CELEX: 62013CJ0515
Trimitere preliminară
Politica socială
Directiva 2000/78/CE
Egalitatea de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă
Articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a)
Articolul 6 alineatul (1)
Tratament diferențiat pe motive de vârstă
Reglementare națională care prevede neplata unei indemnizații de concediere lucrătorilor care la data încetării raporturilor de muncă pot beneficia de pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) litera (a) și a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (
JO L 303, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ingeniørforeningen i Danmark, acționând în numele domnului Landin, pe de o parte, și Tekniq, acționând în numele societății ENCO A/S – VVS, pe de altă parte, cu privire la respingerea de către Tekniq a cererii domnului Landin având ca obiect obținerea unei indemnizații speciale de concediere.
Cadrul juridic
Directiva 2000/78
Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/78, aceasta „are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”.
Articolul 2 din această directivă prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
[…]”
Articolul 6 din aceeași directivă are următorul cuprins:
„(1)   Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:
(a)
aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere, pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția;
(b)
stabilirea unor condiții minime de vârstă, de experiență profesională sau de vechime în muncă, pentru accesul la încadrare în muncă sau pentru anumite avantaje legate de încadrarea în muncă;
[…]
(2)   Fără a aduce atingere articolului 2 alineatul (2), statele membre pot să prevadă că nu constituie discriminare luarea în considerare a criteriului vârstei la stabilirea, pentru regimurile profesionale de securitate socială, a unei vârste pentru aderare sau admitere la prestațiile de pensie sau invaliditate, inclusiv la fixarea, pentru aceste regimuri, a unor vârste diferite pentru lucrători sau pentru categorii de lucrători și la utilizarea, în cadrul acestor regimuri, a criteriilor de vârstă în calculele actuariale, cu condiția ca acestea să nu se traducă prin discriminări pe motive de sex.”
Dreptul danez
Legea privind angajații [lov om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer (funktionærloven), denumită în continuare „Legea privind angajații”] include, la articolul 2a, următoarele dispoziții referitoare la indemnizația specială de concediere:
„1.   În cazul disponibilizării unui lucrător care a fost angajat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, la data încetării raportului de muncă, angajatorul acordă lucrătorului echivalentul a unu, a două sau, respectiv, a trei salarii lunare.
2.   Dispozițiile de la alineatul 1 nu se aplică în cazul în care, la data încetării raportului de muncă, lucrătorul va primi o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii.
3.   Indemnizația de concediere nu se acordă în cazul în care, la data încetării raportului de muncă, lucrătorul va primi o pensie pentru limită de vârstă plătită de angajator și în cazul în care lucrătorul a aderat la respectivul sistem de pensii înainte de împlinirea vârstei de 50 de ani.
4.   Dispozițiile de la alineatul 3 nu se aplică în cazul în care o convenție colectivă reglementează, la data de 1 iulie 1996, problema reducerii sau a încetării indemnizației de concediere ca urmare a pensiei pentru limită de vârstă plătite de angajator.
5.   Dispozițiile de la alineatul 1 se aplică
mutatis mutandis
în caz de concediere abuzivă.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Domnul Landin s‑a născut la 24 noiembrie 1944 și a fost angajat la 11 ianuarie 1999 în calitate de inginer în temeiul dispozițiilor Legii privind angajații.
Acesta a solicitat ca, la împlinirea vârstei de 65 de ani, la 24 noiembrie 2009, să fie amânată plata pensiei sale pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii pentru a obține un cuantum mai ridicat.
La 30 noiembrie 2011, pârâta din litigiul principal a notificat domnului Landin, atunci în vârstă de 67 ani, decizia de a‑l concedia după o perioadă de preaviz de șase luni, la sfârșitul lunii mai 2012, în conformitate cu dispozițiile Legii privind angajații, ținând seama de vechimea în muncă a acestuia.
Dat fiind că domnul Landin, în vârstă de peste 65 de ani, putea beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, pârâta din litigiul principal nu i‑a plătit indemnizația specială de concediere prevăzută la articolul 2a alineatul 1 din Legea privind angajații pentru motivul că, potrivit dispozițiilor articolului 2a alineatul 2 din această lege, salariatul care poate beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii pierde dreptul la indemnizația prevăzută la alineatul 1 al articolului 2a menționat, chiar dacă continuă să exercite o activitate profesională și chiar dacă a solicitat amânarea plății respectivei pensii.
Domnul Landin a lucrat în toată perioada de preaviz și, la expirarea acesteia, s‑a angajat în calitate de inginer specializat în sisteme de aspersare la alt angajator, în condițiile obișnuite de pe piață și în conformitate cu Legea privind angajații.
Acesta a inițiat o procedură pentru a obține indemnizația specială de concediere prevăzută la articolul 2a alineatul 1 din Legea privind angajații, susținând că refuzul plății acesteia este contrar dreptului Uniunii.
