávněně ve smyslu čl. 8 písm. a) až e) a l) [Vw 2000], není považován za zaměstnance, a to i za takové situace, v níž se nachází [státní příslušník třetí země], který podal žádost o odškodnění v případě platební neschopnosti, jenž musí být kvalifikován jako zaměstnanec podle občanského práva a splňuje ostatní podmínky pro poskytnutí uvedeného odškodnění?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení směrnice 80/987 musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě týkající se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž státní příslušník třetí země, který v dotčeném členském státě pobývá neoprávněně, není považován za zaměstnance, který by mohl uplatňovat nárok na odškodnění v případě platební neschopnosti v souvislosti zejména s nesplacenými mzdovými pohledávkami v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, třebaže je tento státní příslušník třetí země kvalifikován na základě ustanovení občanského práva tohoto členského státu jako „zaměstnanec“, který má nárok na odměnu, jež může být předmětem žaloby proti jeho zaměstnavateli u vnitrostátních soudů.
Komise ve vyjádření předloženém Soudnímu dvoru požádala Soudní dvůr, aby přezkoumal předpoklad, z něhož žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vychází, a sice skutečnost, že O. Tümer během období dotčeného ve věci v původním řízení v Nizozemsku pobýval neoprávněně s ohledem na dohodu o přidružení s Tureckem, a zejména s ohledem na rozhodnutí č. 1/80. Vzhledem k tomu, že předkládající soud v tomto ohledu nevznesl žádnou otázku, Komise uvedla, že Rechtbank ’s-Gravenhage na základě rozsudku ze dne 28. srpna 2008, proti němuž O. Tümer nepodal odvolání, zamítl žádost O. Tümera o povolení k pobytu na dobu neurčitou, zejména podle článků 6 a 7 rozhodnutí č. 1/80.
Za těchto podmínek je třeba ověřit, zda ustanovení směrnice 80/987 brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která vylučuje ochranu takového státního příslušníka třetí země, jako je O. Tümer, již tato směrnice zaměstnancům poskytuje, z důvodu jeho neoprávněného pobytu.
Uwv a nizozemská vláda ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru uvádějí, že směrnici 80/987 nelze použít na státní příslušníky třetích zemí s neoprávněným pobytem, jelikož čl. 137 odst. 2 ES, na němž je tato směrnice založena, se nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí. Takové použití by bylo kromě toho v rozporu s politikou Unie v oblasti přistěhovalectví, a zvláště se směrnicí 2003/109, která právo na rovné zacházení zejména v oblasti sociálního zabezpečení přiznává pouze státním příslušníkům třetích zemí, kteří v tomto členském státě pobývají oprávněně.
V tomto ohledu stačí konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, že čl. 137 odst. 2 ES, který představuje právní základ směrnice 2002/74, neomezuje pravomoc přijímat minimální předpisy směřující k dosahování zejména cíle spočívajícího ve zlepšování životních a pracovních podmínek stanoveného v článku 136 ES pouze ve vztahu ke státním příslušníkům členských států, s vyloučením státních příslušníků třetích zemí.
Dále, pokud jde o směrnici 2003/109, je třeba uvést, že ačkoli čl. 3 odst. 1 této směrnice poskytnutí postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta, které s sebou nese právo na rovné zacházení v oblastech stanovených v článku 11 uvedené směrnice, podmiňuje oprávněností pobytu, tatáž směrnice nikterak nevylučuje, aby takové jiné unijní akty, jako je směrnice 80/987, přiznávaly za odlišných podmínek státním příslušníkům třetích zemí práva za účelem dosahování cílů, které jsou těmto aktům vlastní.
Článek 1 odst. 1 směrnice 80/987 stanoví, že se tato směrnice vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice.
