CELEX: 62014CJ0340
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2006/123/EB
Paslaugos vidaus rinkoje
Vežimas pramoginiu laivu
Vitrininiai viešnamiai
2 straipsnio 2 dalies d punktas
Taikymo sritis
Neįtraukimas
Paslaugos transporto srityje
Įsisteigimo laisvė
Leidimų išdavimo tvarka
10 straipsnio 2 dalies c punktas
Leidimo išdavimo sąlygos
Proporcingumas
Kalbinė sąlyga
11 straipsnio 1 dalies b punktas
Leidimo galiojimo laikas
Leidimų skaičiaus apribojimas
Svarbus visuomenės interesas

Prašymai priimti prejudicinius sprendimus susiję su 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
OL L 376, p. 36
) 2 straipsnio 2 dalies d punkto, 10 straipsnio 2 dalies c punkto ir 11 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant atitinkamai R. L. Trijber ir
College van burgemeester en wethouders van Amsterdam
(Amsterdamo (Nyderlandai) mero ir tarybos narių kolegija, toliau – tarybos narių kolegija) bei J. Harmsen ir
Burgemeester van Amsterdam
(Amsterdamo meras, toliau – meras) ginčus dėl atsisakymo išduoti verslo leidimus.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagal Direktyvos 2006/123 2 konstatuojamąją dalį:
„Konkurencinga paslaugų rinka yra būtina siekiant skatinti Europos Sąjungos ekonomikos augimą ir darbo vietų kūrimą. <...> Laisva rinka, reikalaujanti iš valstybių narių panaikinti peržengiančio sieną paslaugų teikimo apribojimus, kartu didinant skaidrumą ir gerinant vartotojų informavimą, suteiktų vartotojams didesnį pasirinkimą ir pasiūlytų geresnių paslaugų žemesnėmis kainomis.“
Šios direktyvos 5 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Todėl būtina pašalinti kliūtis valstybėse narėse veikiančių teikėjų įsisteigimo laisvei ir laisvam paslaugų judėjimui tarp valstybių narių bei užtikrinti gavėjams ir teikėjams būtiną teisinį tikrumą, kad jie galėtų praktiškai naudotis šiomis dviem Sutartyje įtvirtintomis pagrindinėmis laisvėmis. Kadangi kliūtys paslaugų vidaus rinkoje turi įtakos subjektams, kurie pageidauja įsisteigti kitose valstybėse narėse, ir subjektams, kurie teikia paslaugą kitoje valstybėje narėje, bet ten neįsisteigia, būtina suteikti teikėjams galimybę plėtoti jų veiklą vidaus rinkoje ir įsisteigiant valstybėje narėje, ir pasinaudojant laisvu paslaugų judėjimu. Teikėjai privalo turėti galimybę rinktis tarp šių dviejų laisvių, atsižvelgiant į savo augimo strategiją kiekvienoje valstybėje narėje.“
Minėtos direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Šia direktyva sukuriamas bendras teisinis pagrindas, kuris naudingas daugeliui paslaugų, kartu atsižvelgiant į kiekvieno veiklos tipo ar profesijos ypatumus ir jų reglamentavimo sistemą. <...> Šioje direktyvoje atsižvelgiama į kitus bendruosius tikslus, įskaitant aplinkosaugą, visuomenės saugumą ir visuomenės sveikatą, ir būtinybę laikytis darbo teisės.“
Pagal Direktyvos 2006/123 21 konstatuojamąją dalį:
„Ši direktyva neturėtų būti taikoma transporto paslaugoms, įskaitant miesto transportą, taksi ir greitosios pagalbos transportą bei uostų paslaugas.“
Šios direktyvos 33 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta:
„Šioje direktyvoje vartojama paslaugų sąvoka apima didelę nuolat besikeičiančios veiklos įvairovę <...>. Ji taip pat apima vartotojams teikiamas paslaugas, pavyzdžiui, turizmo srityje, įskaitant kelionių vadovus; laisvalaikio paslaugas; sporto centrus ir pramogų parkus <...>. Ši veikla gali apimti paslaugas, kurių teikėjas ir gavėjas privalo būti arti arba dėl kurių gavėjui arba teikėjui gali tekti keliauti, arba kurios gali būti teikiamos nuotoliniu būdu, pavyzdžiui, internetu.“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms.
2.   Ši direktyva netaikoma šioms veiklos rūšims:
<...>
d)
paslaugoms transporto srityje, <...> patenkančioms į Sutarties [trečiosios dalies] V antraštinės dalies [dabar – ESV sutarties trečiosios dalies VI antraštinė dalis] taikymo sritį;
<...>“
Direktyvos 2006/123 4 straipsnyje „Apibrėžimai“ numatyta:
„Šioje direktyvoje:
1)
„paslauga“ – tai bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [SESV 57 straipsnyje];
<...>
8)
„svarbūs visuomenės interesai“ – tai priežastys, pripažintos tokiomis Teisingumo Teismo praktikoje, įskaitant: viešąją tvarką; visuomenės saugumą; visuomenės saugą; visuomenės sveikatą; socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros išsaugojimą; vartotojų, paslaugų gavėjų ir darbuotojų apsaugą; prekybos sandorių sąžiningumą; kovą su sukčiavimu; aplinkos ir miesto aplinkos apsaugą; gyvūnų sveikatą; intelektinę nuosavybę; nacionalinio istorinio ir meninio paveldo išsaugojimą; socialinės politikos ir kultūros politikos tikslus;
<...>“
Šios direktyvos III skyriaus „Teikėjų įsisteigimo laisvė“ 1 skirsnyje „Leidimai“ išdėstyti 9–11 straipsniai.
