CELEX: 62013FJ0124
Verejná služba
Úradníci
Žaloba o neplatnosť
Článok 12a služobného poriadku
Interné pravidlá týkajúce sa poradného výboru pre otázky obťažovania a jeho prevencie na pracovisku
Článok 24 služobného poriadku
Žiadosť o pomoc
Zjavne nesprávne posúdenie
Neexistencia
Úloha a právomoci poradného výboru pre otázky obťažovania a jeho prevencie na pracovisku
Fakultatívne predloženie veci úradníkom
Žaloba o náhradu škody

Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 19. decembra 2013 CW navrhuje najmä na jednej strane zrušenie rozhodnutia Európskeho parlamentu z 8. apríla 2013, ktorým bola zamietnutá jej žiadosť o pomoc podaná z dôvodu psychického obťažovania, ktorého bola podľa jej tvrdenia obeťou zo strany svojich nadriadených, a na druhej strane zaviazanie Parlamentu, aby jej nahradil škodu.
Právny rámec
Článok 31 Charty základných práv Európskej únie s názvom „Spravodlivé a primerané pracovné podmienky“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Každý pracovník má právo na pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť.“
Článok 12a ods. 3 služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatniteľnom v spore (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:
„‚Psychické obťažovanie‘ je každé nevhodné správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním, hovoreným alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu osoby.“
Článok 24 prvý odsek služobného poriadku stanovuje:
„Únia pomôže každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo svojich povinností.“
Parlament prijal 21. februára 2006 na vykonanie článku 12a služobného poriadku nové „[interné pravidlá týkajúce sa poradného výboru pre otázky obťažovania a jeho prevencie na pracovisku]“ (ďalej len „interné pravidlá“). Z článku 9 interných pravidiel vyplýva, že každý zamestnanec tejto inštitúcie, ktorý sa stretne s problémom, ktorý by mohol predstavovať obťažovanie alebo ktorý sa domnieva, že problém tohto typu existuje v jeho pracovnom prostredí, môže predložiť otázku poradnému výboru pre otázky obťažovania a jeho prevencie na pracovisku (ďalej len „výbor“ alebo „poradný výbor pre otázky obťažovania“). Článok 11 interných pravidiel stanovuje, že výbor musí prijať každého zamestnanca, ktorý sa považuje za obeť obťažovania, do desiatich pracovných dní od podania žiadosti touto osobou. Podľa článkov 12 až 14 interných pravidiel výbor môže, ak to považuje za žiaduce, dávať odporúčania vedeniu s cieľom vyriešiť problém; na zabezpečenie monitorovania veci musí zostať v kontakte s dotknutým zamestnancom, a ak je to nevyhnutné s jeho nadriadenými; ak problém pretrváva, tento výbor odovzdá generálnemu tajomníkovi Parlamentu dôvernú správu obsahujúcu návrhy postupu alebo postupov, ktoré treba podniknúť a keď sa to javí ako vhodné, môže si od neho vyžiadať pokyny na vykonanie podrobného vyšetrovania.
Skutkové okolnosti
Žalobkyňa bola 6. októbra 2003 prijatá ako pomocný zamestnanec do Parlamentu. Pôvodne bola pridelená do slovenského útvaru tlmočenia na riaditeľstve tlmočenia generálneho riaditeľstva (GR) pre infraštruktúru a tlmočenie, ktoré sa zmenilo na GR pre tlmočenie a konferencie. Od 8. októbra 2004 bola zamestnaná ako dočasný zamestnanec v tom istom útvare.
Žalobkyňa bola 1. októbra 2008 vymenovaná za úradníčku v skúšobnej dobe v Parlamente a pridelená do českého útvaru tlmočenia (ďalej len „útvar“). Do trvalého služobného pomeru bola vymenovaná 1. júla 2009.
Od roku 2008 do roku 2010 boli žalobkyňa a pani H. kolegyňami v útvare. Keď sa uvoľnilo miesto vedúceho útvaru, obe predložili svoju kandidatúru. Na záver výberového konania bola kandidatúra žalobkyne zamietnutá v prospech kandidatúry pani H. (ďalej len „vedúca útvaru“), ktorá bola vymenovaná na toto pracovné miesto 17. mája 2010.
Vzťahy medzi žalobkyňou a vedúcou útvaru sa zhoršili a to najmä po stretnutí útvaru, ktoré sa konalo 23. mája 2011 (ďalej len „stretnutie 23. mája 2011“).
V tejto súvislosti v máji 2011 po tom, čo bol pripravený zoznam otázok útvaru na stretnutie s vedením plánované na 13. mája 2011, vznikol konflikt medzi žalobkyňou a niekoľkými inými zamestnancami útvaru na jednej strane a vedúcou útvaru a zamestnancami útvaru, ktorí ju podporovali na druhej strane. Otázky, ktoré boli pripravené pod vedením žalobkyninej kolegyne, CQ, boli v podstate ako také predložené riaditeľovi riaditeľstva tlmočenia (ďalej len „riaditeľ“) prostredníctvom vedúcej útvaru. Riaditeľ e‑mailom prudko zareagoval na obsah navrhovaných otázok, pričom spochybnil, že by mohli predstavovať stanovisko všetkých zamestnancov útvaru. V tejto súvislosti vedúca útvaru 12. mája 2011 zaslala každému zo zamestnancov útvaru e‑mail, ktorý znel takto: „… Na zajtrajšie stretnutie s vedením boli v mene tlmočníkov tlmočníckej kabíny [útvaru] pripravené otázky. Bol si oboznámený s týmito otázkami a vyjadrujú plne tvoj názor?…“
Na stretnutí 23. mája 2011 bola vedúca útvaru okrem iného požiadaná, aby spresnila, prečo 12. mája 2011 poslala e‑mail zamestnancom útvaru. Nasledoval spor týkajúci sa vyhotovenia konečnej verzie zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011, ktorý trval niekoľko mesiacov. V tejto súvislosti žalobkyňa a niekoľko jej kolegov, vrátane CQ, viackrát napadli obsah tejto zápisnice a e‑mailom zaslaným celému útvaru požiadali vedúcu útvaru, aby im poskytla právny základ, ktorý jej umožňuje s konečnou platnosťou rozhodnúť o obsahu zápisnice zo sporného stretnutia. Vedúca útvaru 13. septembra 2011 po porade s riaditeľom uznala, že v tejto oblasti neexistuje písomné pravidlo a zaslala zamestnancom útvaru e‑mail, v ktorom uviedla zásady, ktorými sa riadi prijatie zápisníc, najmä skutočnosť, že ako vedúca útvaru mohla odmietnuť opraviť zápisnicu zo stretnutia v prípade, ak požadovaná oprava neodrážala obsah prednesov na stretnutí. Žalobkyňa 6. októbra 2011 znovu poslala e‑mail týkajúci sa zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011 celému útvaru, vrátane vedúcej útvaru.
Riaditeľ 17. februára 2012 zaslal žalobkyni e‑mail, v ktorom ju vyzval, aby splnila pokyny, ktoré jej dal v správe z 1. februára 2012 doručenej osobne, konkrétne, aby sa e‑mailom zaslaným zamestnancom útvaru vrátane vedúcej útvaru ospravedlnila za to, že naznačovala, že vedúca útvaru nerešpektovala pravidlá upravujúce kritéria výberu uchádzačov o jazykové kurzy organizované počas letného obdobia.
Žalobkyňa 19. februára 2012 e‑mailom vysvetlila predsedovi poradného výboru pre otázky obťažovania (ďalej len „predseda výboru“), že „od 1. februára 2012 [bola] vystavená obrovskému tlaku zo strany dvoch svojich nadriadených, [že bola] vo veľmi ťažkej situácii a [že chcela] požiadať o odbornú pomoc v tejto veci“. Hoci žalobkyňa v tomto e‑maile požiadala predsedu výboru, aby ju informoval o možnosti rýchlo sa s ním stretnúť, predseda výboru na tento e‑mail písomne neodpovedal. E‑mailom z 21. februára 2012 preto žalobkyňa kontaktovala pani W., tajomníčku výboru, ktorá jej e‑mailom z nasledujúceho dňa odpovedala, že predseda výboru sa práve sťahuje do novej kancelárie, čo môže vysvetliť, že nedostal jej e‑maily a navrhla jej, aby kontaktovala pani E.‑H. alebo pani R., ktoré sú obe členkami poradného výboru pre otázky obťažovania a ktoré boli uvedené aj v kópii tohto e‑mailu sekretariátu. Žalobkyňa nekontaktovala priamo tieto členky, ale e‑mailom z 22. februára 2012 rovnako zaslaným v kópii predsedovi výboru, odpovedala pani W. a oznámila jej, že sa chce poradiť s predsedom výboru akonáhle to bude možné. Pani W. jej potom potvrdila, že jej správa bude odovzdaná predsedovi výboru čo najskôr. Podľa žalobkyne predseda výboru na tieto e‑maily nereagoval.
Dňa 29. marca 2012 žalobkyňa dostala správu od riaditeľa, v ktorej ju informoval, že vzhľadom na jej nedávny zdravotný stav je zbavená úloh, ktoré sú vo vzťahu k jej tlmočníckym povinnostiam vedľajšie. Odvtedy žalobkyňa plnila iba svoje hlavné úlohy, a to tlmočenie v Bruseli (Belgicko), ako aj na dvoch ďalších pracoviskách Parlamentu. Rovnako naďalej navštevovala okrem iného kurz poľštiny. Navyše po stretnutí, ktoré sa konalo začiatkom júna 2013, riaditeľ správou z 11. júna 2013 zaslanou žalobkyni a v kópii vedúcej útvaru potvrdil, že žalobkyne bolo naďalej povolené, aby sa zúčastňovala na odbornom vzdelávaní v záujme služby.
Dňa 4. júla 2012 bol vymenovaný nový predseda poradného výboru pre otázky obťažovania (ďalej len „nový predseda výboru“) a podľa vyjadrenia Parlamentu bola žalobkyňa následne niekoľkokrát vyzvaná, aby kontaktovala výbor.
Žalobkyňa 5. februára 2013 predložila Parlamentu podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku žiadosť o pomoc v zmysle článku 24 služobného poriadku (ďalej len „žiadosť o pomoc“). Na podporu tejto žiadosti žalobkyňa poskytla podrobný opis štrnástich príhod alebo udalostí, ktoré podľa nej zohľadňované individuálne alebo spoločne predstavujú psychické obťažovanie zo strany jej vedúcej útvaru a riaditeľa. Žalobkyňa rovnako zdôraznila, že tento zoznam nebol úplný a že „inštitúcia, na ktorú [CQ] podala formálnu žiadosť o pomoc a sťažnosť, [bola] plne oboznámená so situáciou a [udelila] poverenie generálnemu riaditeľovi [GR pre tlmočenie a konferencie] na prešetrenie veci“. Žalobkyňa navyše tvrdila, že údajné obťažovanie, ktoré sa jej týkalo, malo rôzne formy: „klamlivú alebo zavádzajúcu komunikáciu [‚deceptive or misleading communications‘], odmietnutie komunikovať, ponižujúce poznámky, pokusy verejne ju ponížiť, ohováranie, tlaky, zastrašovanie a hrozby, alebo neodôvodnené zbavenie pracovných úloh“. Všetky tieto udalosti ju viedli k „vyhoreniu“ (burnout), ktoré bolo dôvodom pre jej dlhodobú práceneschopnosť.
V žiadosti o pomoc, v ktorej vyslovila poľutovanie nad tým, že napriek jej prosbám a pripomínaniam ju predseda ani iný člen výboru po jej e‑maile z 19. februára 2012 nekontaktoval, žalobkyňa žiadala Parlament aby jednak preradil jej vedúcu útvaru a/alebo jej riaditeľa na iné pracovné miesto alebo prijal rozhodnutie s rovnocenným účinkom na jej ochranu pred ich zneužívaním a jednak, aby začal rozsiahle vyšetrovanie týkajúce sa metód riadenia a správania jej nadriadených.
V liste z 5. marca 2013 generálny riaditeľ GR pre personál (ďalej len „generálny riaditeľ pre personál“) ako menovací orgán (ďalej len „MO“) vyslovil poľutovanie nad tým, že prvý kontakt, ktorý sa žalobkyňa márne pokúšala nadviazať s poradným výborom pre otázky obťažovania vo februári 2012 „neviedol k rozsiahlemu preskúmaniu [jej] sťažností“, a zároveň jej odporučil, aby sa obrátila na tento výbor, ktorý so svojimi širokými právomocami na dôkladné preskúmanie všetkých potenciálnych prípadov obťažovania a na formulovanie odporúčaní bol v najlepšej pozícii na to, aby overil, či skutočnosti opísané žalobkyňou bolo možné považovať za psychické obťažovanie. Na uľahčenie predloženia veci tomuto výboru boli v tomto liste uvedené kontaktné údaje jeho nového predsedu. V odpovedi z 11. marca 2013 však poradca žalobkyne najprv poznamenal, že žalobkyňa „už vyčerpala túto možnosť“, pretože „sa pokúsila sťažovať sa na [poradnom výbore pre otázky obťažovania]“ a ďalej spresnil, že žalobkyňa podala žiadosť o pomoc podľa článku 24 služobného poriadku práve preto, že výbor, na ktorý sa obrátila na prvom mieste, zlyhal vo svojej úlohe, ktorú mu zverujú interné pravidlá. Poradca žalobkyne spresnil, že v tomto kontexte „považ[uje] odporúčanie [generálneho riaditeľa pre personál] za hanebné a neprijateľné“.
Rozhodnutím z 8. apríla 2013, doručeným žalobkyni 10. apríla 2013, generálny riaditeľ pre personál ako MO po preskúmaní žiadosti o pomoc a s prihliadnutím na informácie o situácii, ktorá vládla v útvare, o ktorých sa dozvedel pri preskúmaní sťažnosti pre obťažovanie, ktorú podala kolegyňa z tohto útvaru, konkrétne pani CQ (pozri rozsudok CQ/Parlament, F‑12/13,
EU:F:2014:214
), zamietol žiadosť žalobkyne o pomoc (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí pomoci“).
V tejto súvislosti MO vyjadril poľutovanie nad tým, že žalobkyňa sa odmietla obrátiť na poradný výbor pre otázky obťažovania, pretože tento postoj mal za následok, že MO nemal k dispozícii to, čo by bolo pre neho „cenným stanoviskom k obvineniam [žalobkyne, keďže poradný výbor pre otázky obťažovania bol] v lepšej pozícii na [vykonanie] rozsiahleho vyšetrovania, ktoré [žalobkyňa] požad[ovala]“.
Za tejto situácie, napriek tomu, že vec nebola predložená poradnému výboru pre otázky obťažovania, MO rozhodol po preskúmaní rozsiahlych dokumentov predložených žalobkyňou a po získaní informácií o situácii v útvare pochádzajúcich z iného vyšetrovania vedeného výborom v uvedenom útvare, o zamietnutí žiadosti žalobkyne o pomoc. MO sa totiž na základe preskúmania každej zo sporných udalostí uvádzaných žalobkyňou domnieval, že boli buď bezvýznamné, alebo už boli spochybnené vtedy, keď žalobkyňa napadla svoju hodnotiacu správu vzťahujúcu sa na rok 2011 (ďalej len „hodnotiaca správa 2011“), alebo že išlo o oprávnené rozhodnutia alebo správanie MO alebo nadriadených v reakcii na správanie samotnej žalobkyne.
