CELEX: 62010CJ0468
Személyes adatok kezelése
95/46/EK irányelv
A 7. cikk f) pontja
Közvetlen hatály

Az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének
védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv
(HL L 281., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 15. kötet, 355. o.) 7. cikke f) pontjának értelmezésére irányulnak.
E kérelmeket az Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito (ASNEF) (a továbbiakban: ASNEF), valamint a
Federación de Comercio Electrónico y Marketing Directo (FECEMD) (a továbbiakban: FECEMD) és az Administración del Estado között
folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 95/46 irányelv
A 95/46 irányelv (7), (8) és (10) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(7)      mivel az egyes tagállamokban végzett személyesadat-feldolgozás [helyesen: személyesadat‑kezelés] terén az egyének jogai és
szabadságai, különösen a magánélet tiszteletben tartásához való jog védelmének szintjei közötti eltérések akadályozhatják
az ilyen adatok egyik tagállamból a másikba történő továbbítását; mivel ebből eredően ezek az eltérések akadályt jelentenek
számos közösségi szintű gazdasági tevékenység elvégzésében, torzítják a versenyt, és hátráltatják a hatóságokat a közösségi
jog szerinti feladataik teljesítésében; mivel a védelmi szintek közötti ezen eltérések a nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezések sokféleségének tulajdoníthatók;
(8)      mivel a személyes adatok áramlása előtti akadályok elhárítása érdekében az egyének jogai és szabadságai védelmének szintje
az ilyen adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] terén azonos kell legyen minden tagállamban; mivel ez a célkitűzés alapvető
fontosságú a belső piac szempontjából, de a tagállamok egyedül nem tudják azt megvalósítani, főként a tagállamok vonatkozó
jogszabályai között jelenleg fennálló eltérések miatt, és ezért össze kell hangolni a tagállamok jogszabályait ahhoz, hogy
biztosított legyen a személyes adatok határokon keresztül történő áramlásának a […] belső piac céljának megfelelő következetes
szabályozása; mivel ezért szükség van az említett jogszabályok közelítését célzó közösségi fellépésre;
[...]
(10)      mivel a személyes adatok feldolgozására [helyesen: kezelésére] vonatkozó nemzeti jogszabályok célja az alapvető jogok és szabadságok,
különösen a magánélet tiszteletben tartásához való jog védelme, amelyet mind [a Rómában, 1950. november 4‑én aláírt,] az emberi
jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény [a továbbiakban: EJEE] 8. cikke, mind a közösségi jog általános
alapelvei elismernek; mivel ezért az említett jogszabályok közelítése nem vezethet az általuk nyújtott védelem szintjének
csökkenéséhez, sőt, magas védelmi szintet kell biztosítson a Közösségen belül”.
Ezen irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke a következőképpen fogalmaz:
„(1)      A tagállamok ezen irányelvnek megfelelően védik a természetes személyek alapvető jogait és szabadságait, különösen a magánélet
tiszteletben tartásához való jogukat a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] tekintetében.
(2)      A tagállamok nem korlátozhatják és nem tilthatják a személyes adatok tagállamok közötti szabad áramlását az (1) bekezdés értelmében
biztosított védelemmel kapcsolatos indokok miatt.”
Ugyanezen irányelv 5. cikke a következőképpen szól:
„A tagállamok, e fejezet rendelkezéseinek korlátai között, részletesen meghatározzák, hogy a személyes adatok feldolgozása
[helyesen: kezelése] milyen feltételek mellett jogszerű.”
A 95/46 irányelv 7. cikke kimondja:
„A tagállamok rendelkeznek arról, hogy a személyes adatok csak abban az esetben dolgozhatók fel [helyesen: kezelhetők], ha:
a)      az érintett ahhoz egyértelmű hozzájárulását adta;
vagy
[...]
f)      az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] az adatkezelő, vagy az adatokat megkapó harmadik fél, vagy felek jogszerű [helyesen:
jogos] érdekének érvényesítéséhez szükséges, kivéve, ha ezeknél az érdekeknél magasabb rendűek az érintettnek az 1. cikk (1) bekezdése
értelmében védelmet élvező érdekei az alapvető jogok és szabadságok tekintetében.”