Pagal šios direktyvos 9 straipsnį „Leidimų išdavimo tvarka“:
„1.   Valstybės narės taiko leidimų išdavimo tvarką teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklai tik tuo atveju, jei yra įvykdytos šios sąlygos:
a)
leidimų išdavimo tvarka nediskriminuoja paslaugų teikėjo;
b)
būtinybė turėti leidimų išdavimo tvarką objektyviai pateisinta svarbiais visuomenės interesais;
c)
tikslo negalima pasiekti taikant mažiau ribojančią priemonę, visų pirma todėl, kad
a posteriori
tikrinimas būtų atliekamas per vėlai, kad būtų tikrai veiksmingas.
<...>“
Direktyvos 2006/123 10 straipsnyje „Leidimo išdavimo sąlygos“ numatyta:
„1.   Leidimų išdavimo tvarka grindžiama kriterijais, kurie neleidžia kompetentingoms institucijoms naudotis vertinimo įgaliojimais savavališkai.
2.   1 dalyje nurodyti kriterijai turi būti:
a)
nediskriminaciniai;
b)
pateisinami svarbiais visuomenės interesais;
c)
proporcingi tokiam visuomenės interesų tikslui;
d)
aiškūs ir nedviprasmiški;
e)
objektyvūs;
f)
iš anksto viešai skelbiami;
g)
skaidrūs ir prieinami susipažinti.“
Pagal šios direktyvos 11 straipsnį „Leidimo galiojimo laikas“:
„1.   Leidimas teikėjui išduodamas neribotam laikui, išskyrus atvejus, kai:
<...>
b)
ribotas leidimų skaičius pateisinamas svarbiais visuomenės interesais;
<...>“
Nyderlandų teisė
Nuostatos dėl paslaugų
Pagal Paslaugų įstatymo (
Dienstenwet
), kuriuo į Nyderlandų teisę iš dalies perkeltos Direktyvos 2006/123 nuostatos, 33 straipsnio 1 dalies b ir c punktus kompetentinga institucija negali apriboti leidimo, kurį gali išduoti neribotam laikui, galiojimo laiko, išskyrus atvejus, kai ribotas leidimų skaičius pateisinamas svarbiu visuomenės interesu arba kai ribotą leidimo galiojimo laiką galima pateisinti svarbiu visuomenės interesu.
Nuostatos dėl vidaus vandens kelių
Pagal 2010 m.
Raad van de gemeente Amsterdam
(Amsterdamo miesto taryba) priimto 2010 m. Vidaus vandenų reglamento (
Verordening op het binnenwater 2010
) 2.4.5 straipsnio 1 dalį draudžiama be tarybos narių kolegijos leidimo arba nuo jo nukrypstant komerciniu laivu vežti prekes arba keleivius. Pagal šio straipsnio 5 dalį tarybos narių kolegija gali atsisakyti išduoti tokį leidimą, kad apribotų keleivinių laivų skaičių dėl šio reglamento 2.3.1 straipsnių 2 dalyje nurodytų interesų. Pagal šią nuostatą leidimas plaukti gali būti neišduodamas, remiantis visuomenės gerovės, viešosios tvarkos, saugumo, aplinkos apsaugos ir sklandaus bei saugaus plaukimo laivais pagrindais.
Amsterdamo keleivių vežimo vandens keliais reglamento (
Regeling passagiersvervoer te water Amsterdam
), kuris galioja pagrindinės bylos faktinių aplinkybių susiklostymo metu, 2.1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tokio tipo vežimo leidimai išduodami tam tikru nustatytu laiku. Pagal šio straipsnio 3 dalį prašymai, pateikti ne tam tikru nustatytu laiku, atmetami remiantis galiojančia leidimų skaičiaus politika. Pagal šio straipsnio 4 dalį tarybos narių kolegija, nukrypdama nuo 1 dalies, ne nustatytu laiku gali išduoti leidimą dėl ypatingos iniciatyvos, vykdomos laivo su ekologiniu varikliu, arba dėl inovatyvios vežimo koncepcijos.
Nuostatos dėl prostitucijos
Pagal 2008 m. Bendrojo Amsterdamo policijos reglamento (
Algemene plaatselijke verordening

2008 van Amsterdam
) 3.27 straipsnio 1 dalį draudžiama eksploatuoti viešnamį be mero leidimo. Pagal šio reglamento 3.30 straipsnio 2 dalies b punktą meras gali neišduoti leidimo, kai, jo nuomone, nėra pakankamai aišku, kad savininkas arba vadovas laikysis šio reglamento 3.32 straipsnyje nurodytų pareigų.