Dňa 9. júla 2013 žalobkyňa podala sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu o zamietnutí pomoci. Rozhodnutím z 23. októbra 2013 generálny tajomník Parlamentu ako MO zamietol sťažnosť ako v tomto štádiu predčasnú (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“). V tejto súvislosti MO predovšetkým zdôraznil, že je povinný prijať opatrenia podľa článku 24 služobného poriadku iba vtedy, keď skutočnosti, ktoré sú základom žiadosti, boli preukázané a že v rámci Parlamentu je úlohou práve poradného výboru pre otázky obťažovania, aby v prípade údajného obťažovania vykonal vyšetrovanie. Žalobkyňa sa však vzdala predloženia svojej veci na preskúmanie výboru.
MO žalobkyni pripomenul, že podľa judikatúry existencia problematických alebo dokonca konfliktných vzťahov medzi úradníkom a jeho nadriadeným, nepredstavuje ako taká dôkaz psychického obťažovania, a zároveň ju informoval, že nového predsedu výboru, ktorý bol vo funkcii od 4. júla 2012, požiadal, aby ju kontaktoval, aby jej vysvetlil konanie pred poradným výborom pre otázky obťažovania a tak jej umožnil rozhodnúť sa so zreteľom na poskytnuté informácie, či toto konanie absolvuje alebo nie.
Dňa 15. januára 2014, teda po podaní prejednávanej žaloby, nový predseda výboru kontaktoval žalobkyňu. Obaja sa stretli 20. januára 2014. V e‑maile z toho istého dňa nový predseda výboru potvrdil, že žalobkyňa môže neformálne predložiť vec poradnému výboru pre otázky obťažovania „kedykoľvek to uzná za vhodné“.
Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
—
vyhlásil žalobu za prípustnú,
—
zrušil rozhodnutie o zamietnutí pomoci,
—
v prípade potreby zrušil rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,
—
priznal jej jednak sumu 50000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela a jednak štvrtinu sumy liečebných nákladov vynaložených kvôli zhoršeniu jej zdravotného stavu, spolu so zákonnými úrokmi z celej sumy až do zaplatenia, ako náhradu utrpenej majetkovej škody,
—
zaviazal Parlament na náhradu trov konania.
Parlament navrhuje žalobu zamietnuť ako nedôvodnú a žalobkyňu zaviazať na náhradu trov konania.
V prípravnej správe pre pojednávanie, ktorá bola účastníkom konania doručená 21. novembra 2014, im Súd pre verejnú službu v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania položil otázky. Účastníci konania riadne vyhoveli týmto žiadostiam a každý z nich mal príležitosť predložiť pripomienky k odpovediam druhého účastníka konania na pojednávaní, ktoré sa konalo 11. decembra 2014.
V tejto súvislosti žalobkyňa okrem iného potvrdila, že mala na diaľku prístup k svojej schránke elektronickej pošty v Parlamente a že sa zúčastnila štyroch letných univerzitných kurzov, vrátane jedného v anglickom jazyku v roku 2004. Pokiaľ ide o to, že predseda výboru neodpovedal na e‑mail žalobkyne z 19. februára 2012, Parlament najmä vysvetlil, že tento predseda začal 25. januára 2012 vykonávať novú funkciu na inom generálnom riaditeľstve, pričom zdôraznil, že sa napriek tomu pokúsil skontaktovať sa so žalobkyňou po jej e‑maile z 19. februára 2012. Pokiaľ ide o pridelenie žalobkyne do českého útvaru, hoci predtým pracovala v slovenskom tlmočníckom útvare, Parlament uviedol, že neuchoval žiadne záznamy o sťažnosti na obťažovanie podanej žalobkyňou v tej dobe a že k zmene pridelenia došlo v čase jej vymenovania za úradníčku v skúšobnej dobe. Pokiaľ ide o poradný výbor pre otázky obťažovania, Parlament uviedol, že tento výbor nebol v žiadnom prípade oprávnený rozhodnúť v mene MO o žiadosti o pomoc založenej na článku 24 služobného poriadku a v dôsledku toho nemohol rozhodnúť o zamietnutí tejto žiadosti.
Okrem toho v liste z 5. decembra 2014 žalobkyňa na jednej strane uviedla stanovisko k prípravnej správe pre pojednávanie, sprevádzané tromi novými prílohami, a na druhej strane predložila podľa článku 57 rokovacieho poriadku nový návrh na vykonanie dôkazov najmä v súvislosti s dvomi čestnými vyhláseniami, ktoré urobili dvaja jej kolegovia a ktoré boli priložené k vyjadreniu k žalobe. Súd pre verejnú službu rozhodol založiť tieto listiny do spisu a neukončiť ústnu časť konania na záver pojednávania, aby dal Parlamentu možnosť predložiť prípadné pripomienky k týmto novým listinám, čo Parlament urobil 17. decembra 2014.
V tom istom liste z 5. decembra 2014 žalobkyňa navyše požiadala Súd pre verejnú službu, aby v prípade, ak by sa domnieval, že e‑maily vyhotovené v českom jazyku, ktorých presnosť prekladov do anglického jazyka vykonaných Parlamentom napadla vo svojej replike, sú relevantné na účely rozhodnutia v prejednávanej veci, nariadil ich preklad nezávislým prekladateľom.
Súd pre verejnú službu 18. decembra 2014 ukončil ústnu časť konania.
Právny stav
1.
O predmete žaloby
Návrhy na zrušenie, ktoré formálne smerujú proti zamietnutiu sťažnosti, majú za následok, že Súdu pre verejnú službu je predložený akt, proti ktorému bola podaná sťažnosť, keď tieto návrhy ako také nemajú samostatný obsah (pozri v tomto zmysle rozsudky Vainker/Parlament, 293/87,
EU:C:1989:8
, bod 8, a CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 69).
V tomto prípade sa však odôvodnenie nachádzajúce sa v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti líši od odôvodnenia obsiahnutého v rozhodnutí o zamietnutí pomoci, takže návrhy na zrušenie rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti majú samostatný obsah a preto bude potrebné rozhodnúť aj o ich dôvodnosti. Navyše rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti spresňuje určité aspekty odôvodnenia rozhodnutia o zamietnutí pomoci. Vzhľadom na to, že konanie pred podaním žaloby sa vyvíja, treba teda toto odôvodnenie zohľadniť aj pri preskúmaní zákonnosti rozhodnutia o zamietnutí pomoci, pričom toto odôvodnenie sa považuje za zhodné s týmto rozhodnutím (pozri rozsudok Mocová/Komisia, F‑41/11,
EU:F:2012:82
, bod 21).
2.
O návrhoch na zrušenie rozhodnutia o zamietnutí pomoci a rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa formálne uvádza dva dôvody pre zrušenie rozhodnutia o zamietnutí pomoci a rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti. Prvý dôvod obsahuje tri časti: prvá časť je založená na zjavne nesprávnom posúdení a súvisiacom porušení článku 12a ods. 3 služobného poriadku, druhá na zneužití právomoci, a tretia na porušení povinnosti starostlivosti a povinnosti poskytnúť pomoc zakotvenej v článku 24 služobného poriadku, ako aj na porušení článku 31 ods. 1 Charty. Druhý dôvod obsahuje dve časti: prvá je založená na porušení povinnosti poskytnúť pomoc zakotvenej v článku 24 služobného poriadku a druhá na porušení zásady riadnej správy, povinnosti starostlivosti a článku 31 ods. 1 Charty.
V bodoch 112 a 113 svojej žaloby žalobkyňa výslovne uviedla, že prvý uplatnený dôvod sa týkal vecnej zákonnosti dôvodov zamietnutia žiadosti o pomoc, tak ako sú vysvetlené v rozhodnutí o zamietnutí pomoci, zatiaľ čo druhý dôvod sa týkal odôvodnenia uvedeného v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti a založeného na údajnej predčasnosti sťažnosti. Treba to teda chápať tak, ako to žalobkyňa pripustila na pojednávaní, že prvý dôvod je založený na zjavne nesprávnom posúdení, zneužití právomoci a súvisiacom porušení článku 12a ods. 3 služobného poriadku, ako aj článku 31 ods. 1 Charty, zatiaľ čo druhý dôvod je založený na porušení povinnosti starostlivosti a povinnosti poskytnúť pomoc zakotvenej v článku 24 služobného poriadku.
Úvodné poznámky týkajúce sa rozsahu povinnosti poskytnúť pomoc v prípade obvinení z obťažovania
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry bol článok 24 služobného poriadku zavedený s cieľom chrániť úradníkov Európskej únie pred obťažovaním alebo ponižujúcim zaobchádzaním nielen zo strany tretích osôb, ale aj zo strany ich nadriadených alebo kolegov (rozsudky V./Komisia, 18/78,
EU:C:1979:154
, bod 15; Schmit/Komisia, T‑144/03,
EU:T:2005:158
, bod 96, a Lo Giudice/Komisia, T‑154/05,
EU:T:2007:322
, bod 135).
Na základe povinnosti poskytnúť pomoc musí administratíva v prípade udalosti, ktorá je nezlučiteľná s riadnym a nerušeným výkonom služby, zasiahnuť s potrebným nasadením a reagovať podľa okolností prípadu s potrebnou rýchlosťou a starostlivosťou s cieľom zistiť skutkový stav a so znalosťou veci z neho vyvodiť vhodné dôsledky. Na tento účel stačí, aby úradník, ktorý žiada o ochranu svoju inštitúciu, predložil neúplné dôkazy, že útoky, ktorým bol údajne vystavený, sa skutočne odohrali. Ak sú predložené takéto dôkazy, je povinnosťou dotknutej inštitúcie prijať vhodné opatrenia, najmä vykonať vyšetrovanie, aby v spolupráci so sťažovateľom zistila skutkový stav, na ktorom je sťažnosť založená (rozsudky Koutchoumoff/Komisia, 224/87,
EU:C:1989:38
, body 15 a 16; Tallarico/Parlament, T‑5/92,
EU:T:1993:37
, bod 31; Campogrande/Komisia, T‑136/98,
EU:T:2000:281
, bod 42; Schochaert/Rada, T‑136/03,
EU:T:2004:229
, bod 49, a Lo Giudice/Komisia,
EU:T:2007:322
, bod 136).
V prípade obvinení z obťažovania zahŕňa povinnosť poskytnúť pomoc najmä povinnosť administratívy preskúmať starostlivo, bezodkladne a absolútne dôverne sťažnosť na obťažovanie a informovať sťažovateľa o ďalšom postupe v konaní o jeho sťažnosti (rozsudok Klug/EMEA, F‑35/07,
EU:F:2008:150
, bod 74).
Pokiaľ ide o opatrenia, ktoré treba prijať v situácii patriacej do pôsobnosti článku 24 služobného poriadku, administratíva má pri výbere opatrení a spôsobov uplatnenia článku 24 služobného poriadku širokú mieru voľnej úvahy, ktorá podlieha preskúmaniu súdu Únie. Preskúmanie súdu Únie tak spočíva iba v posúdení, či dotknutá inštitúcia zostala v primeraných medziach a nepoužila svoju voľnú úvahu zjavne nesprávne (pozri rozsudky Haas a i./Komisia, T‑3/96,
EU:T:1998:202
, bod 54; Schmit/Komisia,
EU:T:2005:158
, bod 98, a Lo Giudice/Komisia,
EU:T:2007:322
, bod 137).
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že inštitúcia môže uložiť disciplinárny postih úradníkom uvedeným v sťažnosti na obťažovanie, či už ide o nadriadených údajnej obete alebo nie, alebo rozhodnúť o ich preradení iba vtedy, ak nariadené dokazovanie s istotou preukazuje, že sa dotknutí úradníci dopustili správania, ktoré poškodzuje riadne fungovanie služby alebo dôstojnosť a dobrú povesť iného úradníka (rozsudky Katsoufros/Súdny dvor, 55/88,
EU:C:1989:409
, bod 16; Dimitriadis/Dvor audítorov, T‑294/94,
EU:T:1996:24
, bod 39, a Schmit/Komisia,
EU:T:2005:158
, bod 108).
Pokiaľ ide o pojem „psychické obťažovanie“, toto je definované ako „nevhodné správanie“, ktoré, po prvé, má podobu správania, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného slova, a ktoré sa prejavuje „počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické“, čo znamená, že psychické obťažovanie treba chápať ako proces, ktorý sa nevyhnutne odohráva v čase a predpokladá existenciu opakovanej alebo pokračujúcej činnosti, ktorá je „úmyselná“ a nie „náhodná“. Po druhé, aby sa na tieto správania, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo vzťahoval tento pojem, musia mať za následok zásah do osobnosti, dôstojnosti alebo fyzickej alebo psychickej integrity osoby (pozri rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, body 76 a 77, ako aj tam citovaná judikatúra).
Nie je teda nevyhnuté preukázať, že správanie, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo boli podniknuté s úmyslom poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú či psychickú integritu osoby. Inými slovami, môže ísť o psychické obťažovanie bez toho, aby bolo preukázané, že osoba, ktorá sa obťažovania dopustila, svojím konaním zamýšľala zdiskreditovať obeť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné podmienky. Postačuje, aby tieto konania, ak boli spáchané úmyselne, také následky objektívne vyvolali (pozri rozsudky Cantisani/Komisia, F‑71/10,
EU:F:2012:71
, bod 89, a CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 77, a tam citovaná judikatúra).
Napokon, keďže dotknuté konanie musí mať podľa článku 12a ods. 3 služobného poriadku nevhodnú povahu, vyplýva z toho, že kvalifikácia „obťažovania“ je podmienená tým, že je dostatočne objektívne v tom zmysle, že nestranný, rozumný a bežne citlivý pozorovateľ v rovnakých podmienkach by dané správanie alebo konanie považoval za neprimerané a hodné kritiky (rozsudok Skareby/Komisia, F‑42/10,
EU:F:2012:64
, bod 65).
Dôvody uvádzané žalobkyňou je potrebné preskúmať práve s prihliadnutím na tieto úvahy.
O prvom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení a súvisiacom porušení článku 12a ods. 3 služobného poriadku a článku 31 ods. 1 Charty
Tvrdenia účastníkov konania
Prostredníctvom tohto žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že MO sa tým, že odmietol uznať, že ňou uvádzané skutočnosti, najmä keď sú preskúmané v širších súvislostiach, predstavujú psychické obťažovanie zo strany vedúcej útvaru a riaditeľa, dopustil niekoľkých pochybení pri posúdení skutkového stavu a teda dospel k nesprávnemu záveru, že nedošlo k psychickému obťažovaniu v zmysle článku 12a služobného poriadku, čím nerešpektoval tak toto ustanovenie, ako ani článok 31 ods. 1 Charty.
Na podporu tohto dôvodu žalobkyňa uvádza celý rad „konkrétnych udalostí“, ktoré podľa nej tak oddelene, ako aj spoločne, predstavujú psychické obťažovanie, ktorého bola obeťou.
Tieto rôzne „konkrétne udalosti“, ktoré treba preskúmať ako základ výhrad uvádzaných v rámci prvého žalobného dôvodu, treba podľa žalobkyne umiestniť a preskúmať vo všeobecných súvislostiach, v ktorých sa údajné obťažovanie odohrávalo. Žalobkyňa opisuje tieto súvislosti, pričom sa v podstate opiera o tieto skutočnosti: po prvé, skutočnosti súvisiace s prípravou a predložením „otázok vedeniu“ a prijatím zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011; po druhé, skutočnosti súvisiace s uplatnením kritérií stanovených pre výber uchádzačov o letný jazykový kurz v Írsku a s pokynom, aby sa ospravedlnila, ktorý jej dal riaditeľ; po tretie, o správu riaditeľa z 29. marca 2012, ktorou jej boli odňaté niektoré úlohy; a po štvrté, o jej celkový zdravotný stav, opísaný vo viacerých lekárskych osvedčeniach vyhotovených od 15. februára 2012 do 13. decembra 2013.