Ezen irányelv 13. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
„A tagállamok jogszabályokat fogadhatnak el a 6. cikk (1) bekezdésében, a 10. cikkben. a 11. cikk (1) bekezdésében, valamint
a 12. és a 21. cikkben foglalt jogok és kötelezettségek körének korlátozására, amennyiben a korlátozás az alábbiak biztosításához
szükséges:
a)      nemzetbiztonság;
;b)      honvédelem;
c)      közbiztonság;
d)      bűncselekmények vagy a szabályozott foglalkozások etikai vétségeinek megelőzése, vizsgálata, felderítése és az ezekkel kapcsolatos
eljárások lefolytatása;
e)      valamely tagállam vagy az Európai Unió fontos gazdasági vagy pénzügyi érdeke, beleértve a monetáris, a költségvetési és az
adózási kérdéseket;
f)      a c), d) és e) pontban említett esetekben esetlegesen a hatósági feladatok gyakorlásához kapcsolódó ellenőrzési, felügyeleti
és szabályozási tevékenység;
g)      az érintett, vagy mások jogainak és szabadságainak védelme.”

A nemzeti jog
A 15/1999 alkotmányos törvény
A személyes adatok védelméről szóló 15/1999 alkotmányos törvény (BOE 298. sz., 1999. december 14., 43088. o.) ültette át a
95/46 irányelvet a spanyol jogba.
A 15/1999 alkotmányos törvény 3. cikkének j) pontja a „nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokat” a következőképpen sorolja
fel kimerítő és korlátozó jelleggel:
„[...] azok a nyilvántartó rendszerek, amelyekbe bármely személy betekinthet, jogszabályi korlátozás nélkül, illetve legfeljebb
olyan követelményhez kötve, mint adott esetben valamely ellenszolgáltatás megfizetése. A nyilvánosság számára hozzáférhető
forrásoknak kizárólag a következők minősülnek a választói névjegyzékek másolatai, a telefonkönyvek a különös szabályozásban
meghatározott értelemben, valamint a szakmai csoportokhoz tartozó személyek névjegyzékei, amelyek kizárólag a személyek nevét,
szakmai címét, szakmáját, tevékenységét, iskolai végzettségét, címét és a csoporthoz való tartozásra történő utalást tartalmazzák.
Hasonlóképpen a nyilvánosság számára hozzáférhető jellegűnek minősülnek a sajtótermékek és a hivatalos lapok, valamint a kommunikációs
eszközök.”
A 15/1999 alkotmányos törvény 6. cikkének (1) bekezdése az adatok kezelését az érintett személy egyértelmű hozzájárulásához
köti, kivéve ha a törvény másképpen nem rendelkezik. Ennek megfelelően e törvény 6. cikke (2) bekezdésének utolsó része előírja,
hogy a hozzájárulás különösen az alábbi esetekben nem szükséges:
„[...] amikor az adatok a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szerepelnek, és ezek kezelése a nyilvántartó rendszer
kezelője vagy az adatokat megkapó harmadik fél jogos érdekének érvényesítéséhez szükséges, feltéve hogy nem sérülnek az érintettek
alapvető jogai és szabadságai.”
A 15/1999 alkotmányos törvény 11. cikkének (1) bekezdése emlékeztet arra, hogy az érintettnek hozzá kell járulni ahhoz, hogy
a személyes adatokat harmadik személyekkel közöljék, ugyanakkor e cikk (2) bekezdése előírja, hogy e hozzájárulás különösen
akkor nem szükséges, ha a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokból származó adatokról van szó.
Az 1720/2007 királyi rendelet
A spanyol kormány a 15/1999 alkotmányos törvényt az 1720/2007 királyi rendelet által (BOE 17. sz., 2008., január19., 4103. o.)
hajtotta végre.