Pastarosios nuostatos 1 dalyje numatyta, kad savininkas arba vadovas turi rūpintis, kad viešnamyje prostitučių atžvilgiu nebūtų įvykdytas joks nusikaltimas pagal Baudžiamojo kodekso (
Wetboek van Strafrecht
) 273f straipsnį, kuris uždraudžia prekybą žmonėmis, kad jame dirbtų tik prostitutės, kurios turi galiojantį leidimą gyventi šalyje arba dėl kurių savininkas turi leidimą pagal Užsieniečių darbo įstatymo (
Wet arbeid vreemdelingen
) 3 straipsnį, ir kad klientai netaptų nusikaltimų, pavyzdžiui, vagystės, sukčiavimo arba pan., aukomis. Be to, pagal minėtos nuostatos 3 dalį vitrininio viešnamio savininkas turi užtikrinti, kad jame dirbančios prostitutės labai nekenktų gyvenamajai aplinkai ir nepažeistų viešosios tvarkos.
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C‑340/14
R. L. Trijber paprašė tarybos narių kolegijos išduoti verslo leidimą vežti keleivius vandens keliais, siekdamas už atlygį vežti į ekskursijas po Amsterdamą, pavyzdžiui, įmonėms organizuotai iškylaujant arba švenčiant, plukdyti žmones atviru laivu, varomu elektriniu varikliu ir skirtu vežti daugiausiai 34 asmenis.
2011 m. lapkričio 22 d. sprendimu tarybos narių kolegija atsisakė išduoti šį leidimą, remdamasi politika, vykdoma dėl leidimų skaičiaus pagal Amsterdamo keleivių vežimo vandens keliais reglamento 2.1 straipsnį, ir motyvuodama tuo, kad R. L. Trijber pateikė prašymą ne nustatytu laiku, jo laivas nesusijęs su ypatinga iniciatyva, o vežimo koncepcija nėra inovatyvi.
2012 m. balandžio 27 d. sprendimu tarybos narių kolegija atmetė R. L. Trijber pateiktą skundą.
Dėl šio sprendimo R. L. Trijber pareikštą ieškinį
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamo pirmosios instancijos teismas) atmetė 2012 m. gruodžio 7 d. sprendimu.
R. L. Trijber pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo
Raad van State
; jis motyvavo tuo, kad tarybos narių kolegijos politika dėl leidimų skaičiaus nesuderinama su Direktyva 2006/123.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, R. L. Trijber ketinama vykdyti vežimo veikla patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį. Šios veiklos tikslas – ne tik vežti keleivius, siekiant pristatyti juos iš vieno taško į kitą, bet ir būti jiems gidu Amsterdamo kanaluose; arba suteikti galimybę susitikti jo plaukiojančiame laive ir, esant pageidavimui, tiekti maistą ir gėrimus. Tokios paslaugos turi būti laikomos vartotojams teikiamomis paslaugomis, kurios patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Tačiau nei šios direktyvos nuostatose, nei parengiamuosiuose dokumentuose nėra galutinio atsakymo į šį klausimą.
Vis dėlto šis teismas klausia, ar R. L. Trijber gali tiesiogiai remtis Direktyva 2006/123 esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, nes Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo teisės ir laisvo paslaugų teikimo netaikomos visiškai vidaus situacijoms. Šiuo atveju kyla konkretesnis klausimas, ar taikant šios direktyvos III skyriaus nuostatas dėl įsisteigimo laisvės reikalaujama, kad būtų tarptautinis elementas, ir, jeigu atsakymas būtų teigiamas, koks kriterijus yra reikšmingas nustatant, ar situacija patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį ir ar ji yra visiškai vidaus situacija.
Tuo atveju, jeigu R. L. Trijber galėtų remtis Direktyvos 2006/123 III skyriaus nuostatomis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nagrinėjama leidimų išdavimo tvarka, kiek ji susijusi su aplinkos apsauga ir saugumu, pateisinama svarbiu visuomenės interesu. Kadangi šio tikslo nebūtų galima pasiekti taikant mažiau ribojančią priemonę, ši išdavimo tvarka suderinama su šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b ir c punktais.
Tačiau
Raad van State
mano, kad minėta tvarka, nors atrodo kaip prieštaraujanti Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 1 daliai ir 2 dalies d ir g punktams, nes tarybos narių kolegija praktiškai gali savavališkai naudotis diskrecija, kurią turi išduodama leidimus ne nustatytu laiku, taip pat gali pažeisti šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies b punktą. Dėl riboto leidimų skaičiaus ir neriboto laiko, kuriam išduodami šie leidimai, kombinacijos nebe visiems paslaugų teikėjams užtikrinama teisė patekti į rinką. Taigi kyla klausimas, kiek tokiu atveju, atsižvelgiant į Direktyvos 2006/123 tikslą, kompetentingos institucijos yra laisvos nustatyti nagrinėjamo leidimo galiojimo laiką.