Parlament navrhuje zamietnutie prvého žalobného dôvodu ako nedôvodného, pričom tvrdí, že na opísaný skutkový stav sa nijako nevzťahuje pojem obťažovania, ale že ide iba o problematické a konfliktné vzťahy medzi žalobkyňou a jej nadriadenými. Tento skutkový stav tak neumožňuje konštatovať existenciu zjavne nesprávneho posúdenia zo strany MO.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Súd pre verejnú službu má v úmysle na účely rozhodnutia o prvom žalobnom dôvode preskúmať najprv chronologicky každú z udalostí uvádzaných žalobkyňou z pohľadu článku 12a služobného poriadku a potom ich preskúmať spoločne.
– O udalosti súvisiacej so žiadosťou o účasť na opakovacom kurze angličtiny na univerzite v Bath (Spojené kráľovstvo) počas leta 2011
Podľa žalobkyne bol opakovací kurz angličtiny uvedený v jej hodnotiacej správe vzťahujúcej sa na rok 2010 ako cieľové vzdelávanie pre rok 2011. S touto vyhliadkou jej vedúca útvaru 7. apríla 2011 odovzdala odporúčací list, aby podporila žiadosť žalobkyne podanú príslušnej službe Parlamentu. Napriek tomu sa žalobkyňa potom, čo podnikla kroky nevyhnutné na účasť na tomto kurze, vrátane zaplatenia rezervačných poplatkov spojených s dopravou a/alebo ubytovaním, 20. apríla 2011 dozvedela, že administratívne pravidlá Parlamentu bránia jej zápisu na takýto kurz. Za týchto okolností žalobkyňa vytýka svojej vedúcej útvaru, že jej nespomenula, že individuálny kurz na zdokonalenie jazyka nebol ešte nikdy povolený a že ju povzbudzovala, aby sa uchádzala o takýto kurz „pričom s určitosťou vedela, že jej prihláška bude zamietnutá“.
V tejto súvislosti treba uviesť, že preskúmanie žiadostí o účasť na jazykových kurzoch, organizovaných čiastočne alebo úplne v pracovnom čase, mimo pracoviska a financovaných inštitúciou, patrí v Parlamente, a rovnako v iných inštitúciách, do právomoci služby zodpovednej za odborné vzdelávanie, ktorá preskúma žiadosti, aby vzhľadom na rozpočtové možnosti vybrala osoby, ktoré spĺňajú podmienky stanovené inštitúciou so zreteľom na záujem služby.
Hoci možno dôvodne očakávať, že vedúci útvaru vo všeobecnosti pozná pravidlá, ktoré sa uplatňujú v danej oblasti, nemožno od neho vyžadovať, aby vedel určiť alebo predpovedať, či žiadosť jedného z jeho podriadených o kurz spĺňa podmienky spôsobilosti. Konkrétne v tomto prípade nič v spise neumožňuje domnievať sa, ako to tvrdí žalobkyňa, že vedúca útvaru s určitosťou vedela, keď jej odovzdala odporúčací list, že pravidlá uplatniteľné v danej oblasti v Parlamente neumožňujú financovať typ kurzu, o ktorom uvažovala žalobkyňa.
V každom prípade Súd pre verejnú službu uvádza, že ako to vyplýva z e‑mailu zo 17. mája 2011 zaslaného žalobkyňou zamestnancovi útvaru zodpovedného za odborné vzdelávanie na GR pre tlmočenie a konferencie, žalobkyňa v čase, keď predložila svoju prihlášku, bola informovaná o tom, že pri prijatí jej žiadosti môžu vzniknúť problémy.
Vyššie uvedené skutočnosti preto nemožno nijako považovať za psychické obťažovanie.
– O udalostiach súvisiacich so služobnou cestou do Baku
Podľa žalobkyne sa MO v rozhodnutí o zamietnutí pomoci nesprávne domnieval, že udalosti opísané žalobkyňou v súvislosti so služobnou cestou do Baku (Azerbajdžan), ktorá sa konala v dňoch 20. a 21. júna 2011 (ďalej len „služobná cesta do Baku“), predstavujú iba „problémy menšieho významu“. Totiž podľa žalobkyne, keďže problémy, ktoré nastali v súvislosti s touto služobnou cestou, jej vyslúžili kritickú správu riaditeľa vypracovanú 14. septembra 2011 a negatívne poznámky v jej hodnotiacej správe 2011, MO sa zákonite dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, keď ich kvalifikoval ako menšie.
Skutočnosti, na ktoré odkazuje žalobkyňa v rámci tejto druhej výhrady, sa týkajú na jednej strane toho, že ako vedúca skupiny neuviedla v správe vedúcej skupiny problém, ktorý nastal na mieste a týkal sa veľkosti tlmočníckych kabín poskytnutých skupine počas služobnej cesty do Baku.
Na druhej strane, keď bola žalobkyňa 7. júna 2011 požiadaná, aby odovzdala svoj pas príslušnej službe Parlamentu, aby táto služba mohla pre ňu včas získať víza na túto služobnú cestu, hoci si uvedomila, že predchádzajúci víkend, teda 4. a 5. júna 2011, nechala svoj pas doma u svojich rodičov v Českej republike, sa obmedzila na to, že iba informovala vedúcu útvaru, že je možné, že protokolárna služba nebude schopná získať pre ňu víza včas, pričom neuviedla ďalšie podrobnosti. Vedúca útvaru e‑mailom z 8. júna 2011 vyslovila poľutovanie nad tým, že keď žalobkyňa 7. júna 2011 podala žiadosť o riadnu dovolenku na 10. júna 2011, neuviedla, že nebude môcť predložiť svoj pas na splnenie formalít na účely získania víza. V ďalšom e‑maile rovnako zaslanom 8. júna 2011 teda žalobkyňa odpovedala, že vzniknutý problém nemal nič spoločné s jej žiadosťou o dovolenku. V tejto súvislosti v rovnakom e‑maile potvrdila, že: „… aj keď to nie je tvoja vec, pre tvoju informáciu ti oznamujem, že svoj pas nemôžem predložiť tento piatok [10. júna 2011], či už s alebo bez [žiadosti o] riadnu dovolenku…“. Dňa 10. júna 2011 žalobkyňa napokon odovzdala svoj pas protokolárnej službe. Mohla sa tak zúčastniť služobnej cesty do Baku, ako to bolo pôvodne plánované. V tejto súvislosti sa podľa žalobkyne počas rozhovoru, ktorý sa odohral 4. júla 2011, vedúca útvaru a žalobkyňa spoločne rozhodli urovnať „záležitosť s pasom“ priateľsky.
V správe zo 14. septembra 2011 riaditeľ vytkol žalobkyni, že vyvolala a udržiavala zmätok, pokiaľ išlo o to, či sa môže zúčastniť služobnej cesty do Baku, najmä tým, že v tejto veci zaslala e‑mail Delegácii pri Parlamentných výboroch pre spoluprácu Európska únia – Arménsko, Európska únia – Azerbajdžan a Európska únia – Gruzínsko. Riaditeľ jej rovnako vytkol, že svojich nadriadených neinformovala skôr o tom, že jej pas možno nebude k dispozícii, čo prípadne mohlo umožniť službe pre služobné cesty nájsť za žalobkyňu náhradu. Žalobkyňa tak donútila protokolárnu službu, aby urobila to, čo bolo nevyhnutné, aby pre ňu za štyri dni mohla získať víza. Táto záležitosť s pasom vyslúžila žalobkyni v jej hodnotiacej správe 2011 zmienku, že „musí zaujať ústupčivejší postoj voči svojim nadriadeným (pozri správu zo [14. septembra 2011])“.
V tejto súvislosti, keďže žalobkyňa nepredkladá žiadne ďalšie skutkové dôkazy, Súd pre verejnú službu opakuje, čo uviedol v bode 84 rozsudku CW/Parlament (F‑48/13,
EU:F:2014:186
), v ktorom rozhodol o žalobe podanej proti hodnotiacej správe 2011, a síce, že bez ohľadu na to, že žalobkyňa o probléme s veľkosťou tlmočníckych kabín v Baku ústne informovala svoju vedúcu útvaru, v každom prípade tento problém nezaznamenala v správe vedúcej skupiny, hoci to v skutočnosti predstavovalo porušenie ustanovení článku 7 ods. 1 rozhodnutia generálneho tajomníka Parlamentu z 3. januára 2006 zavádzajúceho ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na trvalých, dočasných a pomocných tlmočníkov tejto inštitúcie. Okolnosť, že jej to bolo vytknuté, a to aj v hodnotiacej správe 2011, teda patrí do výkonu širokej miery voľnej úvahy, ktorú má menovací orgán pri posúdení kvality výkonov jeho úradníkov, ale nesvedčí o žiadnej forme obťažovania, pričom treba navyše pripomenúť, že známky a posúdenie, tak negatívne, ako ani pozitívne, uvedené v hodnotiacej správe, nemožno ako také považovať za nepriame dôkazy toho, že uvedená správa bola vyhotovená s cieľom psychicky obťažovať (pozri rozsudok Faita/EHSV, F‑92/11,
EU:F:2013:130
, bod 90).
Z e‑mailov, ktoré si vymenili žalobkyňa a vedúca útvaru rovnako vyplýva, že žalobkyňa sa skutočne nesprávala ani prispôsobivo, ani predvídavo, keď neinformovala svojich nadriadených, že existuje riziko, že nebude môcť predložiť svoj pas včas, aby sa mohla zúčastniť na služobnej ceste do Baku.
Výhrady formulované v tejto súvislosti riaditeľom v správe zo 14. septembra 2011 a menovacím orgánom v hodnotiacej správe 2011 nemôže nestranný, rozumný a bežne citlivý pozorovateľ v rovnakých podmienkach považovať za neprimerané a hodné kritiky. Tieto výhrady teda nemožno dôvodne vykladať ako akúkoľvek formu obťažovania.
– O udalosti týkajúcej sa koordinácie dobrovoľníkov na služobné cesty
Žalobkyňa vytýka menovaciemu orgánu, že nezohľadnil ako dôkaz očierňovania, ktorému bola vystavená zo strany svojej vedúcej útvaru skutočnosť, že táto vedúca útvaru bez toho, aby žalobkyňu upozornila, na stretnutí útvaru 15. júna 2011 náhle oznámila, že žalobkyňa sa už viac nebude zúčastňovať na organizácii služobných ciest, najmä na koordinácii dobrovoľníkov a zostavovaní štatistík týkajúcich sa účasti v rámci útvaru, hoci vedela, že žalobkyňa rada plnila túto úlohu, ktorú jej zveril predchádzajúci vedúci útvaru. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že pôvodne vedúca útvaru neodôvodnila svoje rozhodnutie a následne postupne uvádzala rôzne dôvody, a to, že ako vedúca útvaru chcela poznať preferencie zamestnancov útvaru v oblasti služobných ciest, potom to, že bol k dispozícii nový štatistický softvér a napokon na spoločnom stretnutí stálych tlmočníkov a konferenčných tlmočníkov („Joint staff – AIC meeting“), že jej rozhodnutie sa riadilo praktickými dôvodmi.
V tejto súvislosti môže Súd pre verejnú službu iba pripomenúť, že vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú majú inštitúcie pri organizácii svojich služieb, nemôžu ani administratívne rozhodnutia o otázkach týkajúcich sa organizácie služieb, aj keď je ťažké s nimi súhlasiť, ani nezhody s administratívou v týchto otázkach, samé osebe preukazovať existenciu psychického obťažovania, a to tým skôr, keď je tak, ako v tomto prípade, rozhodnutie prijaté nadriadeným práve súčasťou jeho povinností koordinovať a riadiť útvar (rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 98, a tam citovaná judikatúra).
Hoci vzhľadom na napätú atmosféru v útvare by samozrejme bolo bývalo vhodnejšie, aby vedúca útvaru s cieľom zabrániť tomu, aby sa pocit žalobkyne o ich problematických vzťahoch ešte zintenzívnil, oznámila žalobkyni osobne svoje rozhodnutie zrušiť jej účasť na organizácii služobných ciest a riadiť túto záležitosť ako vedúca útvaru priamo, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že takéto rozhodnutie možno oznámiť na schôdzi útvaru, pričom to samo osebe nemôže predstavovať konanie, ktoré možno posúdiť ako psychické obťažovanie. Okrem toho takáto reorganizácia úloh, o ktorej navyše vedúca útvaru rozhodla na konci prvého roka vo svojej novej funkcii, sa nestrannému a rozumnému pozorovateľovi môže javiť ako legitímny výkon oprávnení patriacich k tejto funkcii.
– O stretnutí 23. mája 2011 a následných udalostiach súvisiacich s prijatím zápisnice z tohto stretnutia
Hoci, ako to zdôrazňuje Parlament, žalobkyňa len v časti svojej žaloby týkajúcej sa [opisu skutkového stavu, ktorý je základom sporu] uvádza nezhody, ktoré mala, okrem iného spolu s CQ, s vedúcou útvaru v otázke vyhotovenia zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011, Súd pre verejnú službu uvádza, že žalobkyňa v konečnom dôsledku tvrdí, že skutočnosti súvisiace s touto otázkou, ktoré boli preskúmané v rozhodnutí o zamietnutí pomoci, predstavujú dôkaz psychického obťažovania.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu na úvod pripomína, že aj keď nie je vylúčené, že vedúca útvaru mohla na stretnutí 23. mája 2011 náhodne použiť nevhodný tón, náhodné slová alebo gestá, aj keď sa môžu javiť ako nevhodné, sú vylúčené z pôsobnosti článku 12a ods. 3 služobného poriadku (pozri rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 95).
Pokiaľ ide o všeobecné podmienky, ktorými sa riadi úprava návrhov zápisníc zo stretnutí, vedúca útvaru vo svojom e‑maile z 29. júla 2011 v odpovedi na e‑mail žalobkyne z 28. júla 2011 zaslaný aj všetkým zamestnancom útvaru a spochybňujúci právomoc vedúceho útvaru v tejto oblasti, uviedla, že bolo zvykom, že rozhodnutie o konečnej verzii zápisnice patrí vedúcemu útvaru a že sa pokúsi nájsť prípadné písomné ustanovenia existujúce v tejto súvislosti po svojom návrate z letnej dovolenky.
Následne vedúca útvaru v e‑maile z 13. septembra 2011 zaslanom útvaru uviedla zásady, ktorými sa riadi prijatie zápisníc zo stretnutí útvaru. V e‑maile zo 6. októbra 2011 však žalobkyňa napriek tomu zopakovala svoju žiadosť o to, aby vyjadrenia schválené niekoľkými účastníkmi stretnutia, ktoré sa konalo 23. mája 2011, vrátane nej samotnej, boli uvedené v prílohe k zápisnici zo stretnutia. V e‑maile zo 7. októbra 2011 jej vedúca útvaru oznámila, že už uviedla dôvody, prečo odmietla zaradiť tieto vyjadrenia a požiadala ju, aby rešpektovala jej rozhodnutie a ukončila akúkoľvek korešpondenciu k tejto otázke.