Az 1720/2007 királyi rendelet 10. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a személyes adatok kezelését és átadását, amennyiben
az érintett előzetesen ehhez hozzájárulását adja.
Ugyanakkor, az 1720/2007 királyi rendelet 10. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
«[...] lehetséges a személyes adatok kezelése vagy átadása az érintett hozzájárulása nélkül, amennyiben:
a)      ezt törvényszintű jogszabály vagy közösségi jogi szabály teszi lehetővé, különösen a következő esetekben:
az adatok kezelésének vagy átadásának célja az adatkezelő vagy a hivatkozott jogszabály által érintett átadó jogos érdekének
kielégítése, kivéve ha ezen érdekek az 1999. december 13‑i 15. Ley Orgánica 1. cikkében előírt alapvető jogok és szabadságok
tekintetében nem magasabb rendűek;
az adatok kezelése vagy átadása azért szükséges, hogy az adatkezelő teljesítse a hivatkozott jogszabályok egyikében előírt
kötelezettségét;
b)      a kezelés vagy átadás tárgyát képező adatok a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szerepelnek, és a nyilvántartó
rendszer kezelőjének, vagy az adatokat megkapó harmadik félnek jogos érdeke fűződik ezek kezeléséhez vagy megismeréséhez,
feltéve hogy nem sérülnek az érintett személy alapvető jogai és szabadságai.
Mindenesetre a közigazgatási szervek e bekezdés értelmében csak akkor közölhetik a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokból
származó adatokat a magán minősítésű nyilvántartó rendszerek kezelőivel, ha erre törvényszintű jogszabály hatalmazza fel ezeket.”

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Egyfelől az ASNEF, másfelől az FECEMD közigazgatási keresetet nyújtott be az 1720/2007 királyi rendelet több rendelkezésével
szemben.
A megtámadott rendelkezések között szerepel a hivatkozott rendelet 10. cikke (2) bekezdése a) pontjának első albekezdése,
valamint b) pontjának első albekezdése, amelyek vonatkozásában az ASNEF és az FECEMD úgy ítéli meg, hogy sértik a 95/46 irányelv
7. cikkének f) pontját.
Az ASNEF és az FECEMD azt állítja, hogy a spanyol jog a jogos érdekhez, mint az adatoknak az érintett hozzájárulása nélküli
kezelése feltételéhez olyan követelményt fűz, amely nem szerepel a 95/46 irányelvben, nevezetesen azt, hogy az adatoknak a
nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban kell szerepelniük.
A Tribunal Supremo úgy ítéli meg, hogy az ASNEF, illetve az FECEMD által benyújtott keresetek megalapozottsága nagymértékben
a 95/46/EK irányelv 7. cikke f) pontjának a Bíróság általi értelmezésétől függ. Ennek megfelelően megállapítja, hogy ha a
Bíróság szerint a tagállamok nem adhatnak hozzá további feltételeket ehhez a követelményhez, és elismerhető a szóban forgó
rendelkezés közvetlen hatálya, az 1720/2007 királyi rendelet 10. cikke (2) bekezdésének b) pontját hatályon kívül kell helyezni.
A Tribunal Supremo rámutat, hogy az érintett személy hozzájárulásának hiányában, annak érdekében, hogy lehetővé tegye az érintett
személyes adatainak kezelését – ami az adatkezelő vagy azon harmadik személyek jogos érdekének kielégítéséhez szükséges, akikkel
az adatokat közlik – a spanyol jog az érintett személy alapvető jogainak és szabadságainak tiszteletben tartásán túl azt is
megköveteli, hogy a szóban forgó adatok a 15/1999 alkotmányos törvény 3. cikkének j) pontjában felsorolt forrásokban szerepeljenek.
E tekintetben e törvény és az 1720/2007 királyi rendelet leszűkíti a 95/46/EK irányelv 7. cikke f) pontjának hatályát.