Šiomis aplinkybėmis
Raad van State
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar keleivių vežimas atviru laivu Amsterdamo vidaus vandenyse, ypač ekskursijos už atlygį ir [jo] nuoma šventėms, kaip nurodyta pagrindinėje byloje, yra paslauga, kuriai taikomos Direktyvos 2006/123 nuostatos atsižvelgiant į [šios] direktyvos 2 straipsnio 2 dalies d punkte nustatytą transporto paslaugų išimtį?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar Direktyvos 2006/123 III skyrius taikomas visiškai vidaus situacijoms ir ar nagrinėjant klausimą, ar šis skyrius taikomas, galioja Teisingumo Teismo praktika dėl Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas esant visiškai vidaus situacijoms?
3.
Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta taip, kad Teisingumo Teismo praktika dėl Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas esant visiškai vidaus situacijoms galioja nagrinėjant klausimą, ar Direktyvos 2006/123 III skyrius taikomas:
a)
ar nacionalinis teismas turi taikyti Direktyvos 2006/123 III skyrių tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai paslaugų teikėjas nei įsisteigęs užsienyje, nei teikia ten paslaugas, bet vis tiek remiasi šiomis nuostatomis?
b)
ar atsakant į šį klausimą svarbu, kad paslaugos daugiausia teikiamos Nyderlandų gyventojams?
c)
ar atsakant į šį klausimą reikia konstatuoti, ar kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės iš tiesų buvo arba bus suinteresuotos teikti tokias pačias arba panašias paslaugas?
4.
Ar Direktyvos 2006/123 11 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, kad kai leidimų skaičius apribojamas remiantis svarbiais visuomenės interesais, jų galiojimo laikas taip pat turi būti apribojamas atsižvelgiant į direktyvos tikslą užtikrinti laisvę patekti į paslaugų rinką, o gal tai yra kompetentingų valstybės narės institucijų diskrecija?“
Byla C‑341/14
J. Harmsen, kuris turi vitrininį viešnamį Amsterdame, pateikė merui prašymą išduoti naujus leidimus dar dviem vitrininiams viešnamiams tame pačiame mieste.
2011 m. liepos 28 d. sprendimu meras atsisakė išduoti šiuos leidimus, remdamasis įvykiais, kurie buvo užfiksuoti devyniose Amsterdamo savivaldybės stebėtojų ataskaitose apie įvykius ir dviejuose policijos įvykių protokoluose ir kurie visi susiję su veikiančio vitrininio viešnamio veikla.
Iš šių ataskaitų ir protokolų matyti, kad J. Harmsen, pažeisdamas įmonės verslo planą, kurį pateikė su prašymu išduoti leidimą ir kurį patvirtino meras, nuomojo kambarius valandomis prostitutėms vengrėms ir bulgarėms, kurios per pirminį pokalbį negalėjo kalbėti J. Harmsen suprantama kalba. Veikiančio vitrininio viešnamio valdymas nėra organizuojamas taip, kad būtų užkertamas kelias piktnaudžiauti. Dėl šios priežasties negalima tikėtis, kad J. Harmsen, eksploatuodamas du naujus numatytus vitrininius viešnamius, užtikrins, kad juose dirbančios prostitutės netaptų nusikaltimų aukomis. Todėl nėra pakankamai aišku, kad J. Harmsen laikysis Bendrojo Amsterdamo policijos reglamento 3.32 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos pareigos.
2011 m. gruodžio 23 d. sprendimu meras atmetė J. Harmsen pateiktą skundą.
2012 m. liepos 11 d. sprendimu
Rechtbank Amsterdam
atmetė dėl šio sprendimo J. Harmsen pareikštą ieškinį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, išdėstęs tokius pačius kaip šio sprendimo 25 punkte dėl bylos C‑340/14 argumentus dėl Direktyvos 2006/123 taikymo visiškai vidaus situacijoms, nurodo, jog tuo atveju, jeigu J. Harmsen galėtų remtis Direktyvos 2006/123 III skyriaus nuostatomis, nagrinėjama leidimų išdavimo tvarka, kiek ji nėra diskriminuojanti ir nustatyta siekiant užtikrinti viešąją tvarką, kad būtų užkirstas kelias nusikaltimams, kaip antai priverstinei prostitucijai ir prekybai žmonėmis, pateisinama svarbiu visuomenės interesu. Kadangi šio tikslo nebūtų galima pasiekti taikant mažiau ribojančią priemonę, ši išdavimo tvarka suderinama su šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a–c punktais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia priešingai – ar J. Harmsen įsipareigojimas, įtvirtintas jo įmonės verslo plane, kurį patvirtino meras, paskui perkeltas į savivaldybės administracines gaires, nuomoti kambarius tik prostitutėms, kurios gali suprasti savininko mokamą kalbą, yra „proporcingas“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalies c punktą, saugomam svarbiam visuomenės interesui.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, anot mero, šis reikalavimas leidžia savininkui tiesiogiai ir patikimai susipažinti su prostitutės aplinkybėmis ir motyvais be trečiojo asmens, kurio buvimas galėtų daryti įtaką jos išsakomai nuomonei. J. Harmsen nuomone, priešingai – ši priemonė yra perteklinė, nes savininkas gali naudotis vertėjų paslaugomis arba vertimų interneto puslapiais. Be to, kadangi kalba yra ne vienintelė priemonė, kuria remiantis galima nustatyti priverstinės prostitucijos arba prekybos žmonėmis požymius, galima patvirtinti mažiau ribojančias priemones. Veikiantis viešnamis stebimas kamerų. Be to, J. Harmsen užtikrina, jog pats būna ten, kad nustatytų minėtus požymius ir prireikus įspėtų policiją.