În aceste condiții, Østre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Interzicerea discriminărilor directe pe motive de vârstă, cuprinsă în articolele 2 și 6 din Directiva [2000/78], trebuie interpretată în sensul că se opune posibilității ca un stat membru să mențină în vigoare un regim juridic potrivit căruia, la concedierea unui lucrător care a fost angajat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau, respectiv, cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care lucrătorul poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie analizat în primul rând dacă din aplicarea articolului 2a alineatul 2 din Legea privind angajații rezultă un tratament diferențiat, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/78.
În speță, prin efectul articolului 2a alineatul 2 din Legea privind angajații, anumiți lucrători sunt privați de dreptul la indemnizația specială de concediere pentru simplul motiv că pot beneficia la data concedierii de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Or, din dosarul cauzei rezultă că obținerea dreptului la o astfel de pensie este supusă îndeplinirii unei condiții privind vârsta minimă, care a fost stabilită la 65 de ani pentru lucrătorii născuți înainte de anul 1954. Această dispoziție se întemeiază, așadar, pe un criteriu indisolubil legat de vârsta salariaților (a se vedea prin analogie Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08,
EU:C:2010:600
, punctul 23).
Rezultă că reglementarea națională în discuție în litigiul principal cuprinde un tratament diferențiat întemeiat direct pe criteriul vârstei, în sensul dispozițiilor articolului 1 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.
În al doilea rând, este necesar să se examineze dacă acest tratament diferențiat poate fi justificat.
Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/78 precizează astfel că statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de obiective legitime, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele destinate atingerii acestor obiective sunt corespunzătoare și necesare (Hotărârea Schmitzer, C‑530/13,
EU:C:2014:2359
, punctul 37).
Curtea a statuat în mod repetat că statele membre dispun de o marjă largă de apreciere nu numai în alegerea urmăririi unui obiectiv determinat printre alte obiective în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă, ci și în ceea ce privește definirea măsurilor prin care acest obiectiv poate fi realizat (Hotărârea Specht și alții, C‑501/12-C‑506/12, C‑540/12 și C541/12,
EU:C:2014:2005
, punctul 46, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea Schmitzer,
EU:C:2014:2359
, punctul 38).
Pentru a evalua caracterul legitim al obiectivului urmărit de dispoziția în discuție în litigiul principal, trebuie să se evidențieze, pe de o parte, că indemnizația specială de concediere are ca obiect, după cum indică instanța de trimitere făcând referire la expunerea de motive a proiectului de lege privind angajații, să faciliteze etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă în cazul lucrătorilor celor mai în vârstă, cu o vechime considerabilă în muncă în serviciul aceluiași angajator. Pe de altă parte, deși legiuitorul a dorit să restrângă dreptul la obținerea indemnizației în cauză la categoria lucrătorilor care la data concedierii nu beneficiază de pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii, lucrările pregătitoare ale acestei măsuri legislative, citate de instanța de trimitere, demonstrează că respectiva limitare se întemeiază pe constatarea că persoanele care beneficiază de dreptul la o astfel de pensie decid în general să se retragă de pe piața muncii (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 27).
Astfel cum rezultă din dosarul de care dispune Curtea, limitarea instituită la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații urmărește să garanteze ca angajatorii să nu plătească angajaților concediați care au o vechime considerabilă în muncă o dublă compensare ce nu ar servi niciunui obiectiv în materie de politică a ocupării forței de muncă.
Obiectivul protejării lucrătorilor cu o vechime apreciabilă în muncă în cadrul întreprinderii și al încurajării reintegrării lor profesionale, urmărit prin indemnizația specială de concediere, se înscrie în categoria obiectivelor legitime de politică a ocupării forței de muncă și a pieței muncii în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 29).
Potrivit acestei dispoziții, obiectivele menționate pot justifica, cu titlu de derogare de la principiul interzicerii discriminărilor pe motive de vârstă, tratamente diferențiate legate printre altele de „aplicarea unor condiții speciale […] de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru […] lucrători în vârstă […], pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția”.
Prin urmare, obiective precum cele urmărite de dispoziția națională în discuție în litigiul principal trebuie considerate, în principiu, ca fiind de natură să justifice „în mod obiectiv și rezonabil”, „în cadrul dreptului național”, astfel cum prevede articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/78, un tratament diferențiat pe motive de vârstă (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 31).
Trebuie de asemenea verificat, potrivit chiar conținutului dispoziției menționate, dacă mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt „corespunzătoare și necesare”. În speță, este necesar să se examineze dacă articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite îndeplinirea obiectivelor de politică a ocupării forței de muncă urmărite de legiuitor, fără a aduce însă atingere în mod excesiv intereselor legitime ale lucrătorilor care, din cauza acestei dispoziții, sunt privați de indemnizația respectivă pentru motivul că pot beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 32).