I když směrnice 80/987 sama o sobě výraz „zaměstnanec“ nedefinuje a v čl. 2 odst. 2 prvním pododstavci stanoví, že se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definici tohoto výrazu, z čl. 1 odst. 2 a 3, jakož i z čl. 2 odst. 2 druhého pododstavce této směrnice vyplývá, že prostor pro uvážení, který mají členské státy na základě prvního pododstavce posledně uvedeného ustanovení pro definici výrazu „zaměstnanec“, není neomezený.
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že čl. 1 odst. 1 ani jiná ustanovení této směrnice státní příslušníky třetích zemí z oblasti působnosti směrnice 80/987 nevylučují ani výslovně členským státům neumožnují, aby tak učinily.
Dále je třeba připomenout, že podle znění tohoto čl. 1 odst. 1 se má směrnice 80/987 použít na mzdové pohledávky všech zaměstnanců vůči jejich zaměstnavatelům. Naproti tomu se možnost stanovená v čl. 1 odst. 2 a 3 této směrnice, aby členské státy vyloučily některé zaměstnance z oblasti působnosti uvedené směrnice, týká pouze specifických případů a podléhá určitým podmínkám.
V této souvislosti je nutno zdůraznit, že čl. 1 odst. 2 směrnice 80/987, který umožňuje výjimečně vyloučit některé zaměstnance z důvodu existence jiné formy záruky, nezprošťuje členské státy jakékoli povinnosti poskytnout těmto zaměstnancům ochranu v případě platební neschopnosti jejich zaměstnavatele, ale vyžaduje, aby dotčení zaměstnanci požívali ochrany, která je rovnocenná ochraně vyplývající z této směrnice.
Pokud jde o právní úpravu dotčenou ve věci v původním řízení, z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že nizozemské občanské právo kvalifikuje každou osobu, kterou se zaměstnavatelem váže pracovní smlouva, jako „zaměstnance“, který má nárok na odměnu, bez ohledu na její státní příslušnosti a na oprávněnost jejího pobytu v tomto členském státě.
Naproti tomu, ačkoli čl. 3 odst. 1 WW kvalifikuje v zásadě každou fyzickou osobu, jež nedosáhla věku 65 let a je zaměstnána na základě pracovního poměru podle soukromého práva či veřejného práva jako „zaměstnance“, který může uplatnit nárok na odškodnění v případě platební neschopnosti v souladu s článkem 61 tohoto zákona, čl. 3 odst. 3 uvedeného zákona státní příslušníky třetích zemí s neoprávněným pobytem vylučuje z pojmu „zaměstnanec“, a tudíž z poskytnutí tohoto odškodnění v případě platební neschopnosti.
S ohledem na skutečnost, že toto ustanovení těmto státním příslušníkům třetích zemí neposkytuje ochranu rovnocennou uvedenému odškodnění v případě platební neschopnosti, jeví se, že nesplňuje podmínky umožňující vyloučit některé „zaměstnance“ na základě čl. 1 odst. 2 směrnice 80/987. Kromě toho je nesporné, že uvedené ustanovení nespadá pod čl. 1 odst. 3 této směrnice.
Kromě toho podle judikatury Soudního dvora musí být čl. 2 odst. 2 první pododstavec této směrnice vykládán ve světle sociálního cíle uvedené směrnice, kterým je zajistit všem zaměstnancům minimální ochranu na unijní úrovni v případě platební neschopnosti zaměstnavatele úhradou nesplacených pohledávek vyplývajících z pracovních smluv nebo pracovních poměrů a týkajících se odměny za dané období. Členské státy tedy nemohou výraz „zaměstnanec“ definovat podle vlastní volby tak, že by byl ohrožen sociální cíl uvedené směrnice (obdobně viz rozsudek van Ardennen, C‑435/10,
EU:C:2011:751
, body 27 a 34).
Prostor pro uvážení, který mají členské státy na základě tohoto ustanovení k definici výrazu „zaměstnanec“, připomenutý v bodě 35 tohoto rozsudku, je tak vymezen sociálním cílem směrnice 80/987, který členské státy musí dodržovat.