A Tribunal Supremo szerint a személyes adatok szabad áramlásának ez a korlátozása csak akkor összeegyeztethető a 95/46 irányelvvel,
ha az adatok tulajdonosának alapvető érdekei, jogai és szabadságai ezt megkövetelik. Ebből arra a következtetésre jut, hogy
az ezen irányelv és a spanyol jog közötti ellentmondás feloldásának egyetlen lehetősége az lenne, ha megállapításra kerülne,
hogy a 15/1999 alkotmányos törvény 3. cikkének j) pontjában felsorolt nyilvántartási rendszerektől eltérő rendszerekben szereplő
személyes adatok áramlása az érintett hozzájárulása nélkül sérti az adatok tulajdonosának alapvető jogait és szabadságait.
A Tribunal Supremo azonban felteszi a kérdést, hogy ez az értelmezés összeegyeztethető‑e az uniós jogalkotó akaratával.
Mivel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyó két ügy eldöntése uniós jogi rendelkezések értelmezésétől függ, a Tribunal Supremo
az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő – az említett két ügyben azonosan
megfogalmazott ‑ kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
1)      Úgy kell‑e értelmezni a 95/46 […] irányelv 7. cikkének f) pontját, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely
az érintett hozzájárulásának hiányában, és annak érdekében, hogy lehetővé tegye az érintett személyes adatainak kezelését
– ami az adatkezelő vagy azon harmadik személyek jogos érdekének kielégítéséhez szükséges, akikkel az adatokat közlik –, azt
is előírja azonfelül, hogy ne sérüljenek a személy alapvető jogai és szabadságai, hogy adatai a nyilvánosság számára hozzáférhető
forrásokban szerepeljenek?
2)      Megfelel‑e a hivatkozott 7. cikk f) pontja azon feltételeknek, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlata megkövetel e rendelkezés
közvetlen hatályának elismeréséhez?
A Bíróság elnöke 2010. október 26‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
egyesítette a C‑468/10. és C‑469/10. sz. ügyeket

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontját
úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett hozzájárulásának hiányában, és
annak érdekében, hogy lehetővé tegye az érintett személyes adatainak feldolgozását – ami az adatkezelő vagy azon harmadik
személyek jogos érdekének kielégítéséhez szükséges, akikkel az adatokat közlik –, azt is előírja azonfelül, hogy ne sérüljenek
a személy alapvető jogai és szabadságai, hogy adatai a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szerepeljenek.
A 95/46/EK irányelv 1. cikke előírja a tagállamoknak, hogy a személyes adatok feldolgozása tekintetében biztosítsák az egyének
alapvető szabadságainak és jogainak a védelmét, különösen magánéletük tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben a C‑524/06. sz.
Huber‑ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9705. o.] 47. pontját).
A 95/46 irányelv „A személyes adatok feldolgozásának jogszerűségére vonatkozó általános szabályok [helyesen: A személyes adatok
kezelése jogszerűségének általános feltételei]” című II. fejezete rendelkezéseinek megfelelően, ezen irányelv 13. cikke által
engedett eltérésekre figyelemmel, a személyes adatok bármilyen kezelése egyrészt meg kell hogy feleljen az említett irányelv
6. cikkében az adatok minőségére vonatkozóan megfogalmazott elveknek, és másrészt az adatkezelés jogszerűségére vonatkozó,
ugyanezen irányelv 7. cikkében felsorolt hat elv egyikének (e tekintetben lásd a C‑465/00., C‑138/01. és C‑139/01. sz., Österreichischer
Rundfunk és társai egyesített ügyekben 2003. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4989. o.] 65. pontját, valamint a fent
hivatkozott Huber‑ügyben hozott ítélet 48. pontját).
A 95/46 irányelv (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a személyes adatok kezelésére vonatkozó nemzeti szabályozások közötti
különbségek súlyosan érinthetik a belső piac kialakítását és működését (lásd a C‑101/01. sz. Lindqvist‑ügyben 2003. november
6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12971. o.] 79. pontját).