Trebuie amintit în această privință că statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în alegerea măsurilor care pot duce la îndeplinirea obiectivelor acestora în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă. Totuși, această marjă de apreciere nu poate avea ca efect golirea de conținut a aplicării principiului nediscriminării pe motive de vârstă (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 33 și jurisprudența citată).
Or, a restrânge acordarea indemnizației speciale de concediere la categoria lucrătorilor care nu vor beneficia la data concedierii de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii nu este o opțiune nerezonabilă din perspectiva finalității urmărite de legiuitor, care constă în a oferi o protecție sporită lucrătorilor în cazul cărora etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă se dovedește delicată, dată fiind vechimea în muncă în cadrul întreprinderii. Articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite deopotrivă limitarea eventualelor abuzuri constând, în privința lucrătorului, în obținerea unei indemnizații menite să îi ofere un sprijin în căutarea unui nou loc de muncă în condițiile în care acesta se pensionează (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 34).
Prin urmare, este necesar să se considere că o dispoziție precum articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații nu este vădit neadecvată pentru a atinge obiectivul legitim de politică a ocupării forței de muncă urmărit de legiuitorul Uniunii Europene.
În continuare, mai trebuie verificat dacă această măsură depășește cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea unui astfel de obiectiv.
Reiese din dosarul de care dispune Curtea că legiuitorul a evaluat comparativ protecția lucrătorilor care, ca urmare a vechimii în muncă în cadrul întreprinderii, se numără în general printre cei mai în vârstă și protecția lucrătorilor mai tineri, care nu pot beneficia de dreptul la indemnizația specială de concediere. Lucrările pregătitoare ale Legii nr. 1417 din 22 decembrie 2004, prin care a fost transpusă Directiva 2000/78, citate de instanța de trimitere, ar demonstra în această privință că legiuitorul a luat în considerare faptul că indemnizația specială de concediere, în calitate de instrument de protecție sporită a unei categorii de lucrători definite în raport cu vechimea în muncă dobândită, constituie o formă de tratament diferențiat în defavoarea lucrătorilor mai tineri. Guvernul danez menționează astfel că limitarea domeniului de aplicare al indemnizației speciale de concediere prevăzute la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite să nu se extindă dincolo de cadrul a ceea ce este necesar o măsură de protecție socială care nu are vocație să se aplice lucrătorilor mai tineri.
În plus, măsura în discuție în litigiul principal ar tinde să garanteze, potrivit principiului proporționalității și necesității de a combate abuzurile, că indemnizația specială de concediere nu se acordă decât persoanelor cărora le este destinată, mai exact persoanelor care doresc să rămână active, dar care, din cauza vârstei, se confruntă în general cu mai multe dificultăți în găsirea unui nou loc de muncă. Această măsură ar permite de asemenea evitarea riscului ca indemnizația specială de concediere să fie plătită unor persoane care, pe de altă parte, vor beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii.
Din aceste elemente rezultă că, în măsura în care exclude de la beneficiul indemnizației speciale de concediere lucrătorii care vor primi la data concedierii o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii, articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor pe care urmărește să le concilieze (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 40).
Trebuie examinat însă dacă această constatare este susceptibilă să fie repusă în discuție de împrejurarea că dispoziția respectivă asimilează persoanelor care vor primi efectiv o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general pe cele care pot beneficia de o astfel de pensie (a se vedea prin analogie Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 41).
Articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații are ca efect excluderea posibilității de a primi indemnizația specială de concediere în ceea ce privește toți lucrătorii care pot beneficia la momentul disponibilizării lor de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Trebuie, așadar, să se examineze dacă o astfel de excludere nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 43).
Din explicațiile furnizate de instanța de trimitere și de guvernul danez rezultă că această excludere se întemeiază pe ideea că, în general, salariații se retrag de pe piața muncii în cazul în care pot beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Pe baza acestei aprecieri legate de vârstă, un lucrător care, deși îndeplinește condițiile de eligibilitate pentru a beneficia de o pensie în cadrul sistemului general, dorește să renunțe temporar la respectiva pensie pentru a‑și continua cariera profesională nu poate beneficia de indemnizația specială de concediere, cu toate că aceasta este menită să îl protejeze. Astfel, în scopul legitim de a evita riscul ca de respectiva indemnizație să profite persoane care nu se află în căutarea unui nou loc de muncă, ci care vor primi un venit de substituție sub forma unei pensii pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general, măsura în cauză ajunge să priveze de dreptul la indemnizația în cauză lucrători concediați care doresc să continue să activeze pe piața muncii, pentru simplul motiv că acești lucrători ar putea, în special în considerarea vârstei atinse, să beneficieze de o astfel de pensie (a se vedea Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punctul 44).