V tomto ohledu je třeba s ohledem na tento sociální cíl směrnice 80/987, jakož i znění jejího čl. 1 odst. 1, podle něhož se tato směrnice vztahuje „na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů“, uvést, že definice výrazu „zaměstnanec“ se vztahuje nezbytně k pracovnímu poměru, na základě něhož vzniká nárok – existující vůči zaměstnavateli – požádat o odměnu za vykonanou práci. Tak je tomu v projednávané věci, pokud jde o definici výrazu „zaměstnanec“ stanovenou v nizozemském občanském právu.
Se sociálním cílem směrnice 80/987, připomenutým v bodě 42 tohoto rozsudku, by tak bylo v rozporu, kdyby osoby, kterým vnitrostátní právní úprava přiznává zpravidla postavení zaměstnanců a které na základě této právní úpravy mají mzdové pohledávky vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, jež jsou uvedeny v čl. 1 odst. 1 a v čl. 3 prvním pododstavci této směrnice, byly zbaveny ochrany, kterou uvedená směrnice stanoví v případě platební neschopnosti zaměstnavatele.
Z toho vyplývá, že ustanovení směrnice 80/987 brání takové vnitrostátní právní úpravě týkající se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která státnímu příslušníkovi třetí země nárok na získání odškodnění v případě platební neschopnosti odepírá z důvodu neoprávněnosti jeho pobytu, třebaže je tento státní příslušník třetí země kvalifikován na základě ustanovení občanského práva tohoto členského státu jako „zaměstnanec“, který má nárok na odměnu.
Okolnost, na kterou na jednání u Soudního dvora poukázaly Uwv a nizozemská vláda, že státní příslušníci třetích zemí s neoprávněným pobytem nemají právo v Nizozemsku pracovat, tento závěr nemůže vyvrátit. Podle údajů předkládajícího soudu, potvrzených Uwv a touto vládou, jsou totiž státní příslušníci třetích zemí s neoprávněným pobytem, kteří pracují, aniž k tomu byli oprávněni, s ohledem na vnitrostátní občanské právo „zaměstnanci“, kteří mají nárok na odměnu za vykonanou práci, a tedy i pohledávku, již má čl. 1 odst. 1 a čl. 3 první pododstavec směrnice 80/987 za cíl zaručit.
Je zajisté pravda, že čl. 10 písm. a) směrnice 80/987 umožňuje členským státům přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, a konkrétně z vyjádření nizozemské vlády, však nevyplývá, že by okolnosti věci v původním řízení představovaly zneužívání ve smyslu uvedeného ustanovení. Kromě toho Soudní dvůr v tomto ohledu uvádí, že zaměstnavatel O. Tümera, společnost Halfmoon Cosmetics, během období dotčeného ve věci v původním řízení plnila povinnost hradit příspěvky v souladu s vnitrostátními právními předpisy týkajícími se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení směrnice 80/987 musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě týkající se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž státní příslušník třetí země, který v dotčeném členském státě pobývá neoprávněně, není považován za zaměstnance, který by mohl uplatňovat nárok na odškodnění v případě platební neschopnosti v souvislosti zejména s nesplacenými mzdovými pohledávkami v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, třebaže je tento státní příslušník třetí země kvalifikován na základě ustanovení občanského práva tohoto členského státu jako „zaměstnanec“, který má nárok na odměnu, jež může být předmětem žaloby proti jeho zaměstnavateli u vnitrostátních soudů.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Ustanovení směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě týkající se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž státní příslušník třetí země, který v dotčeném členském státě pobývá neoprávněně, není považován za zaměstnance, který by mohl uplatňovat nárok na odškodnění v případě platební neschopnosti v souvislosti zejména s nesplacenými mzdovými pohledávkami v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, třebaže je tento státní příslušník třetí země kvalifikován na základě ustanovení občanského práva tohoto členského státu jako „zaměstnanec“, který má nárok na odměnu, jež může být předmětem žaloby proti jeho zaměstnavateli u vnitrostátních soudů.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.