Šiomis aplinkybėmis
Raad van State
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2006/123 III skyrius taikomas visiškai vidaus situacijoms [ir] ar nagrinėjant klausimą, ar šis skyrius taikomas, galioja Teisingumo Teismo praktika dėl Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas esant visiškai vidaus situacijoms?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta taip, kad <...> Teisingumo Teismo praktika dėl Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas esant visiškai vidaus situacijoms galioja nagrinėjant klausimą, ar Direktyvos 2006/123 III skyrius taikomas:
a)
ar nacionalinis teismas turi taikyti Direktyvos 2006/123 III skyrių tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai paslaugų teikėjas nei įsisteigęs užsienyje, nei teikia ten paslaugas, bet vis tiek remiasi šiomis nuostatomis?
b)
ar atsakant į šį klausimą svarbu, kad verslininkas paslaugas daugiausia teikia savarankiškai dirbančioms prostitutėms iš kitų nei Nyderlandų Karalystė valstybių narių?
c)
ar atsakant į šį klausimą reikia konstatuoti, ar kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės iš tiesų buvo arba bus suinteresuotos įsteigti vitrininį viešnamį Amsterdame?
3.
Jeigu paslaugų teikėjas gali remtis Direktyvos 2006/123 III skyriaus nuostatomis: ar pagal šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies c punktą draudžiama tokia priemonė, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, pagal kurią vitrininių viešnamių savininkui leidžiama valandomis nuomoti kambarius prostitutėms tik tada, kai jos su verslininku gali bendrauti jam suprantama kalba?“
2014 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑340/14 ir C‑341/14 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimais atitinkamai nori išsiaiškinti dėl Direktyvos 2006/23 taikymo visiškai vidaus situacijoms (antrasis klausimas byloje C‑340/14 ir pirmasis klausimas byloje C‑341/14) ir dėl reikšmingų tokios situacijos buvimo nustatymo kriterijų (trečiasis klausimas byloje C‑340/14 ir antrasis klausimas byloje C‑341/14), dėl sąvokos „paslaugos transporto srityje“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies d punktą (pirmasis klausimas byloje C‑340/14), dėl minėtos direktyvos 11 straipsnio 1 dalies b punkto, susijusio su leidimų galiojimo laiku, išaiškinimo (ketvirtasis klausimas byloje C‑340/14) ir dėl šios pačios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies c punkto, susijusio su leidimų išdavimo sąlygomis, išaiškinimo (trečiasis klausimas byloje C‑341/14).
Dėl Direktyvos 2006/23 taikymo visiškai vidaus situacijoms ir reikšmingų tokios situacijos buvimo nustatymo kriterijų
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju bei trečiuoju klausimais byloje C‑340/14 ir pirmuoju bei antruoju klausimais byloje C‑341/14 iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvą 2006/123 reikia aiškinti taip, kad jos III skyriaus nuostatos dėl įsisteigimo laisvės taikomos visiškai vidaus situacijoms, ir kokie yra reikšmingi tokios situacijos buvimo nustatymo kriterijai.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad byloje C‑340/14, nors iš pačios pateikto trečiojo klausimo formuluotės aišku, kad R. L. Trijber teikiama paslauga, kuri yra pagrindinėje byloje nagrinėjamo prašymo išduoti leidimą dalykas, iš esmės skirta tik Nyderlandų gyventojams, matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats konstatuoja, jog šia paslauga taip pat gali naudotis kitų valstybių narių piliečiai ir kad nagrinėjama tvarka gali kliudyti patekti į rinką visiems paslaugų teikėjams, įskaitant iš kitų valstybių narių, kurie nori įsisteigti Nyderlanduose, kad galėtų teikti tokią paslaugą. Be to, byloje C‑341/14 šis teismas eksplicitiškai nurodo, kad J. Harmsen teikiamų paslaugų, kurios yra pagrindinėje byloje nagrinėjamų prašymų išduoti leidimus dalykas, gavėjai yra kitų nei Nyderlandų Karalystė valstybių narių piliečiai.
Iš to matyti: kadangi šiuose prejudiciniuose klausimuose nurodytos situacijos nėra visiškai vidaus situacijos, nebereikia nagrinėti antrojo ir trečiojo klausimų byloje C‑340/14 ir pirmojo bei antrojo klausimų byloje C‑341/14.