V tejto súvislosti sa žalobkyňa domnieva, že jej pozvanie riaditeľom, e‑mailom z 19. októbra 2011, na stretnutie v jeho kancelárii naplánované na 24. októbra 2011, hoci práve v tom čase zabezpečovala tlmočenie z nočnej parlamentnej schôdze, predstavovalo ďalší prejav obťažovania, pretože už bola veľmi nešťastná zo svojho predchádzajúceho rozhovoru s riaditeľom o služobnej ceste do Baku. Zatiaľ čo teda v e‑maile z 19. októbra 2011 žalobkyňa potvrdila riaditeľovi svoju účasť na tomto rozhovore, zároveň ho požiadala, aby jej oznámil jeho dôvody, pričom zdôraznila že ich predchádzajúci rozhovor bol pre ňu traumatizujúcou skúsenosťou. Nasledujúci deň jej riaditeľ oznámil, že s ňou chce hovoriť o jej vzťahoch s vedúcou útvaru a s jej kolegami v útvare.
Na stretnutí 24. októbra 2011, ktoré sa konalo v prítomnosti vedúcej útvaru a z ktorého bola vyhotovená správa založená do osobného spisu žalobkyne, ju riaditeľ požiadal, aby sa správala v súlade s rozhodnutiami vedúcej útvaru, neživila interné e‑mailové diskusie v útvare, ale uprednostnila dvojstranný rozhovor so svojou vedúcou útvaru, a prestala sa vracať k otázke vyhotovenia zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011.
V tejto súvislosti musí Súd pre verejnú službu znovu pripomenúť, že vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú majú inštitúcie pri organizácii svojich služieb, nemôžu ani administratívne rozhodnutia o otázkach týkajúcich sa organizácie služieb, aj keď je ťažké s nimi súhlasiť, ani nezhody s administratívou v týchto otázkach, samé osebe preukazovať existenciu psychického obťažovania (rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 98, a tam citovaná judikatúra). V tomto prípade sa teda Súd pre verejnú službu domnieva, že stanovisko prijaté vedúcou útvaru k otázke konečnej verzie zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011 bolo práve súčasťou jej povinností koordinovať a riadiť útvar.
Stretnutie zorganizované na 24. októbra 2011 sa z pohľadu nestranného a rozumného pozorovateľa môže ľahko javiť ako posledný pokus nadriadených ukončiť záplavu e‑mailov žalobkyne, zasielaných v podstate počas času bežne venovaného tlmočeniu a príprave tlmočenia, ako aj rôzne spory o otázke vyhotovenia zápisnice zo stretnutia, ktoré sa konalo 23. mája 2011.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že riaditeľ jej oznámil, že vedúca útvaru má vždy pravdu a treba ju počúvať, Súd pre verejnú službu uvádza, že žalobkyňa nepredkladá žiaden dôkaz umožňujúci posúdiť existenciu, tón alebo aj obsah tohto vyhlásenia, a že je v každom prípade fungovaniu administratívy vlastné, že vedenie môže rozhodovať o takých otázkach, ako sú otázky týkajúce sa vyhotovenia zápisnice alebo spôsobov komunikácie, ktoré treba uprednostniť medzi členmi správneho útvaru (pozri v tomto zmysle rozsudok CW/Parlament,
EU:F:2014:186
, bod 123), predovšetkým v situácii jasných excesov prechádzajúcich do osobného konfliktu.
Vzhľadom na uvedené sa Súd pre verejnú službu domnieva, že udalosti, ktoré sprevádzali prijatie zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011, nezodpovedajú definícii psychického obťažovania, ale v skutočnosti odrážajú internú konfliktnú situáciu v administratívnom útvare, ku ktorej žalobkyňa prispela a ktorú sa jej nadriadení pokúsili napraviť pri rešpektovaní tak požiadaviek služby, ako aj precitlivenosti žalobkyne.
– O udalosti súvisiacej s pracovnou skupinou pre odborné vzdelávanie
Po svojom vymenovaní na vlastnú žiadosť, aby zastupovala českú kabínu v pracovnej skupine pre vzdelávanie („Training Working Party“), bola žalobkyňa 30. augusta 2011 požiadaná svojou vedúcou útvaru, aby jej po každom stretnutí poslala informácie o záveroch pracovnej skupiny. Podľa žalobkyne to v praxi znamenalo, že vedúca útvaru vykonávala predchádzajúcu kontrolu zhrnutia záverov zo stretnutí pracovnej skupiny pred tým, ako mohla žalobkyňa toto zhrnutie oznámiť ostatným kolegom v útvare.
Žalobkyňa v tejto súvislosti tvrdí, že keďže ani kolegyňa, ktorá túto funkciu zastávala pred ňou, konkrétne CQ, ani kolegyňa, ktorá túto funkciu zastávala po nej, neboli povinné získať predchádzajúci súhlas vedúceho útvaru pred oznámením informácií získaných na stretnutiach pracovnej skupiny a záverov tejto skupiny zvyšku útvaru, vedúca útvaru zneužila svoju právomoc nadriadeného. To teda predstavuje ďalší prejav psychického obťažovania, ktorému bola vystavená.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu uvádza, že vo všeobecnosti rozhodnutie vedúcej útvaru oboznámiť sa s obsahom informácií, ktoré počas stretnutí pracovnej skupiny pre vzdelávanie zozbieral zástupca českej kabíny predtým, než sú tieto informácie rozšírené v rámci celého útvaru patrí medzi jej právomoci ako vedúcej útvaru a v tomto prípade bolo úplne pochopiteľné vzhľadom na riziko, ktoré sa naplnilo v minulosti, že rozširovanie nesprávnych informácií môže znemožniť riadne fungovanie útvaru (pozri rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, body 102 až 104), riziko, ktoré je o to väčšie v prípade nedávno vymenovanej osoby, ktorá je v tejto úlohe nováčikom tak, ako žalobkyňa.
Okolnosť, že nástupca žalobkyne v pracovnej skupine pre vzdelávanie nepodliehal predchádzajúcej kontrole obsahu informácii, ktoré bol oprávnený ďalej odovzdať priamo útvaru po stretnutiach pracovnej skupiny, nie je relevantná, keďže, ako to uviedol Parlament, táto pracovná skupina teraz prijíma zo svojich stretnutí zápisnicu, čo samo osebe predstavuje zdroj spoľahlivých a jednoznačných informácií bez ohľadu na prípadný záznam, ktorý z nich robí zástupca útvaru v tejto pracovnej skupine.
Z toho vyplýva, že keď vedúca útvaru vyžadovala predchádzajúcu kontrolu informácií, ktoré chcela žalobkyňa rozširovať medzi zamestnancami útvaru v súvislosti s diskusiami v pracovnej skupine pre vzdelávanie, zostala v medziach svojej voľnej úvahy. V každom prípade takéto rozhodnutie, aj keď sa mohlo žalobkyni nepáčiť, nijako nepredstavuje psychické obťažovanie.
– O skutočnostiach súvisiacich so vzdelávacím seminárom 24. novembra 2011
Žalobkyňa, ktorá bola vyzvaná, aby sa ako vedúca skupiny zúčastnila vzdelávacieho seminára, sa spýtala svojej vedúcej útvaru, v čom presne spočíva jej úloha a jej povinnosti počas tohto seminára. V e‑mailovej odpovedi z 23. novembra 2011 ju vedúca útvaru vyzvala, aby si preštudovala príslušnú časť intranetovskej stránky s názvom EPIweb. Po oboznámení sa s touto stránkou sa žalobkyňa znovu spýtala vedúcej útvaru, aké budú jej úlohy ako vedúcej skupiny na seminári, pretože pokyny nachádzajúce sa na intranetovskej stránke EPIweb neposkytovali v tejto veci žiadne informácie. Z e‑mailov následne vymenených medzi žalobkyňou a vedúcou útvaru vyplýva, že na intranetovskej stránke EPIweb sa v podstate nenachádzal žiadny konkrétny pokyn v tejto veci a že vedúca útvaru bola spokojná s tým, že žalobkyňa sa oboznámila s pravidlami týkajúcimi sa povinností vedúceho skupiny, zatiaľ čo žalobkyňa vytýkala vedúcej útvaru, že jej už na začiatku nepovedala, že v tejto oblasti neexistuje žiadne pravidlo, pričom ju nabádala, aby si zbytočne preštudovala intranetovskú stránku EPIweb.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu z obsahu vyššie uvedených e‑mailov vedúcej útvaru, ktoré boli prílohou žaloby, nezistil, v čom by tieto e‑maily mohli predstavovať konanie alebo správanie, ktoré by mohlo spĺňať definíciu psychického obťažovania obsiahnutú v služobnom poriadku. Okrem toho, že tón použitý vedúcou útvaru bol vhodný, sa totiž Súd pre verejnú službu domnieva, že vedúca útvaru mohla v každom prípade oprávnene vyzvať žalobkyňu, aby si preštudovala časť intranetovskej stránky EPIweb týkajúcu sa vedúcich skupín, najmä vzhľadom na nerešpektovanie uplatniteľných pravidiel, ktorého sa žalobkyňa dopustila predtým a ktoré bolo predmetom poznámok v jej hodnotiacej správe 2011. Nie je naopak vylúčené, že nestranný a rozumný pozorovateľ by mohol vidieť v odpovediach žalobkyne na e‑maily vedúcej útvaru istú tendenciu žalobkyne vyvolať konflikt so svojou nadriadenou.
– O skutočnostiach súvisiacich so žiadosťou o účasť na letnom univerzitnom kurze v roku 2012
Vedúca útvaru 16. septembra 2011 oznámila zamestnancom útvaru kritéria definované vedením pre výber uchádzačov o kurz angličtiny ako pasívneho jazyka („jazyk C“), organizovaný v Írsku v lete 2012. Vyplýva z nich, že kurz bol organizovaný pre „nových kolegov alebo kolegov, ktorí si nedávno pridali [angličtinu ako pasívny jazyk]“ do svojej jazykovej kombinácie.
Žalobkyňa 22. septembra 2011 oznámila svojej vedúcej útvaru, že má záujem o tento kurz angličtiny. V odpovedi z toho istého dňa vedúca útvaru odkázala na už oznámené kritériá a pripomenula, že kurz bol určený pre „nových kolegov alebo kolegov, ktorí si [práve pridali angličtinu ako pasívny jazyk]“ do svojej jazykovej kombinácie, pričom žalobkyňa mala angličtinu ako aktívny jazyk („jazyk B“) a už ju nebolo možné považovať za novú kolegyňu.
Po tom, čo vedúca útvaru rozposlala zápisnicu zo stretnutia, ktoré sa konalo 21. novembra 2011, žalobkyňa zistila, že dvaja z jej kolegov, ktorí mali rovnako ako ona angličtinu ako aktívny jazyk, boli prijatí na letný univerzitný kurz. V e‑maile zo 14. decembra 2011 žalobkyňa požadovala od vedúcej útvaru vysvetlenia, najmä pokiaľ ide o to, či sa pravidlá účasti na letných univerzitných kurzoch zmenili. V e‑maile z 15. decembra 2011 vedúca útvaru potvrdila žalobkyni, že všetky osoby prijaté na letné univerzitné kurzy spĺňali kritériá prijaté generálnym riaditeľom GR pre tlmočenie a konferencie (ďalej len „generálny riaditeľ“), ktoré sa nezmenili, a že zoznam účastníkov pre leto 2012 už generálny riaditeľ schválil. V e‑mailovej odpovedi z toho istého dňa žalobkyňa okrem iného vysvetlila, že jej rozhodnutie preorientovať sa na letný univerzitný kurz francúzštiny ako pasívneho jazyka vyplývalo z toho, že vedúca útvaru ju odmietla zapísať na letný univerzitný kurz angličtiny. Okrem toho zopakovala svoju žiadosť, aby jej vedúca útvaru poskytla vysvetlenia týkajúce sa výberu osôb zúčastňujúcich sa letných univerzitných kurzov. V e‑maile zo 16. decembra 2011 vedúca útvaru okrem iného zdôraznila, že pokiaľ ide o jej žiadosť o účasť na letnom univerzitnom kurze anglického jazyka, hoci ľutuje, že žalobkyňa si zle vysvetlila jej slová, žalobkyňa napriek tomu nespĺňala ani kritérium súvisiace s nedávnym vstupom do služby, ani kritérium súvisiace s nedávnym pridaním príslušného jazyka do jazykovej kombinácie. Vedúca útvaru uviedla, že k tomu viac nemá čo dodať a vyzvala žalobkyňu, aby sa v prípade, ak nie je spokojná so situáciou, obrátila na riaditeľa. Vo svojej odpovedi z rovnakého dňa žalobkyňa oznámila vedúcej útvaru, že „na rozdiel od [nej], sa neobráti na [riaditeľa] iba preto, že nesúhlasí s tým, čo [vedúca útvaru] robí a ako to robí“ a že „[ju] chce… ešte raz požiadať, aby [jej] vysvetlila svoje tvrdenie, že [dvaja iní] kolegovia… spĺňajú kritériá stanovené generálnym riaditeľom, hoci ich situácia je rovnaká ako [jej]“. Keďže vedúca útvaru neodpovedala, žalobkyňa znovu požadovala vysvetlenia týkajúce sa uplatnených kritérií v e‑maile z 11. januára 2012.
Na stretnutí útvaru 13. januára 2012, na ktorom sa zúčastnila väčšina zamestnancov útvaru, vrátane žalobkyne, vedúca útvaru vyhlásila, že jeden zamestnanec útvaru spochybnil, že správne uplatnila kritériá výberu na letné univerzitné kurzy. Vedúca útvaru tak musela odôvodniť, prečo sa domnievala, že dvaja kolegovia z útvaru prijatí na kurz angličtiny, ktorí vstúpili do služby v roku 2009, spĺňali kritérium súvisiace s nedávnym vstupom do služby. Žalobkyňa v tejto súvislosti zakročila a poznamenala, že bolo diskutabilné, či sa vstup do služby v roku 2009 mal považovať za „nedávny. Uviedla však, že bola schopná akceptovať stanovisko vedúcej útvaru v tejto veci, ale pritom položila otázky týkajúce sa výkladu ostatných kritérií.
V e‑maile zo 17. januára 2012 zaslanom všetkým zamestnancom útvaru, chcela vedúca útvaru poskytnúť vysvetlenia k viacerým otázkam po stretnutí útvaru, ktoré sa konalo 13. januára 2012. V tejto súvislosti najmä zdôraznila, že na rozdiel od toho, čo naznačovala žalobkyňa, a síce, že nerešpektovala kritériá uplatniteľné na účasť na letných univerzitných kurzoch, uplatnila uvedené kritéria úplne správne, keď prijala prihlášku dvoch kolegov z útvaru, ktorí prišli v roku 2009. Vedúca útvaru zdôraznila, že v každom prípade sa žalobkyňa na základe uvedených kritérií nemohla zúčastniť na letnom univerzitnom kurze anglického jazyka. Žalobkyňa odpovedala na tento e‑mail vedúcej útvaru e‑mailom z 18. januára 2012 rovnako zaslaným všetkým zamestnancom útvaru.
V e‑maile zaslanom 19. januára 2012 žalobkyni a v kópii riaditeľovi, vedúca útvaru spochybnila výklad udalostí žalobkyňou a okrem iného jej pripomenula povinnosť, ktorú jej ukladá služobný poriadok, rešpektovať rozhodnutia prijaté jej nadriadenými, a to tým skôr, že je služobne staršia. V e‑maile z 20. januára 2012 zaslanom vedúcej útvaru a v kópii riaditeľovi žalobkyňa uznala, že „urobila… chybu“, pretože „skutočne verila, pokiaľ išlo o prihlášky na letné univerzitné kurzy v Írsku, že… bola v rovnakej situácii ako ďalší dvaja kolegovia, ktorí mali angličtinu ako [aktívny jazyk]“. Žalobkyňa oznámila vedúcej útvaru, že sa „za to chce…ospravedlniť“.