La punctul 45 din Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark (
EU:C:2010:600
), în care era în discuție articolul 2a alineatul 3 din Legea privind angajații, care prevede excluderea de la plata indemnizației speciale de concediere în cazul în care angajatul poate beneficia la data încetării raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă plătită de angajator, Curtea a considerat că această dispoziție face mai dificilă continuarea exercitării dreptului la muncă de către un astfel de angajat întrucât, aflat în etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă, acesta nu beneficiază de indemnizația respectivă. La punctul 46 din această hotărâre, Curtea a constatat existența unui risc pentru ca lucrătorii în cauză să trebuiască să accepte o pensie pentru limită de vârstă în cuantum mai scăzut, ceea ce, pe termen lung, determină o pierdere semnificativă de venituri.
Cu toate acestea, este necesar să se constate că litigiul principal se distinge de cel aflat la originea cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark (
EU:C:2010:600
).
Întrucât pensia pentru limită de vârstă în discuție în cauza menționată putea fi plătită începând cu vârsta de 60 de ani, niciun angajat care va fi împlinit vârsta respectivă la data încetării raporturilor de muncă nu putea beneficia decât de o pensie în cuantum mai scăzut decât cel pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi putut aștepta împlinirea vârstei de pensionare pentru a‑și valorifica drepturile la aceasta. Prin urmare, el risca astfel să sufere o reducere a cuantumului plătit ca urmare a pensionării anticipate.
Această situație nu se regăsește în cauza principală, care privește excluderea de la plata indemnizației speciale de concediere în cazul în care angajatul poate beneficia la data încetării raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii. Astfel cum reiese din dosarul de care dispune Curtea, această pensie pentru limită de vârstă poate fi asimilată unei prestații de care se beneficiază la împlinirea vârstei de pensionare prevăzute la nivel național. În perioada cuprinsă între anul 1999 și anul 2023, vârsta normală de pensionare este de 65 de ani, iar această limită va fi modificată în mod progresiv la vârsta de 67 de ani în anul 2027.
Astfel, este necesar să se constate că riscul de a suferi o reducere a cuantumului plătit ca urmare a pensionării anticipate nu privește în principiu angajații care, asemenea domnului Landin, în vârstă de 67 de ani la data concedierii, pot beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii.
În plus, întrucât indemnizația specială de concediere este o indemnizație unică echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, o dispoziție precum cea în discuție în litigiul principal nu este susceptibilă să cauzeze o pierdere semnificativă de venituri pe termen lung.
În această privință, litigiul principal se distinge și de cel care s‑a aflat la originea cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11,
EU:C:2013:603
), care privea excluderea de la beneficiul dreptului la menținerea salariului timp de trei ani a funcționarilor care au împlinit vârsta de 65 de ani și care pot primi o pensie pentru limită de vârstă.
Aceste concluzii nu sunt repuse în discuție de împrejurarea că un angajat precum domnul Landin, care continuă să muncească după împlinirea vârstei de pensionare, poate să își majoreze cuantumul pensiei pentru limită de vârstă. Astfel, trebuie arătat că, după cum a menționat guvernul danez în răspunsul la o întrebare adresată în ședință, este posibil să se beneficieze de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii exercitându‑se totodată o activitate profesională. Plata acestei pensii poate de asemenea să fie suspendată în vederea exercitării unei asemenea activități și, astfel, a majorării pe viitor a cuantumului pensiei respective.
În aceste condiții și ținând seama de elementele menționate la punctele 40 și 41 din prezenta hotărâre, a căror verificare a exactității este de competența instanței de trimitere, nu rezultă că o măsură precum cea prevăzută la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații aduce o atingere excesivă intereselor legitime ale lucrătorilor care au împlinit vârsta normală de pensionare.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cazul concedierii unui angajat care a lucrat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă ale angajatului respectiv o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care angajatul menționat poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, în măsura în care, pe de o parte, această reglementare este justificată în mod obiectiv și rezonabil printr‑un obiectiv legitim referitor la politica ocupării forței de muncă și a pieței muncii și, pe de altă parte, constituie un mijloc corespunzător și necesar pentru realizarea acestui obiectiv. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această situație se regăsește în speță.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

Articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cazul concedierii unui angajat care a lucrat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă ale angajatului respectiv o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care angajatul menționat poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, în măsura în care, pe de o parte, această reglementare este justificată în mod obiectiv și rezonabil printr‑un obiectiv legitim referitor la politica ocupării forței de muncă și a pieței muncii și, pe de altă parte, constituie un mijloc corespunzător și necesar pentru realizarea acestui obiectiv. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această situație se regăsește în speță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: daneza.