Dėl sąvokos
„paslaugos transporto srityje
“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu byloje C‑340/14 iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad veikla, kuri yra prašymo išduoti leidimą dalykas pagrindinėje byloje ir kurią sudaro vežimo paslauga, teikiama už atlygį laivo keleiviams, norintiems aplankyti miestą vandens keliais tam tikromis progomis, yra paslauga „transporto srityje“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šioje direktyvoje, kaip matyti iš jos 1 straipsnio, siejamo su jos 2 ir 5 konstatuojamosiomis dalimis, nustatytos bendrosios nuostatos, kuriomis siekiama pašalinti teikėjų įsisteigimo laisvės valstybėse narėse ir laisvo paslaugų judėjimo tarp valstybių narių kliūtis ir taip prisidėti prie laisvos ir konkurencingos vidaus rinkos kūrimo (žr. Sprendimo Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
punktą).
Taigi, pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 1 dalį ir 4 straipsnį ji taikoma bet kokiai ne pagal darbo sutartį vykdomai ekonominei veiklai, kurią paprastai už atlygį teikia valstybėje narėje įsisteigęs paslaugų teikėjas, nesvarbu, ar paskirties valstybėje narėje jis įsisteigęs nuolatinei tęstinei veiklai vykdyti, išskyrus aiškiai tam nepriskiriamą veiklą, be kita ko, susijusią su „paslaugomis transporto srityje, įskaitant uostų paslaugas, kurios patenka į [ESV sutarties trečiosios dalies VI antraštinės dalies] taikymo sritį“, nurodytomis šio 2 straipsnio 2 dalies d punkte.
Norint suprasti, ką apima Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punkte numatytas neįtraukimas, sąvoką „paslaugos transporto srityje“ reikia aiškinti atsižvelgiant ne tik į šios teisės nuostatos formuluotę, bet ir į jos tikslą bei struktūrą šia direktyva nustatytoje sistemoje (pagal analogiją žr. Sprendimo Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
punktą).
Visų pirma dėl minėto 2 straipsnio 2 dalies d punkto formuluotės reikia pažymėti, kad sąvoka „paslaugos transporto srityje“, priimta Sąjungos teisės aktų leidėjo Direktyvoje 2006/123, atitinka ESV sutarties trečiosios dalies VI antraštinėje dalyje dėl bendros transporto politikos, kur yra šios sutarties 90–100 straipsniai, nurodytas paslaugas, kurios pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį nepatenka į šios sutarties nuostatų dėl laisvo paslaugų judėjimo taikymo sritį.
Nors minėtos VI antraštinės dalies nuostatose sąvoka „transportas“ neapibrėžta, iš SESV 100 straipsnio 1 dalies matyti, kad „vidaus vandens kelių“ transportas patenka į šią sąvoką. Taigi daugeliui jūros transporto paslaugų taikomos bendros specialiosios taisyklės, kurias Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė pagal SESV 100 straipsnio 2 dalį, visų pirma išdėstytos 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 3577/92, taikančiame laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (
OL L 364, p. 7
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 10).
Dėl Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punkto tikslo ir struktūros reikia konstatuoti, kad, kaip nurodyta šios direktyvos 21 konstatuojamojoje dalyje, ši direktyva neturėtų būti taikoma paslaugoms transporto srityje, be kita ko, miesto transportui.
Tačiau iš šio neįtraukimo nematyti, kad bet kokia paslauga, kurią sudaro vežimas vidaus vandens keliais, turi būti automatiškai kvalifikuojama kaip „transportas“ arba „miesto transportas“, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą.
Be to, šio tipo paslauga, be vežimo, apima vieną ar kelis kitus elementus, priklausančius ekonomikos sektoriui, kurį Sąjungos teisės aktų leidėjas įtraukė į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį. Tokiomis aplinkybėmis svarbu išnagrinėti, kas yra pagrindinis nagrinėjamos paslaugos dalykas.
Galiausiai dėl Direktyva 2006/123 nustatytos sistemos reikia priminti, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 7 konstatuojamosios dalies, šia direktyva sukuriamas bendras teisinis pagrindas, kuris naudingas daugeliui paslaugų; vis dėlto kartu atsižvelgiama į kiekvieno veiklos tipo ir jo reglamentavimo sistemos ypatumus ir kitus bendrojo intereso tikslus, įskaitant vartotojų apsaugą. Iš to matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai stengėsi užtikrinti pusiausvyrą tarp, viena vertus, tikslo pašalinti paslaugų teikėjų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūtis ir, kita vertus, reikalavimo išlaikyti tam tikrų opių veiklos sričių ypatumus, be kita ko, susijusius su vartotojų apsauga (šiuo klausimu žr. Sprendimo Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2006/123 33 konstatuojamosios dalies, vartotojams teikiamos paslaugos, kurios patenka į šios direktyvos taikymo sritį, be kita ko, apima ir paslaugas turizmo srityje, įskaitant kelionių vadovus.
Būtent atsižvelgdamas į šiuos patikslinimus nacionalinis teismas turi patikrinti, ar prašyme išduoti leidimą pagrindinėje byloje nurodyta veikla patenka į sąvoką „paslaugos transporto srityje“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą, ir ar todėl ši veikla nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (pagal analogiją žr. Sprendimo Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (žr., be kita ko, Sprendimo Sokoll-Seebacher,
C‑367/12
,
EU:C:2014:68
,
punktą).