V správe z 1. februára 2012, spomenutej v bode 12 tohto rozsudku, ktorá bola žalobkyni doručená osobne, jej riaditeľ oznámil svoju nespokojnosť s jej správaním. Predovšetkým zdôraznil, že nesplnila jeho pokyny, formálne vyjadrené a pripomenuté v e‑maile z 24. októbra 2011, konkrétne, aby sa v prípade, ak má iný názor ako jej vedúca útvaru, obrátila na neho a vyhla sa zasielaniu e‑mailov celému útvaru. Uvádzajúc články 12, 12a a 21 služobného poriadku sa riaditeľ v tejto správe domnieval, že správanie žalobkyne predstavuje vážny dôkaz nedostatku jej lojality voči nadriadeným. V tejto súvislosti jej dal formálny pokyn zaslať e‑mail útvaru a ospravedlniť sa v ňom vedúcej útvaru po prvé za to, že poslala svoj e‑mail z 18. januára 2012, po druhé za to, že nesprávne tvrdila, že vedúca útvaru nesprávne uplatnila kritériá výberu pre účasť na letných univerzitných kurzoch a po tretie za to, že tvrdila, že vedúca útvaru neodpovedala na jej e‑maily. Riaditeľ žalobkyni rovnako pripomenul, že je samozrejmé, že sa musí zdržať jednak zaťahovania svojich nových kolegov do svojich sporov s vedúcou útvaru a jednak zasielania e‑mailov celému útvaru.
V e‑mailovej odpovedi zo 4. februára 2012 žalobkyňa na štyroch stranách uviedla svoje pripomienky k správe z 1. februára 2012. Vytýkala v nich vedúcej útvaru, že nevedela zabrániť tejto eskalácii e‑mailov, najmä tým, že by komunikovala jednoznačne a stručne, čo žalobkyňu viedlo k tomu, že požadovala viac vysvetlení, hoci to bolo možné vnímať ako znak jej tvrdohlavosti. Žalobkyňa začala svoje pripomienky tým, že „[zopakovala] ešte raz, ako ľutuje… celú situáciu… ktorá nadobudla neprimerané rozmery“, pričom zdôraznila, že „neobviňuje [vedúcu útvaru] z nesplnenia povinnosti alebo z toho, že neuplatnila správne kritériá pre letný univerzitný kurz [anglického jazyka] ([jazyk] C)“. V šesťstranovej správe z 10. februára 2012 riaditeľ odpovedal na pripomienky žalobkyne, a to okrem iného na tie, ktoré sa týkali správnosti prekladov e‑mailov v češtine, ktoré si vymenili žalobkyňa a vedúca útvaru, do angličtiny. Následne došlo medzi žalobkyňou a riaditeľom k výmene e‑mailov týkajúcich sa najmä požiadavky žalobkyne, aby mohla poskytnúť svoj vlastný preklad uvedených e‑mailov do angličtiny, ktorej riaditeľ napokon vyhovel. V e‑maile z 15. februára 2012 riaditeľ žalobkyni oznámil, že jej vysvetlenia ho nepresvedčili a vyslovil poľutovanie nad tým, že táto rozsiahla e‑mailová korešpondencia stála veľa pracovného času tak žalobkyňu a jej vedúcu útvaru a teraz aj jeho ako riaditeľa. V dôsledku toho zopakoval pokyny nachádzajúce sa v jeho správe z 1. februára 2012.
Po návrate z pracovného voľna zo zdravotných dôvodov [ďalej len „nemocenská“] žalobkyňa odpovedala riaditeľovi e‑mailom zo 16. februára 2012. Vrátila sa k otázke správnosti prekladov e‑mailov vymenených s vedúcou útvaru v češtine a namietala voči pokynu riaditeľa, aby sa ospravedlnila. V e‑maile z nasledujúceho dňa riaditeľ zopakoval svoje pokyny, aby sa žalobkyňa ospravedlnila vedúcej útvaru a jemu samotnému e‑mailom zaslaným všetkým zamestnancom útvaru a uviedol, že v prípade, ak žalobkyňa odoprie poslúchnuť tento pokyn, začne bez meškania disciplinárne konanie. Dňa 20. februára 2012 ošetrujúci lekár žalobkyne nariadil žalobkyni práceneschopnosť zo zdravotných dôvodov až do 2. marca 2012. Riaditeľ 29. februára 2012 zaslal žalobkyni e‑mail, v ktorom varovným tónom zopakoval svoje pokyny a zdôraznil, že hoci je žalobkyňa v týchto dňoch na nemocenskej, v dňoch 20. a 22. februára bola videná v priestoroch Parlamentu, takže mohla splniť jeho pokyny týkajúce sa zaslania trojriadkového ospravedlňujúceho e‑mailu. Riaditeľ uviedol, že ak nedostane požadovaný e‑mail v ten istý deň, začne disciplinárne konanie.
Súd pre verejnú službu na úvod konštatuje, že najmä vo svojom e‑maile z 20. januára 2012 žalobkyňa uznala, že nerozumela tomu, že nebola v rovnakej situácii ako dvaja kolegovia, ktorí boli vybraní, aby sa zúčastnili letného univerzitného kurzu v Írsku a v podstate sa v tejto súvislosti ospravedlnila. Zo spisu ďalej vyplýva, že žalobkyňa nenáležite verejne spochybnila autoritu a dôveryhodnosť svojej priamej nadriadenej, teda vedúcej útvaru, na stretnutí útvaru 13. januára 2012 a že vo svojom e‑maile vedúcej útvaru z 18. januára 2012, zaslanom v kópii všetkým zamestnancom útvaru, uviedla proti nej nové výhrady. Vzhľadom na tieto okolnosti, keď žalobkyňa jasne nerešpektovala pokyn riaditeľa ukončiť komunikáciu prostredníctvom e‑mailov zasielaných množstvu príjemcov a obrátiť sa na neho v prípade sporov so svojou vedúcou útvaru, sa Súd pre verejnú službu domnieva, že príkaz riaditeľa, aby žalobkyňa zaslala svoje ospravedlnenie tým istým osobám, v zásade neprekračoval medze jeho voľnej úvahy pri riadení služieb. Predovšetkým vzhľadom na toto bezdôvodné spochybňovanie vedúcej útvaru v rámci útvaru a pred jej nadriadeným, teda riaditeľom, mohol riaditeľ analogicky požadovať, aby ospravedlnenie, ktoré už žalobkyňa adresovala vedúcej útvaru, bolo rovnako zaslané zamestnancom útvaru (pozri v tomto zmysle rozsudok Nanopoulos/Komisia, F‑30/08,
EU:F:2010:43
, bod 247).
Pokiaľ ide o skutočnosť, že riaditeľ zopakoval svoj pokyn týkajúci sa zaslania ospravedlňujúceho e‑mailu celému útvaru počas obdobia, keď bola žalobkyňa na nemocenskej a že jej v tejto súvislosti pohrozil začatím disciplinárneho konania, ak tento pokyn okamžite nesplní, Súd pre verejnú službu konštatuje, že sporný email z 29. februára 2012 o 8:03 hod. bol zaslaný na pracovnú adresu elektronickej pošty žalobkyne, ktorú žalobkyňa mohla otvoriť z domu; že žalobkyňa sa dostavila na svoje pracovisko počas uvedenej nemocenskej; že postup riaditeľa jasne vychádzal z myšlienky, že žalobkyňa má prístup k tomuto e‑mailu či už zo svojho pracoviska alebo z domu, ak považuje za potrebné prečítať si svoju elektronickú poštu, aby jej bez ohľadu na to, že bola na nemocenskej, umožnil zaslať krátky ospravedlňujúci e‑mail v súvislosti s udalosťami súvisiacimi s výberom na letné univerzitné kurzy a uzavrieť túto udalosť v rámci útvaru. V každom prípade napriek tomu, že žalobkyňa neodpovedala, riaditeľ nezrealizoval svoju hrozbu začať disciplinárne konanie, ktorá sa teda javí skôr ako ďalší pokus ukončiť záplavu vysvetľujúcich e‑mailov žalobkyne poškodzujúcu riadne fungovanie útvaru.
Aj vzhľadom na to, že riaditeľ vo svojom e‑maile zo 17. februára 2012 napriek tomu, že navrhol znenie ospravedlňujúceho e‑mailu, nechal na žalobkyni formuláciu jej ospravedlnenia, sa Súd pre verejnú službu domnieva, že vzhľadom na tvrdohlavosť žalobkyne a jej sklon spochybňovať rozhodnutia jej vedúcej útvaru, nestranný, rozumný a bežne citlivý pozorovateľ v rovnakých podmienkach by nepovažoval takýto postup riaditeľa za neprimeraný a hodný kritiky, a nevidel by v ňom konanie, na ktoré sa vzťahuje pojem psychického obťažovania, ale skôr pokus napomenúť zamestnanca, ktorého správanie mohlo ohroziť riadne fungovanie služby. Navyše skutočnosť, že žalobkyňa spochybňovala oprávnenosť účasti svojich dvoch kolegov, ktorí nedávno vstúpili do služby v malom útvare, na letných univerzitných kurzoch, nepreukazuje tímového ducha.
Napokon, aj keď sa tón niektorých e‑mailov môže zdať dosť tvrdý, v každom prípade treba prípadne rozhorčené reakcie jej nadriadených považovať za ospravedlniteľné vzhľadom na správanie žalobkyne (pozri rozsudok Fonzi/Komisia, 27/64 a 30/64,
EU:C:1965:73
, s. 640).
– O skutočnostiach súvisiacich s prijatím zápisnice zo stretnutia 13. januára 2012
Po stretnutí útvaru 13. januára 2012, opísanom v bode 85 tohto rozsudku, bol 13. februára 2012 odovzdaný zamestnancom útvaru návrh zápisnice z tohto stretnutia. V e‑maile z 20. februára 2012 sa žalobkyňa spýtala, či bola stanovená lehota na podanie pripomienok. V e‑maile z toho istého dňa jej vedúca útvaru oznámila, že už týždeň mala žalobkyňa príležitosť uviesť svoje vyjadrenie, pričom jej poskytla lehotu až do 24. februára na predloženie prípadných pripomienok.
Žalobkyňa vyslovuje poľutovanie nad tým, že vedúca útvaru sa neobmedzila na to, aby jej stanovila lehotu na predloženie pripomienok k návrhu zápisnice z dotknutého stretnutia, ale naopak využila príležitosť, aby jej dala „prednášku“, hoci podľa zásad, ktorými sa riadi prijatie zápisníc zo stretnutí útvaru, oznámených vedúcou útvaru, sú tieto zápisnice schvaľované na ďalšom stretnutí v prípade, ak nebola vznesená žiadna námietka.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu nezisťuje vo vyššie uvedenom e‑maile vedúcej útvaru nič, čo by mohlo spĺňať definíciu psychického obťažovania obsiahnutú v služobnom poriadku. Hoci vedúca útvaru nanajvýš mohla použiť formuláciu, ktorú žalobkyňa vnímala ako sarkastickú, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že tým neprekročila hranice primeranej kritiky predovšetkým so zreteľom na to, že žalobkyňa bola agresívna a mala sklon ku konfliktu pri prijatí inej zápisnice, a to zápisnice zo stretnutia, ktoré sa konalo 23. mája 2011.
– O skutočnostiach súvisiacich s odňatím úloh, ktoré sú vo vzťahu k tlmočníckym povinnostiam vedľajšie
V správe z 29. marca 2012, uvedenej v bode 14 tohto rozsudku, riaditeľ informoval žalobkyňu, že vzhľadom na jej nedávny zdravotný stav bude lepšie, ak sa bude odteraz koncentrovať na svoje tlmočnícke úlohy v Bruseli a v Štrasburgu (Francúzsko), teda na prácu v kabíne, prípravu stretnutí a návštevu jazykových kurzov. Naopak, pokiaľ ide o iné úlohy, ako sú najmä úlohy prinášajúce so sebou služobné cesty mimo troch pracovísk Parlamentu a účasť na vzdelávacích kurzoch pre školiteľov („Training the Trainers“), riaditeľ rozhodol, že ich žalobkyňa musí na čas ukončiť.
V e‑maile z 13. apríla 2012 vyjadrila žalobkyňa svoje prekvapenie a vyzvala riaditeľa, aby prehodnotil svoj postoj, najmä so zreteľom na stanovisko jej ošetrujúceho lekára uvádzajúce, že sa plne zotavila a mohla tak plniť svoje pracovné úlohy od 29. marca 2012. V e‑maile z 20. apríla 2012 jej riaditeľ odpovedal, že svoje rozhodnutie prijal v záujme žalobkyne, a to po konzultácii a dohode s lekárskou službou Parlamentu. V tejto súvislosti uviedol, že situácia bude opätovne preskúmaná po uplynutí obdobia šiestich mesiacov.
Keď žalobkyňa žiadala v tejto veci vysvetlenia od lekárskej služby Parlamentu, lekárska služba jej v podstate oznámila, že neposkytuje vedeniu informácie alebo rady v súvislosti so zdravotným stavom úradníkov. V e‑maile z 23. októbra 2012 žalobkyňa znovu požiadala riaditeľa, aby opätovne preskúmal svoje rozhodnutie týkajúce sa jej úloh, ktoré sú vo vzťahu k jej tlmočníckym povinnostiam vedľajšie. Zo spisu vyplýva, že na záver rozhovoru so žalobkyňou 27. novembra 2012 riaditeľ v podstate podmienil opätovný výkon vedľajších úloh žalobkyňou tým, že sa ospravedlní vedúcej útvaru e‑mailom zaslaným celému útvaru tak, ako to bolo vyžadované v správe z 1. februára 2012. V e‑maile z 25. januára 2013 žalobkyňa informovala riaditeľa, že nemohla poslúchnuť jeho pokyn z dôvodov, ktoré už mnohokrát uviedla tak jemu, ako aj vedúcej útvaru. V e‑mailovej odpovedi z 31. januára 2013 riaditeľ žalobkyni vysvetlil, že na to, aby ukončila situáciu, ktorú opísala ako ponižujúcu a neznesiteľnú stačí, ak sa ospravedlní. Okrem toho vytkol žalobkyni, že od delegácie tlmočníkov (DELINT – Staff Interpreters’ Delegation) vyžadovala, aby „vyjadrila svoje znepokojenie nad kritériami, ktoré používa [vedúca útvaru] pri výbere uchádzačov o letné univerzitné kurzy“ na stretnutí tejto delegácie, ktoré sa konalo v marci 2012. Na záver stretnutia, ktoré sa konalo 10. júna 2013, riaditeľ rozhodol, že žalobkyňa sa môže vrátiť k svojim vedľajším činnostiam, avšak pod podmienkou rešpektovania uplatniteľných pravidiel, keďže cestovanie v rámci služobných ciest povolených Parlamentom predpokladalo vzájomnú dôveru a teda rešpektovanie pravidiel účinných v tejto inštitúcii. Toto rozhodnutie bolo na žiadosť žalobkyne formálne vyjadrené v správe riaditeľa z 11. júna 2013, ktorá uvádza, že žalobkyni „je povolené tak, ako všetkým ostatným kolegom na riaditeľstve, vykonávať činnosti odborného vzdelávania v záujme služby“.
Žalobkyňa sa sťažuje na to, že z nepravdivého dôvodu jej zdravotného stavu jej boli odňaté vedľajšie činnosti ako pomsta a zastrašenie. Odňatie jej vedľajších činností tak predstavuje zneužitie autority a právomoci zakladajúce obťažovanie.