Šioje byloje iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų duomenų, kurie neginčyti Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama paslauga, net jeigu iš pirmo žvilgsnio tai yra „vidaus vandens kelių transporto“, kaip jis suprantamas pagal SESV 100 straipsnio 1 dalį, atvejis, siekiama jos gavėjams užtikrinti malonią šventinio renginio atmosferą, o ne vežimą iš vieno taško į kitą Amsterdamo mieste.
Šiuo požiūriu akivaizdu, kad minėtai paslaugai netaikomos jokios bendros specialiosios taisyklės, priimtos Sąjungos teisės aktų leidėjo pagal SESV 100 straipsnio 2 dalį.
Iš to matyti, kad būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto turi patikrinti, ar neatrodo, kad tokios veiklos pagrindinis dalykas yra transporto paslaugos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies 2 punktą, teikimas, todėl ši veikla, netaikant kitų 2 straipsnio 2 dalyje numatytų neįtraukimo atvejų, patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Todėl į pirmąjį klausimą byloje C‑340/14 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktas aiškintinas taip, kad, išskyrus tai, ką turi išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, veikla, kuri yra prašymo išduoti leidimą dalykas pagrindinėje byloje ir kurią sudaro vežimo paslauga, teikiama už atlygį laivo keleiviams, norintiems aplankyti miestą vandens keliais tam tikromis progomis, nėra paslauga „transporto srityje“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Dėl Direktyvos 2006/123 11 straipsnio 1 dalies b punkto, susijusio su leidimų galiojimo laiku, išaiškinimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtuoju klausimu byloje C‑340/14 nori sužinoti, ar Direktyvos 2006/123 11 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį kompetentingoms nacionalinėms institucijoms draudžiama neribotam laikui išduoti leidimus vykdyti tokią veiklą, kaip nagrinėjamąją pagrindinėje byloje, kai tokiam tikslui tų pačių institucijų išduodamų leidimų skaičius apribotas dėl svarbių visuomenės interesų.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad pagal aiškią Direktyvos 2003/123 11 straipsnio 1 dalies formuluotę paslaugų teikėjams išduotų leidimų galiojimo laikas negali būti apribotas, išskyrus šioje dalyje išvardytus konkrečius atvejus, tarp kurių yra tas, kai leidimų skaičius apribojamas dėl svarbių visuomenės interesų.
Iš to matyti, kad kai leidimų skaičius apribojamas dėl tokių svarbių visuomenės interesų, jų galiojimo laikas vis dėlto turi būti ribotas.
Kaip savo išvados 68 punkte nurodė generalinis advokatas, šiuo klausimu kompetentingos nacionalinėms institucijoms negali būti suteikta jokia diskrecija, nes tai pažeistų Direktyvos 2006/123 11 straipsnio tikslą užtikrinti paslaugų teikėjų galimybę patekti į atitinkamą rinką.
Šioje byloje iš paties pateikto klausimo matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau konstatavo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės nuostatose nustatytu reikalavimu, pagal kurį apribotas atitinkamai veiklai vykdyti išduodamų leidimų skaičius, siekiama tikslų, kurie yra svarbūs visuomenės interesai, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 8 punktą, t. y. aplinkos apsauga ir visuomenės saugumas.
Iš to matyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis kompetentingų institucijų išduodamų leidimų galiojimo laikas negali būti neribotas.
Todėl į ketvirtąjį klausimą byloje C‑340/14 reikia atsakyti: Direktyvos 2006/123 11 straipsnio 1 dalies b punktas aiškintinas taip, kad pagal jį kompetentingoms nacionalinėms institucijoms draudžiama neribotam laikui išduoti leidimus vykdyti tokią veiklą, kaip nagrinėjamąją pagrindinėje byloje, kai tokiam tikslui tų pačių institucijų išduodamų leidimų skaičius apribotas dėl svarbių visuomenės interesų.
Dėl Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies c punkto, susijusio su leidimų išdavimo sąlygomis, išaiškinimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiuoju klausimu byloje C‑341/14 iš esmės nori išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama priemonė, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią išduodant leidimus vykdyti veiklą, kurią sudaro vitrininių viešnamių eksploatavimas nuomojant kambarius valandomis, taikoma sąlyga, kad šių paslaugų teikėjas galėtų bendrauti tų paslaugų gavėjams, šioje byloje – prostitutėms, suprantama kalba.
Šiuo klausimu visų pirma reikia pabrėžti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime jau konstatavo, kad šia sąlyga siekiama tikslo, kuris priskiriamas prie „svarbių visuomenės interesų“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 8 punktą, t. y. viešoji tvarka ir konkrečiai šioje byloje – nusikaltimų prostitučių atžvilgiu, ypač prekybos žmonėmis, priverstinės prostitucijos ir mažamečių prostitucijos, prevencija, todėl ši sąlyga pateisinama „svarbiu visuomenės interesu“, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies b punktą.
Šiomis aplinkybėmis, siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia išnagrinėti, kaip tvirtino Nyderlandų vyriausybė ir Europos Komisija, ar tokia sąlyga yra proporcinga siekiamam „visuomenės interesų tikslui“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies c punktą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinė priemonė, kuria apribojamas laisvas paslaugų teikimas ir siekiama bendrojo intereso tikslo, yra priimtina tik su sąlyga, jeigu ji yra tinkama šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu, be kita ko, žr. Sprendimo Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Paskutinės instancijos nacionalinis teismas, kuris vienintelis yra kompetentingas įvertinti pagrindinės bylos faktines aplinkybes, turi nustatyti, ar tokia sąlyga atitinka šiuos reikalavimus. Tačiau pagal šio sprendimo 55 punkte primintą teismo praktiką Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos.
Šioje byloje, kiek tai susiję, pirma, su pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės tinkamumu nustatytam tikslui pasiekti, reikia nurodyti, kad iš Teisingumo Teismui pateiktų duomenų matyti, kad nagrinėjama kalbine sąlyga iš esmės siekiama sustiprinti su prostitucija susijusių nusikalstamų veikų kontrolę, dalį šios kontrolės deleguojant viešnamių savininkams, kai jiems suteikiamos galimybės prevenciškai identifikuoti tokios nusikalstamos veikos buvimo įrodymus.
Tokia priemonė atrodo esanti tinkama nustatytam tikslui pasiekti, nes suteikiant galimybę prostitutėms tiesiogiai ir nedelsiant informuoti viešnamių savininką apie bet kokią aplinkybę, kuria remiantis galima nustatyti su prostitucija susijusį nusikaltimą, ši priemonė gali kompetentingoms nacionalinėms institucijoms palengvinti būtinos kontrolės vykdymą siekiant užtikrinti nacionalinių nuostatų šioje srityje laikymąsi (pagal analogiją žr. Sprendimo Komisija / Vokietija,
C‑490/04
,
EU:C:2007:430
,
punktą).
Antra, dėl klausimo, ar nagrinėjama priemonė viršija tai, kas būtina nustatytam tikslui pasiekti, visų pirma reikia konstatuoti, kad ji apribota galimybe pareikšti ieškinį bet kuria susijusioms bylos šalims suprantama kalba, ir tai mažiau riboja laisvą paslaugų teikimą, nei priemonė išimtinai vartoti valstybinę susijusios valstybės narės arba kitą nustatytą kalbą (pagal analogiją žr. Sprendimo Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
,
punktą).
Be to, neatrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone reikalaujama aukšto kalbos žinių lygio, nes apsiribojama tik reikalavimu, kad šalys galėtų viena kitą suprasti.
Galiausiai neatrodo, kad yra mažiau ribojančių priemonių, kuriomis būtų galima pasiekti nustatytą bendrojo intereso tikslą. Kalbant konkrečiau, kaip teigė Nyderlandų vyriausybė, J. Harmsen pasiūlyta trečiojo asmens pagalba, atsižvelgiant į nagrinėjamos veiklos rūšies ypatumus, gali pakenkti savininko ir prostitučių santykiams, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Stebėjimas kamera nebūtinai leidžia prevenciškai identifikuoti nusikaltimus.
Todėl į trečiąjį klausimą byloje C‑341/14 reikia atsakyti: Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad juo nedraudžiama priemonė, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią išduodant leidimus vykdyti pagrindinėje byloje nagrinėjamą veiklą, kurią sudaro vitrininių viešnamių eksploatavimas nuomojant kambarius valandomis, taikoma sąlyga, kad šių paslaugų teikėjas galėtų bendrauti šių paslaugų gavėjams, šioje byloje – prostitutėms, suprantama kalba, jei ši sąlyga yra tinkama užtikrinti nustatyto bendrojo intereso tikslo įgyvendinimą, t. y. su prostitucija susijusių nusikaltimų prevenciją, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, o tai turi patikrinti prašymą prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 2 straipsnio 2 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad, išskyrus tai, ką turi išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, veikla, kuri yra prašymo išduoti leidimą dalykas pagrindinėje byloje ir kurią sudaro vežimo paslauga, teikiama už atlygį laivo keleiviams, norintiems aplankyti miestą vandens keliais tam tikromis progomis, nėra paslauga „transporto srityje“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

2.
Direktyvos 2006/123 11 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį kompetentingoms nacionalinėms institucijoms draudžiama neribotam laikui išduoti leidimus vykdyti tokią veiklą, kaip nagrinėjamąją pagrindinėje byloje, kai tokiam tikslui tų pačių institucijų išduodamų leidimų skaičius apribotas dėl svarbių visuomenės interesų.

3.
Direktyvos 2006/123 10 straipsnio 2 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama priemonė, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią išduodant leidimus vykdyti pagrindinėje byloje nagrinėjamą veiklą, kurią sudaro vitrininių viešnamių eksploatavimas nuomojant kambarius valandomis, taikoma sąlyga, kad šių paslaugų teikėjas galėtų bendrauti šių paslaugų gavėjams, šioje byloje – prostitutėms, suprantama kalba, jei ši sąlyga yra tinkama užtikrinti nustatyto bendrojo intereso tikslo įgyvendinimą, t. y. su prostitucija susijusių nusikaltimų prevenciją, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, o tai turi patikrinti prašymą prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Parašai.
(
*
)   Proceso kalba: nyderlandų.