Na úvod Súd pre verejnú službu pripomína, že hoci je pravda, že administratíva má záujem na tom, aby úradníkov alebo zamestnancov prideľovala so zreteľom na ich schopnosti a osobné preferencie, napriek tomu im však nemožno priznať právo vykonávať alebo si ponechať konkrétne povinnosti (rozsudky Campoli/Komisia, T‑100/00,
EU:T:2001:75
, bod 71, a DH/Parlament, F‑4/14,
EU:F:2014:241
, bod 68). Príslušný orgán inštitúcie teda môže rozhodnúť o odňatí určitých úloh svojim úradníkom.
Úlohy, ktoré boli žalobkyni odňaté, boli vedľajšie k jej hlavným povinnostiam, konkrétne k tlmočeniu. Tieto úlohy boli rovnako obmedzené, pretože išlo v podstate o účasť na služobných cestách mimo troch pracovísk Parlamentu – príležitosť, ktorú tlmočníci českého jazyka nemajú často –, účasť v pracovnej skupine pre vzdelávanie, ako aj účasť na vzdelávacom kurze pre školiteľov.
Súd pre verejnú službu uvádza, že hoci žalobkyňa mala rada tieto vedľajšie činnosti, ktoré môžu byť istým rozptýlením, zároveň platí, že nebola zbavená podstatných úloh, ktoré sú náplňou pracovného miesta tlmočníka. Ďalej platí, že o odňatí vedľajších úloh bolo rozhodnuté iba dočasne. Pokiaľ ide o to, že riaditeľ podmienil opätovný výkon týchto vedľajších činností žalobkyňou jej záväzkom správať sa viac v súlade so záujmami služby, čo znamenalo, že sa ospravedlní tak, ako to bolo požadované, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že vzhľadom na problémy vo vzťahoch sčasti vyvolané žalobkyňou, toto rozhodnutie neprekračovalo medze voľnej úvahy riaditeľa.
Z toho vyplýva, že rozhodnutie riaditeľa dočasne odobrať žalobkyni niektoré z jej vedľajších pracovných úloh, ktoré spočívali v podstate v služobných cestách a vo vzdelávacích činnostiach, nemôže ako také predstavovať dôkaz psychického obťažovania (pozri rozsudok K/Parlament, F‑15/07,
EU:F:2008:158
, bod 38) a nemožno ho nijako posúdiť ako zneužitie právomoci. Okolnosť, že riaditeľ chcel v tejto súvislosti posilniť legitimitu svojho rozhodnutia tým, že v tejto veci komunikoval s lekárskou službou Parlamentu, je irelevantná.
– O skutočnostiach súvisiacich s aktualizáciou slovníka
Pokiaľ ide o okolnosť, že vedúca útvaru sa domnievala, že žalobkyňa splnila neskoro nenáročnú úlohu aktualizovať slovník týkajúci sa spoločného konsolidovaného základu dane z príjmov, ktorá jej bola zverená 31. augusta 2011, Súd pre verejnú službu opakuje, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa a ako to už konštatoval v bodoch 114 až 117 rozsudku CW/Parlament (
EU:F:2014:186
), poznámky vedúcej útvaru v tejto otázke neboli postihnuté žiadnym zjavne nesprávnym posúdením. Okrem toho Súd pre verejnú službu nevidí, prečo by zmienka nadriadeného o slabých výkonoch úradníka predstavovala správanie zakladajúce psychické obťažovanie, predovšetkým v prípade, keď je to, že sú výkony slabé, zjavné.
– O skutočnostiach súvisiacich s cestou žalobkyne do Českej republiky počas nemocenskej
Žalobkyňa opustila Brusel, aby navštívila svoju rodinu v Prahe (Česká republika) od 2. do 5. marca 2012, zatiaľ čo bola na nemocenskej. Generálny riaditeľ 4. júna 2012 položil žalobkyni otázku, či cestovala z Bruselu do Prahy v piatok 2. marca 2012 a späť v pondelok 5. marca 2012. Keď žalobkyňa potvrdila túto informáciu, generálny riaditeľ sa jej spýtal, či na túto cestu dostala predchádzajúce povolenie. Žalobkyňa 6. júna 2012 vyhlásila toto: „Odpoveď na Vašu otázku je záporná, nedostala som predchádzajúce povolenie uvedené v [článku] 60 služobného poriadku, pretože som si nemyslela, že som povinná o neho žiadať“. Následne v e‑maile zo 7. júna 2012 generálny riaditeľ okrem iného informoval žalobkyňu, že nerešpektovala pravidlá služobného poriadku upravujúce pobyt mimo miesta výkonu práce počas nemocenskej, hoci tieto pravidlá sú stanovené najmä na ochranu úradníka, pokiaľ ide o poistné krytie, a že ak by bola požiadala o predchádzajúce povolenie, mohlo jej byť povolené, aby sa u svojich blízkych zdržala dlhšie.
V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že keďže administratíva mala podrobné znalosti o jej letoch do Prahy a potom späť do Bruselu, je jasné, že bola v danom čase prísne sledovaná svojou administratívou, čo prispelo k zhoršeniu stresu, tlaku a zastrašovania, ktorému čelí.
Súd pre verejnú službu konštatuje, že pod zámienkou obvinení z obťažovania sa žalobkyňa svojou argumentáciu snaží minimalizovať závažnosť svojho zjavného nerešpektovania samotného znenia článku 60 služobného poriadku.
Pokiaľ ide o to, že jeden z kolegov žalobkyne informoval administratívu o tom, že žalobkyňa si rezervovala miesta na letoch 2. a 5. marca 2012, žalobkyňa nijako nepreukazuje, že by tento kolega dostal pokyn sledovať ju pri jej cestách počas jej nemocenskej. Okrem toho treba poznamenať, že nie je vylúčené, že niektorí z jej kolegov využívajú rovnaké letecké spojenia na cestu do svojej krajiny pôvodu najmä počas víkendov.
– O skutočnostiach súvisiacich so zaplatením nákladov vynaložených v súvislosti so služobnou cestou
Žalobkyňa sa odvoláva na okolnosť, že zatiaľ čo sa vedúca útvaru sťahovala do inej kancelárie, neinformovala ju, že formulár svojej žiadosti o náhradu nákladov, ktoré vynaložila počas služobnej cesty, môže zaslať do jej starej kancelárie. Okrem toho, keď sa jej žalobkyňa spýtala, aké číslo má jej nová kancelária, vedúca útvaru jej odpovedala e‑mailom z 2. mája 2012, že táto informácia je dostupná na intranetovskej stránke Parlamentu, ale že aby jej uľahčila úlohu, toto číslo môže nájsť v elektronickom podpise e‑mailu.
V tejto súvislosti treba uviesť, že správanie vedúcej útvaru počas tejto udalosti sa v žiadnom prípade, tak z hľadiska formy, ako ani z hľadiska obsahu, nejaví ako psychické obťažovanie. Okolnosť, že ho žalobkyňa ako také vníma, je zjavne jej subjektívny dojem.
– O skutočnostiach súvisiacich so zložením skúšky z poľského jazyka
Keďže žalobkyňa sa mohla oboznámiť s písomnými vyhláseniami štyroch zo svojich kolegov, vrátane vyhlásenia pána G., ktoré predložil Parlament na účely svojej obrany v konaní ukončenom rozsudkom CW/Parlament (
EU:F:2014:186
), 15. novembra 2013 požiadala okrem iného o to, aby pán G. nezasadal v porote poverenej preskúšaním jej schopností v poľskom jazyku, ktorý chcela pridať do svojich tlmočníckych znalostí. Podľa žalobkyne totiž pán G., vzhľadom na jeho zvlášť negatívne svedectvo voči nej, nepreukázal nevyhnutný stupeň neutrality.
V tejto súvislosti treba uviesť, že okolnosť, že pán G. urobil vyhlásenia negatívne opisujúce správanie žalobkyne, nemôže sama osebe zbavovať pána G. možnosti objektívne posúdiť jej jazykové schopnosti. Ak by totiž mala platiť úvaha žalobkyne, malo by to za následok, že iba na základe vyhlásení a subjektívnych dojmov týkajúcich sa jej pracovného prostredia, by takmer polovica útvaru, ako aj vedúca tohto útvaru a riaditeľ, museli byť zbavení možnosti posúdiť schopnosti a správanie žalobkyne pri jej pracovných činnostiach.
Súd pre verejnú službu navyše uvádza, že žalobkyňa úspešne zložila skúšku z poľského jazyka, čo v tejto súvislosti robí jej argumentáciu neprijateľnou a nedôveryhodnou.
Vzhľadom na predchádzajúce zistenia sa Súd pre verejnú službu domnieva, že ak sa skutočnosti a série skutočností uvedené vyššie v súvislosti s udalosťami uvádzanými žalobkyňou zohľadňujú jednotlivo, nemožno ich považovať za prejavy psychického obťažovania v zmysle článku 12a služobného poriadku.
– O preskúmaní sporných udalostí v súhrne
Súd pre verejnú službu sa domnieva, že udalosti uvádzané žalobkyňou, ktoré boli práve preskúmané jednotlivo (ďalej len „sporné udalosti“), pri ich zohľadnení v súhrne iste odhaľujú konfliktný vzťah v problematickom administratívnom kontexte, ale nepotvrdzujú konania, ktoré majú nevhodnú alebo úmyselnú povahu, keďže doložené slová a správanie preukazujú nanajvýš nešikovné riešenie konfliktu vedením, a nie úmyselnú vôľu konať nevhodne voči žalobkyni (pozri v rovnakom zmysle rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 128).
Predovšetkým vzhľadom na správanie žalobkyne nesúce stopy tvrdohlavosti, neústupčivosti a v niektorých prípadoch sa blížiace odopretiu poslušnosti, sa žalobkyňa nemôže dovolávať toho, že nerozumie dôvodom rozhodnutí prijatých jej nadriadenými. V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že pôsobnosť pojmov psychického obťažovania a povinnosti poskytnúť pomoc, uvedených v článkoch 12a a 24 služobného poriadku, nemôže ísť tak ďaleko, aby umožňovala údajnej obeti systematicky spochybňovať každú hierarchickú autoritu, ba dokonca sa domnievať, že sa na ňu nevzťahujú povinnosti výslovne upravené v služobnom poriadku, ako sú napríklad povinnosti týkajúce sa systému dovoleniek alebo povinnosť lojálnej spolupráce s jej nadriadenými.
V tejto súvislosti totiž Súd pre verejnú službu pripomína, že kritika nadriadeného týkajúca sa výkonu práca alebo splnenia úlohy podriadeným nie je sama osobe nevhodným správaním, pretože ak by to tak malo byť, bolo by riadenie útvaru prakticky nemožné (rozsudky Tzirani/Komisia, F‑46/11,
EU:F:2013:115
, bod 97, a CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 87). Rovnako sa rozhodlo, že negatívne poznámky adresované zamestnancovi nepoškodzujú nevyhnutne jeho osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu, keď sú sformulované, ako v tomto prípade, primerane a nespočívajú na účelových obvineniach, ktoré nijako nesúvisia s objektívnymi skutočnosťami (pozri rozsudky Menghi/ENISA, F‑2/09,
EU:F:2010:12
, bod 110, a CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 87).
Hoci nemožno popierať, že skutočnosti týkajúce sa „otázok vedeniu“ a stretnutia 23. mája 2011 prispeli k zhoršeniu pracovných vzťahov v útvare, na jednej stane platí, že skutočnosť, že úradník má problematické, alebo dokonca konfliktné vzťahy so svojimi kolegami alebo nadriadenými, nepredstavuje sama osebe dôkaz psychického obťažovania (pozri v tomto zmysle rozsudok CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, body 86, 87 a 98, ako aj tam citovanú judikatúru), a to dokonca ani vtedy, keď tieto problémy vedú k sérii upozornení zo strany nadriadených. Na druhej strane žalobkyňa svojim opakovaným zasielaním e‑mailov sa nesnažila prispieť a ani neprispela k upokojeniu pracovnej atmosféry v útvare.
Okrem toho, pokiaľ ide o polemiku vyplývajúcu z uplatnenia kritérií výberu na letné univerzitné jazykové kurzy angličtiny plánované na rok 2012, riaditeľ sa nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa rozhodol vyžadovať od žalobkyne, aby sa prostredníctvom e‑mailu určeného tým istým osobám, ktorým zvykla zasielať svoje početné e‑maily týkajúce sa vedúcej útvaru, v tomto prípade všetkým zamestnancom útvaru, ospravedlnila za to, že naznačovala, že vedúca útvaru nesprávne uplatnila kritériá účasti na týchto kurzoch (pozri rovnako rozsudok CW/Parlament,
EU:F:2014:186
, body 71, 72 a 74). Okrem toho Súd pre verejnú službu uvádza, že žalobkyňa sa už ospravedlnila, ale iba e‑mailom z 20. januára 2012 zaslaným vedúcej útvaru a v kópii riaditeľovi. Keďže je však pravdepodobné, že ak by jeden z jej nadriadených preposlal tento e‑mail zamestnancom útvaru, žalobkyňa by toto gesto vnímala ako ďalšiu formu obťažovania, bolo o to legitímnejšie, že s cieľom obnoviť dôveryhodnosť vedúcej útvaru poškodenú postojom žalobkyne jej vedenie od nej vyžadovalo, aby ospravedlnenie, ktoré chcela adresovať tejto vedúcej útvaru, zaslala tým istým osobám, ktorým boli určené správy kritizujúce vedúcu útvaru.
V tomto ohľade sa Súd pre verejnú službu domnieva, že aj keď zaslanie správ, ktoré obsahujú hanlivé alebo zlomyseľné vyjadrenia nadriadenými, tým skôr, keď sú zaslané bez konkrétneho odôvodnenia iným osobám než dotknutej osobe, možno považovať za prejav obťažovania v zmysle článku 12a služobného poriadku (pozri,
a contrario
, rozsudky Lo Giudice/Komisia,
EU:T:2007:322
, body 104 a 105, a Tzirani/Komisia,
EU:F:2013:115
, bod 97), povinnosť lojality uvedená v článku 11 služobného poriadku, ako napokon aj povinnosť každého úradníka podľa článku 12 služobného poriadku zdržať sa každého konania a správania, ktoré by mohlo nepriaznivo ovplyvniť jeho postavenie, zahŕňajú povinnosť každého podriadeného zdržať sa neopodstatneného spochybňovania autority jeho nadriadených a v každom prípade povinnosť preukázať mieru a obozretnosť pri zasielaní e‑mailov, ktoré je súčasťou takého postupu, a pri výbere adresátov týchto e‑mailov.
Pokiaľ ide o dočasné odňatie niektorých úloh a činností žalobkyni, bez ohľadu na otázku konzultácie s lekárskou službou Parlamentu a okolnosti, za ktorých k tejto konzultácii došlo, bolo toto odňatie možné vysvetliť dôvodmi lekárskej povahy od okamihu, keď bola žalobkyňa niekoľkokrát neprítomná z dôvodu choroby a odvolala sa na „vyhorenie“. Zo spisu však vyplýva, že žalobkyni boli odňaté tieto činnosti, ktoré sú vedľajšie k jej hlavným úlohám, predovšetkým s cieľom zabrániť opakovaným sporom súvisiacimi s jej účasťou na externých činnostiach útvaru. Keďže žalobkyňa nebola nijako pozbavená uvedených hlavných úloh, ktoré sú najdôležitejšie z pohľadu záujmu služby, a to tlmočníckej práce, s ktorej výkonom je jej inštitúcia, ako sa zdá, spokojná, Súd pre verejnú službu nevidí, ako by pozbavenie určitých doplnkových úloh, hoci ich žalobkyňa má rada, objektívne malo v globálnejšom kontexte opísaných udalostí za následok poškodenie jej osobnosti, dôstojnosti alebo fyzickej alebo psychickej integrity.
Pokiaľ ide o rôzne lekárske osvedčenia a správy, ktoré žalobkyňa priložila ku svojej žalobe, aby preukázala, že sporné správanie jej vedúcej útvaru a riaditeľa poškodilo jej osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu, Súd pre verejnú službu konštatuje, že hoci je pravda, že tieto lekárske osvedčenia a správy jasne ukazujú, že žalobkyňa mala psychické problémy, napriek tomu však neumožňujú preukázať, že by tieto problémy boli výsledkom psychického obťažovania, keďže pri závere o existencii takéhoto obťažovania sa vystavovatelia osvedčení nevyhnutne opreli výlučne o opis pracovných podmienok v Parlamente, ktorý im mohla poskytnúť žalobkyňa (pozri rozsudky K/Parlament,
EU:F:2008:158
, bod 41, a CQ/Parlament,
EU:F:2014:214
, bod 127). V každom prípade platí, že lekárske posudky odborníkov, aj keby boli založené na iných skutočnostiach ako sú skutočnosti, ktoré im dotknutý úradník uviedol na popis jeho pracovných podmienok, nie sú samotné spôsobilé preukázať po právnej stránke obťažovanie alebo pochybenie inštitúcie vzhľadom na jej povinnosť poskytnúť pomoc (rozsudok BQ/Dvor audítorov, T‑7/14 P,
EU:T:2015:79
, bod 49).
Napokon, pokiaľ ide o výhradu žalobkyne týkajúcu sa údajného zvyku riaditeľa pozývať ju na stretnutia bez uvedenia dôvodu plánovaného rozhovoru, Súd pre verejnú službu pripomína, že žalobkyňa je povinná byť k dispozícii na stretnutie so svojim nadriadeným, keď ju tento na stretnutie pozve (rozsudok CW/Parlament,
EU:F:2014:186
, bod 123). Okrem toho zo spisu vyplýva, že vždy, keď o to žalobkyňa požiadala, jej riaditeľ oznámil predmet sporných rozhovorov alebo stretnutí. Súd pre verejnú službu rovnako uvádza, že v konečnom dôsledku sa tieto rozhovory javia ako pokusy vedenia prekonať problémy vo vzťahoch medzi vedúcou útvaru a žalobkyňou, ktoré boli v podstate spôsobené správaním žalobkyne spôsobilým spochybniť autoritu vedúcej útvaru, v prospech ktorej bola v minulosti zamietnutá kandidatúra žalobkyne.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy sa Súd pre verejnú službu domnieva, že Parlament sa nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia a ani zneužitia právomoci, keď v rozhodnutí o zamietnutí pomoci uviedol, že s prihliadnutím na skutočnosti, o ktorých sa dozvedel najmä od žalobkyne a skutočnosti súvisiace s jej hodnotiacou správou 2011, nemožno spochybňované správania považovať za prejavy psychického obťažovania v zmysle článku 12a služobného poriadku. Rovnako dôkazy predložené žalobkyňou neumožňujú konštatovať, že jej pracovné podmienky porušili jej zdravie a jej dôstojnosť v zmysle článku 31 ods. 1 Charty.
Preto sa musí prvý žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom dôvode založenom na porušení povinnosti starostlivosti a povinnosti poskytnúť pomoc zakotvenej v článku 24 služobného poriadku
Tvrdenia účastníkov konania
Na podporu svojho druhého dôvodu žalobkyňa tvrdí, že napriek tomu, že poskytla menovaciemu orgánu neúplný dôkaz existencie útokov, ktorých obeťou bola zo strany vedúcej útvaru a riaditeľa, tento menovací orgán neprijal opatrenia, ktoré požadovala, čo predstavuje nesplnenie tak jeho povinnosti poskytnúť pomoc, ako aj povinnosti starostlivosti.
Pokiaľ ide o rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti, žalobkyňa tvrdí, že menovací orgán jej nesprávne vytýkal, že nepredložila vec poradnému výboru pre otázky obťažovania z dôvodu, že v rámci sekretariátu Parlamentu sú vyšetrovania vo veciach údajného obťažovania zverené tomuto výboru. Dôvod uvedený na podporu zamietnutia jej sťažnosti, a to jej predčasnosť kvôli nepredloženiu veci výboru, je teda nesprávny. V tejto súvislosti žalobkyňa zdôrazňuje, že podnikla kroky, aby predložila vec výboru, ale že jeho predseda ju v tejto veci späť nekontaktoval. Podľa žalobkyne pasivita a nečinnosť tohto výboru, ako aj jeho mlčanie napriek uisteniam menovacieho orgánu, vyvolali jej celkové obavy odôvodňujúce jej pochybnosti o možnosti zveriť s plnou dôverou tomuto výboru rozhodovanie vo veciach psychického obťažovania v rámci Parlamentu.
V každom prípade žalobkyňa tvrdí, že na rozdiel od toho, čo naznačuje Parlament, menovací orgán nezveril poradnému výboru pre otázky obťažovania právomoci, ktoré má podľa článku 24 služobného poriadku. Ak by to tak bolo, bolo by potom každopádne nepochopiteľné, že menovací orgán v tomto prípade z úradnej povinnosti nepostúpil vec tomuto výboru. Žalobkyňa rovnako naznačuje, že menovací orgán mohol zveriť vedenie vyšetrovania nezávislej osobe alebo orgánu
ad hoc
.
Okrem toho vzhľadom na význam a závažnosť uvádzaných skutočností mal Parlament začať preradením vedúcej útvaru a/alebo riaditeľa alebo subsidiárne zmenou miesta pridelenia žalobkyne, ako to požadovala už vo svojej žiadosti o pomoc, a to dokonca pred vykonaním vyšetrovania na zistenie existencie týchto skutočností. Žalobkyňa tiež vytýka menovaciemu orgánu, že zamietol jej žiadosť o pomoc na základe všeobecných informácií o situácii, ktorá vládla v útvare, zhromaždených počas vyšetrovania vykonaného v nadväznosti na sťažnosť na obťažovanie, ktorú podala jej kolegyňa CQ, hoci na jednej strane žalobkyňa požadovala vykonanie rozsiahleho vyšetrovania a na druhej strane, jej požiadavky nijako nesúviseli so zisteniami, ku ktorým sa dospelo na záver vyšetrovania vykonaného na žiadosť CQ.
Parlament navrhuje zamietnutie druhého žalobného dôvodu ako nedôvodného, pričom uvádza, že v čase, keď bola menovaciemu orgánu podaná žiadosť žalobkyne o pomoc, teda 5. februára 2013, už menovací orgán dobre vedel o jej obvineniach, najmä z jej sťažnosti podanej proti jej hodnotiacej správe 2011, ktorá obsahovala opis skutkového stavu, ale aj z konania začatého jej kolegyňou CQ, ktoré malo za následok prijatie stanoviska poradného výboru pre otázky obťažovania, vedenie vyšetrovania generálnym riaditeľom a prijatie rozhodnutí menovacieho orgánu, ktoré boli v tomto prípade neskôr predmetom žaloby zapísanej do registra pod spisovou značkou F‑12/13. Žiadosť o pomoc bola teda zamietnutá s plnou znalosťou veci a na základe dôkazov predložených žalobkyňou, ako aj na základe už vykonaných vyšetrovaní a už vypracovaných správ. Naopak žiadosť generálneho tajomníka Parlamentu, aby sa žalobkyňa znovu obrátila na poradný výbor pre otázky obťažovania bola formulovaná, ako to bolo spresnené na pojednávaní, iba v duchu otvorenosti a starostlivosti. Pokiaľ ide o to, že menovací orgán sa z úradnej povinnosti neobrátil na tento výbor, Parlament tvrdí, že bolo na žalobkyni, aby takto postupovala na základe jej povinnosti lojálnej spolupráce, ktorú má voči svojej inštitúcii.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
– Úvodné poznámky
Na úvod treba odlíšiť žiadosť žalobkyne podanú predsedovi poradného výboru pre otázky obťažovania a žiadosť o pomoc, ktorú podala podľa článku 24 služobného poriadku menovaciemu orgánu.
Pokiaľ totiž ide o poradný výbor pre otázky obťažovania, Súd pre verejnú službu uvádza, že ako to vyplýva z interných pravidiel, tento výbor bol vytvorený na vykonanie článku 12a služobného poriadku a jeho hlavné úlohy spočívajú v podpore pokojného a produktívneho pracovného prostredia, v predchádzaní a/alebo ukončení akéhokoľvek obťažovania zamestnancov, ako aj v plnení zmierovacej, mediačnej, vzdelávacej a informačnej úlohy. Podľa článkov 6 a 7 interných pravidiel je poradný výbor pre otázky obťažovania „povinný vypočuť každú osobu, ktorá sa považuje za obeť obťažovania a poskytnúť jej všetok potrebný čas a pozornosť, pritom dbá na zachovanie neutrality a objektivity a je si vedomý práce v multikultúrnom prostredí; výbor pracuje úplne autonómne, nezávisle a dôverne“.
Pokiaľ ide o predloženie veci výboru, podľa článkov 9 a 11 interných pravidiel každý úradník alebo zamestnanec, ktorý sa stretne s problémom, ktorý by mohol predstavovať obťažovanie, alebo ktorý sa domnieva, že takýto problém existuje v jeho pracovnom prostredí, sa môže obrátiť na poradný výbor pre otázky obťažovania, ktorý ho musí prijať v lehote desiatich pracovných dní od predloženia veci tomuto výboru. Po tom, čo bola vypočutá údajná obeť, ako aj osoba, ktorá sa mala dopustiť obťažovania, a prípadne v lehote do jedného mesiaca od vypočutia údajnej obete, ktorá vec predložila výboru, aj ďalší ich kolegovia, môže výbor na základe článku 12 interných pravidiel formulovať odporúčania pre riadiacich zamestnancov sťažovateľa s cieľom vyriešiť problém. Ak tento problém pretrváva, článok 14 interných pravidiel oprávňuje poradný výbor pre otázky obťažovania odovzdať generálnemu tajomníkovi Parlamentu dôvernú správu sprevádzanú návrhmi týkajúcimi sa ďalšieho postupu, a prípadne ho požiadať o poverenie vykonať podrobné vyšetrovanie, na záver ktorého musí potom vypracovať a odovzdať závery a prípadné odporúčania generálnemu tajomníkovi Parlamentu. V takomto prípade musí generálny tajomník Parlamentu v súlade s článkom 16 interných pravidiel oznámiť výboru opatrenia, ktoré chce prijať.
Navyše z článkov 10 a 11 interných pravidiel vyplýva, že predloženie veci poradnému výboru pre otázky obťažovania úradníkom alebo zamestnancom inštitúcie nezávisí od predloženia žiadneho neúplného dôkazu umožňujúceho dospieť k záveru o obťažovaní a že akonáhle je vec výboru predložená, je naopak tento výbor povinný plniť úlohy, ktoré mu boli zverené a ktoré sú vymenované vyššie bez toho, aby výkon týchto povinností podliehal akémukoľvek prechádzajúcemu rozhodnutiu menovacieho orgánu, okrem prípadu, keď samotný výbor predloží vec menovaciemu orgánu najmä podľa článku 14 interných pravidiel.
Okrem toho, aj keď predloženie veci poradnému výboru môže byť v niektorých prípadoch žiaduce, najmä s cieľom mediácie, nepredstavuje ani nevyhnutnú predchádzajúcu podmienku možnosti každého úradníka podať žiadosť o pomoc v zmysle článku 24 služobného poriadku za podmienok upravených v článkoch 90 a 91 služobného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok Faita/EHSV,
EU:F:2013:130
, bod 91). Na rozdiel od znenia a cieľa článku 12a služobného poriadku, ako aj interných pravidiel prijatých Parlamentom na vykonanie tohto článku, sa totiž článok 24 služobného poriadku netýka konkrétne prevencie alebo boja proti obťažovaniu, ale všeobecnejšie umožňuje každej osobe, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, požiadať menovací orgán, aby prijal každé opatrenie, ktoré má „pomôcť úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený z dôvodu svojho postavenia a svojich povinností“.
Z toho vyplýva, že podanie žiadosti o pomoc podľa článku 24 služobného poriadku nevyžaduje, a to ani vtedy, ak sa žiadosť o pomoc týka obťažovania, aby dotknutá osoba musela vec najprv predložiť poradnému výboru inštitúcie pre obťažovanie, vytvorenému Parlamentom na základe článku 12a služobného poriadku, bez ohľadu na to, že menovací orgán môže na základe článku 14 interných pravidiel rozhodnúť v určitých prípadoch, že poverí poradný výbor pre obťažovanie povinnosťou viesť vyšetrovanie skutočností predstavujúcich údajné obťažovanie, o ktorých sa menovací orgán dozvedel.
– O nerešpektovaní povinnosti poskytnúť pomoc a povinnosti starostlivosti
V tomto prípade Súd pre verejnú službu uvádza, že žalobkyňa požadovala pomoc od predsedu poradného výboru pre otázky obťažovania z dôvodu, že „od 1. februára 2012 [bola] vystavená obrovskému tlaku zo strany dvoch svojich nadriadených“. Aj keď táto žiadosť výslovne neodkazovala na pojem psychického obťažovania a nebola sprevádzaná žiadnym neúplným dôkazom „obrovského tlaku“ uvádzaného žalobkyňou, podľa interných pravidiel bol výbor povinný prijať žalobkyňu v lehote desiatich pracovných dní, čo zjavne neurobil. V tejto súvislosti dôvod uvedený Parlamentom na vysvetlenie tohto nerešpektovania interných pravidiel výborom, a to, že jeho predseda sa práve sťahoval do novej kancelárie po svojom preradení na nové riadiace miesto na inom generálnom riaditeľstve, nie je relevantný, pretože hoci z e‑mailov žalobkyne, ktoré boli zaslané na sekretariát výboru a jeho predsedovi vyplýva, že žalobkyňa chcela hovoriť osobne s predsedom výboru, bolo povinnosťou výboru ako poradného orgánu, ktorému bola vec predložená prostredníctvom osoby jeho predsedu, aby prijal opatrenia nevyhnutné na to, aby si iný z jeho členov, z ktorých dvaja boli napokon uvedení v kópii časti korešpondencie, zobral na starosť žiadosť žalobkyne, čo výbor zjavne neurobil.
Ako to bolo uvedené už skôr, bez ohľadu na otázku predloženia veci poradnému výboru bola žalobkyňa v každom prípade oprávnená podať žiadosť o pomoc v zmysle článku 24 služobného poriadku menovaciemu orgánu, pričom nemala povinnosť predložiť vec najprv tomuto výboru, ani povinnosť počkať na jeho prípadnú odpoveď.
V tejto súvislosti, ako to bolo pripomenuté v bode 37 tohto rozsudku, prináležalo žalobkyni, aby na podporu svojej žiadosti o pomoc predložila neúplný dôkaz, že útoky, ktorým bola údajne vystavená zo strany svojej vedúcej útvaru a riaditeľa, sa skutočne odohrali.
Hoci v tomto prípade dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila vo svojej žiadosti o pomoc, nepreukazovali existenciu údajného obťažovania, menovací orgán sa v duchu otvorenosti inšpirovanom jeho povinnosťou starostlivosti mohol domnievať, že do určitej miery mohli predstavovať neúplné dôkazy takéhoto obťažovania. Prináležalo tak v zásade Parlamentu, aby prijal vhodné opatrenia, najmä uskutočnil v spolupráci so sťažovateľkou vyšetrovanie na zistenie skutočností, na ktorých bola sťažnosť založená. Pri výkone právomocí, ktoré sú jej zverené, administratíva môže s týmto cieľom a pri poskytnutí vhodných logistických a ľudských zdrojov rozhodnúť, že vedenie takéhoto vyšetrovania zverí vedeniu inštitúcie, ako je napríklad generálny riaditeľ, vyšetrovaciemu výboru
ad hoc
, poradnému výboru pre otázky obťažovania alebo dokonca osobe alebo orgánu z externého prostredie tejto inštitúcie.
Pokiaľ však ide o zákonnosť rozhodnutia, ktorým sa bez začatia administratívneho vyšetrovania zamieta žiadosť o pomoc podaná na základe článku 24 služobného poriadku, súd Únie musí preskúmať dôvodnosť tohto rozhodnutia s prihliadnutím na skutočnosti, o ktorých administratíva vedela, najmä od dotknutej osoby z jej žiadosti o pomoc, v čase, keď rozhodla (rozsudok Faita/EHSV,
EU:F:2013:130
, bod 98).
V tejto súvislosti však Súd pre verejnú službu uvádza, že po prvé, žalobkyňa predložila vo svojej žiadosti o pomoc rozsiahlu dokumentáciu podporujúcu najmä prostredníctvom e‑mailov uvádzané skutočnosti. Po druhé, vo svojej žiadosti o pomoc žalobkyňa uviedla, že „[menovací orgán], na ktor[ý] [CQ] podala formálnu žiadosť o pomoc a sťažnosť, [bol] plne oboznámen[ý] so situáciou a [udelil] poverenie generálnemu riaditeľovi na prešetrenie veci“.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, bol teda menovací orgán oprávnený zohľadniť pri rozhodovaní o žiadosti o pomoc informácie, o ktorých už vedel a na ktoré žalobkyňa priamo a/alebo nepriamo odkazovala vo svojej žiadosti, a to najmä stanovisko poradného výboru pre otázky obťažovania a výsledky vyšetrovania vedeného generálnym riaditeľom v nadväznosti na sťažnosť na obťažovanie, ktorú podala CQ, keďže navyše žiadosť o pomoc, ktorú podala CQ, spochybňovala tie isté osoby, ktoré boli spolu so žalobkyňou vypočuté výborom a menovacím orgánom, a to v niektorých prípadoch niekoľkokrát. K tomu sa pridáva skutočnosť, že sporné udalosti boli čiastočne spochybnené žalobkyňou v jej námietkach proti hodnotiacim správam 2011 a 2012.
S prihliadnutím na dôkazy predložené žalobkyňou a dôkazy známe Parlamentu v súvislosti s hodnotiacou správou 2011 a sťažnosťou na obťažovanie, ktorú podala CQ, sa Súd pre verejnú službu domnieva, že menovací orgán sa mohol v tomto prípade v rozhodnutí o zamietnutí pomoci domnievať, že mal v tomto štádiu dostatočnú vedomosť o existencii a význame skutočností uvádzaných žalobkyňou, aby mohol dospieť k záveru, že tieto skutočnosti nepredstavovali psychické obťažovanie, čo Súd pre verejnú službu potvrdil pri rozhodovaní o prvom žalobnom dôvode.
Za daných okolností, keď by vedenie nového vyšetrovania malo za následok vypočutie tých istých osôb, ktoré už boli vypočuté počas vyšetrovania vykonaného v nadväznosti na sťažnosť na obťažovanie, ktorú podala CQ, ku skutočnostiam, z ktorých niektoré boli rovnaké ako skutočnosti, ktoré napadla CQ, a bez toho, aby boli nevyhnutne poskytnuté doplňujúce vysvetlenia vo vzťahu k dôkazným prostriedkom, ktoré menovaciemu orgánu vyčerpávajúcim spôsobom predložila sama žalobkyňa, sa teda Súd pre verejnú službu domnieva, že nenariadením začatia „rozsiahleho vyšetrovania týkajúceho sa metód riadenia [jej vedúcej útvaru] a [riaditeľa] a ich správania voči [žalobkyni]“, sa Parlament nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia pri výbere opatrení a spôsobov uplatnenia článku 24 služobného poriadku, pri ktorom má širokú mieru voľnej úvahy, a teda neporušil toto ustanovenie.
K tomuto sa pridáva to, že pri vymedzení opatrení, ktoré považuje za vhodné na preukázanie existencie a významu uvádzaných skutočností, musí menovací orgán dbať aj na ochranu práv osôb, ktorých sa môže týkať vyšetrovanie, takže za okolností existujúcich v prejednávanej veci sa menovací orgán pred vystavením všetkých zúčastnených osôb novému vyšetrovaniu, ktoré mohlo zbytočne zasiahnuť tak vedenie, ako aj zamestnancov útvaru, mal ubezpečiť, že disponuje nepriamymi dôkazmi, ktoré môžu podložiť skutočné podozrenie z obťažovania (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Nanopoulos, T‑308/10 P,
EU:T:2012:370
, bod 152), a to aj vo vzťahu k prechádzajúcim zisteniam menovacieho orgánu a poradného výboru pre otázky obťažovania v kontexte sťažnosti na obťažovanie, ktorú podala CQ. V tomto prípade však tieto dôkazy chýbali.
Pokiaľ ide o žiadosť žalobkyne o preradenie vedúcej útvaru a/alebo riaditeľa, aby tak bola chránená pred ich údajným zneužívaním, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 40 tohto rozsudku platí, že keďže zo skutočností uvádzaných žalobkyňou nevyplynulo nerešpektovanie povinností, ktoré majú jej nadriadení podľa článku 12a služobného poriadku, menovací orgán neporušil článok 24 služobného poriadku, ani povinnosti starostlivosti, keď zamietol túto žiadosť. Rovnako to platí pre žiadosť žalobkyne, aby bolo „prijaté opatrenie s [rovnocenným] účinkom“, ako napríklad jej preradenie, a to tým skôr, že hoci bola žalobkyňa dočasným zamestnancom v inom tlmočníckom útvare, bola na konci roka 2007 prijatá do svojho súčasného útvaru a táto zmena sa odohrala za okolností, keď žalobkyňa podala inú sťažnosť na psychické obťažovanie v roku 2005, ktorú menovací orgán zamietol.
Pokiaľ ide o to, že menovací orgán priamo nepredložil vec poradnému výboru pre otázky obťažovania, aby tento výbor v rámci svojich príslušných právomocí definovaných v interných pravidlách preskúmal sťažnosť žalobkyne, ktorou sa nezaoberal v čase, keď sa ňou zaoberať mal, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že vzhľadom na argumentáciu žalobkyne v jej žiadosti o pomoc, ktorú žalobkyňa napokon zopakovala vo svojej sťažnosti a žalobe, by menovací orgán v konečnom dôsledku konal proti vôli žalobkyne, ak by predložil vec výboru, o ktorom žalobkyňa uviedla, že stratil jej dôveru. Pokiaľ vo svojej argumentácii žalobkyňa menovaciemu orgánu vytýka, že nezveril výboru povinnosť vykonať dôkladné vyšetrovanie najmä podľa článku 14 interných pravidiel, Súd pre verejnú službu uvádza na jednej strane, že uplatnenie tohto ustanovenia predpokladá, že výbor zašle generálnemu tajomníkovi Parlamentu žiadosť, aby mu dal pokyny na vedenie podrobného vyšetrovania, pričom v tomto prípade takáto žiadosť chýba, a na druhej strane, ako bolo uvedené už skôr, že menovací orgán sa mohol oprávnene domnievať, že má dostatočnú vedomosť o skutočnostiach, ktorá mu umožňuje zamietnuť ako nedôvodnú žiadosť o pomoc bez toho, aby mal potrebu zveriť poradnému výboru pre otázky obťažovania alebo akémukoľvek inému orgánu vykonanie doplňujúcich vyšetrovaní
Napriek tomu Súd pre verejnú službu uvádza, že hoci žiadosť o pomoc bola vecne zamietnutá v rozhodnutí o zamietnutí pomoci, a to na záver podrobného preskúmania sporných udalostí uvádzaných žalobkyňou, sťažnosť bola naopak zamietnutá z hlavného dôvodu, že bola podaná predčasne, keďže s prihliadnutím na želanie žalobkyne, aby bolo vykonané rozsiahle vyšetrovanie, sa mala najprv obrátiť na poradný výbor pre otázky obťažovania, ktorý môže viesť takéto vyšetrovanie.
Ako však bolo pripomenuté v bodoch 134 až 138 tohto rozsudku, predloženie veci poradnému výboru pre otázky obťažovania nie je predchádzajúcou podmienkou pre podanie žiadosti menovaciemu orgánu o pomoc na základe článku 24 služobného poriadku, a prípadne sťažnosti v prípade zamietnutia žiadosti. Okolnosť, že v rozhodnutí o zamietnutí pomoci menovací orgán vyzval žalobkyňu, aby vec predložila výboru prostredníctvom jeho nového predsedu, nie je v tejto súvislosti relevantná. Súd pre verejnú službu navyše uvádza, že zatiaľ čo sa z časového hľadiska vo svojej žiadosti o pomoc žalobkyňa opierala o udalosti, ktoré sa odohrali od apríla 2011, najmä udalosti týkajúce sa vypracovania zápisnice zo stretnutia 23. mája 2011 a jej neúčasti na letnom univerzitnom kurze, e‑mail žalobkyne zaslaný poradnému výboru pre otázky obťažovania sa skôr stručne týkal iba pracovného tlaku od 1. februára 2012.
Napokon, je pravda, že žiadosť v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku môže byť zamietnutá kvôli jej predčasnosti. Neplatí to naopak v prípade sťažnosti, v prípade ktorej prekluzívna doba troch mesiacov upravená v článku 90 ods. 2 služobného poriadku plynie v každom prípade bez ohľadu na prípadne predloženie veci takému poradnému výboru, aký existuje v Parlamente v oblasti obťažovania.
Keď teda menovací orgán zamietol sťažnosť z dôvodu, že je údajne predčasná, keďže žalobkyňa sa mala najprv obrátiť na poradný výbor pre otázky obťažovania, vychádzal z nesprávneho dôvodu, ktorý môže uviesť úradníkov a zamestnancov do omylu, pokiaľ ide o právomoci a zodpovednosť poradného výboru pre otázky obťažovania a menovacieho orgánu v oblasti psychického obťažovania, ako to bolo uvedené v bodoch 134 až 138 tohto rozsudku.
[Ako bolo opravené uznesením z 3. decembra 2015] Takýto dôvod však nemôže ovplyvniť zákonnosť rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti, a napokon ani rozhodnutia o zamietnutí pomoci. Keď totiž menovací orgán vo svojom rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti pripomenul žalobkyni, že podľa judikatúry existencia problematických, alebo dokonca konfliktných vzťahov medzi úradníkom a jeho nadriadenými, nepredstavuje sama osebe dôkaz psychického obťažovania, chcel tým vecne, aj keď len subsidiárne, potvrdiť podrobné preskúmanie vykonané v rozhodnutí o zamietnutí pomoci alebo prinajmenšom nemal v úmysle vyvrátiť výsledky tohto preskúmania. To napokon tvrdil Parlament okrem iného na pojednávaní. Navyše, bez ohľadu na výsledok konania o prejednávanej žalobe, Súd pre verejnú službu uvádza, že poradnému výboru pre otázky obťažovania je zverená zmierovacia a mediačná úloha, vďaka ktorej by mohol vyriešiť ťažkosti, s ktorými sa stretla žalobkyňa, ak keby tieto nepredstavovali obťažovanie v zmysle článku 12a služobného poriadku, s cieľom obnoviť „pokojné a produktívne pracovné prostredie“ v zmysle článku 5 interných pravidiel.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy a bez toho, aby bolo potrebné nariadiť preklad niektorých e‑mailov písaných v češtine do angličtiny nezávislým prekladateľom, treba zamietnuť druhý dôvod a teda návrhy na zrušenie rozhodnutia o zamietnutí pomoci a rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti v celom rozsahu.
3.
O návrhoch na náhradu škody
Vo svojich návrhoch žalobkyňa navrhuje Súdu pre verejnú službu, aby zaviazal Parlament zaplatiť jej sumu 50000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú podľa svojho tvrdenia utrpela, a ďalej jednu štvrtinu liečebných nákladov, ktoré vynaložila kvôli zhoršeniu svojho zdravotného stavu ako náhradu majetkovej škody, spolu s úrokmi z omeškania z celej sumy.
Parlament v prvom rade navrhuje zamietnutie týchto návrhov na náhradu škody ako neprípustných a subsidiárne ako nedôvodných.
Bez ohľadu na to, či z hľadiska pravidla zhody žalobkyňa tým, že navrhovala „napraviť neprávosti, ktoré jej spôsobilo alebo stále mohlo spôsobiť napadnuté rozhodnutie“, chcela vo svojej sťažnosti odkázať na majetkovú škodu a/alebo nemajetkovú ujmu, treba pripomenúť, že návrhy na náhradu majetkovej škody alebo nemajetkovej ujmy treba zamietnuť, keď tak, ako v tomto prípade, úzko súvisia s návrhmi na zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok López Cejudo/Komisia, F‑28/13,
EU:F:2014:55
, bod 105, a tam citovaná judikatúra).
Vzhľadom na zamietnutie návrhov na zrušenie a teda na to, že nedošlo k pochybeniu administratívy, ktoré by mohlo založiť jej zodpovednosť, treba zamietnuť návrhy na náhradu škody.
O trovách
Podľa článku 101 rokovacieho poriadku, ak nestanovujú ustanovenia ôsmej kapitoly hlavy II uvedeného rokovacieho poriadku inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania druhého účastníka konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 102 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku, účastníkovi konania, ktorý mal vo veci úspech, možno uložiť, aby znášal vlastné trovy konania, a uložiť mu povinnosť nahradiť časť alebo celé trovy konania druhého účastníka konania, ak to odôvodňuje jeho správanie vrátane správania pred podaním žaloby, najmä ak druhému účastníkovi konania spôsobil vznik trov konania úmyselným zavinením.
Z dôvodov uvedených v tomto rozsudku vyplýva, že žalobkyňa nemala vo veci úspech. Okrem toho Parlament vo svojich návrhoch výslovne navrhol, aby bola žalobkyni uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Vzhľadom na jednej strane na nečinnosť výboru, ktorá mala okrem iného za následok to, že sa výbor v rozpore s internými pravidlami nezaoberal žiadosťou, ktorú žalobkyňa adresovala bývalému predsedovi tohto výboru, a na druhej strane na nevhodné odôvodnenie uvedené ako hlavné odôvodnenie na podporu rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti, však Súd pre verejnú službu považuje za odôvodnené uplatniť ustanovenie článku 102 ods. 2 rokovacieho poriadku a teda rozhoduje, že Parlament musí znášať svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť polovicu trov konania, ktoré vynaložila žalobkyňa.

Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Európsky parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť polovicu trov konania, ktoré vynaložila CW.

3.
CW znáša polovicu svojich vlastných trov konania.

Barents
Perillo
Svenningsen
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. marca 2015.
Tajomníčka
W. Hakenberg
Predseda komory
R. Barents
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.