Ilyen körülmények között emlékeztetni kell rá, hogy a 95/46 irányelv célja, amint az többek között annak (8) preambulumbekezdéséből
következik, hogy minden tagállamban azonossá tegye az egyének jogai és szabadságai védelmének szintjét az ilyen adatok kezelése
terén. A (10) preambulumbekezdése ehhez hozzáteszi, hogy az erre vonatkozó jogszabályok közelítése nem vezethet az általuk
nyújtott védelem szintjének csökkenéséhez, sőt, magas védelmi szintet kell, hogy biztosítson az Unión belül (lásd ebben az
értelemben a fent hivatkozott Lindqvist‑ügyben hozott ítélet 95. pontját és a fent hivatkozott Huber‑ügyben hozott ítélet
50. pontját).
Ennek megfelelően megállapításra került, hogy az említett nemzeti jogszabályok harmonizációja nem korlátozódik minimális mértékű
harmonizációra, hanem annak főszabály szerint teljes harmonizációt kell eredményeznie. E szemlélet alapján a 95/46 irányelv
célja a személyes adatok szabad áramlásának biztosítása, garantálva az ezen adatokkal érintett személy jogai és érdekei védelmének
magas szintjét (lásd a fent hivatkozott Lindqvist‑ügyben hozott ítélet 96. pontját).
Következésképpen, abból a célkitűzésből, amelynek lényege az azonos védelmi szint biztosítása valamennyi tagállamban, az következik,
hogy a 95/46 irányelv 7. cikke kimerítő és korlátozó jellegű felsorolását írja elő azon eseteknek, amelyekben a személyes
adatok kezelése jogszerűnek minősíthető.
Ezt az értelmezést a 95/46 irányelv 7. cikkében alkalmazott „csak abban az esetben” kifejezés és a „vagy” kötőszó is megerősíti,
amelyek az e cikkben szereplő felsorolás kimerítő és korlátozó jellegét egyértelművé teszik.
Ebből következik, hogy a tagállamok nem alkothatnak a személyes adatok kezelésének megengedhetőségére vonatkozó, a 95/46 irányelv
7. cikkében szereplőkhöz képest új elveket, és olyan további követelményeket sem írhatnak elő, amelyek módosítanák az e cikkben
előírt hat elv akár egyikének a hatályát.
A fenti értelmezést nem cáfolja a 95/46 irányelv 5. cikke. E cikk ugyanis csak arra hatalmazza fel a tagállamokat, hogy a
hivatkozott irányelv II. cikkének, és – következésképpen – 7. cikkének korlátai között részletesen meghatározzák, hogy a személyes
adatok kezelése milyen feltételek mellett jogszerű.
Azzal a mérlegelési mozgástérrel tehát, amelyet a hivatkozott 5. cikk biztosít a tagállamok számára, csak a 95/46 irányelv
azon céljának megfelelően lehet élni, hogy fennmaradjon a személyes adatok szabad mozgása és a magánélet védelme közötti egyensúly
(lásd a fent hivatkozott Lindqvist‑ügyben hozott ítélet 97. pontját).
A 95/46 irányelv rendelkezéseit bizonyos rugalmasság jellemzi, számos esetben lehetővé téve a tagállamok számára a részletek
meghatározását vagy a több lehetőség közül történő választást (lásd a fent hivatkozott Lindqvist‑ügyben hozott ítélet 83. pontját).
Ily módon különbséget kell tenni egyrészt a 95/46 irányelv 7. cikkében felsorolt elvek valamelyikének hatályát módosító további
követelményeket előíró nemzeti intézkedések, másrészt az ezen elvek valamelyike tekintetében pontosítást előíró nemzeti intézkedések
között. Az első típusba tartozó nemzeti intézkedés tiltva van. A tagállamok kizárólag a második típusba tartozó nemzeti intézkedések
keretében rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel a 95/46 irányelv 5. cikke értelmében.
Ebből következik, hogy a 95/46 irányelv 5. cikke alapján a tagállamok nem vezethetnek be a személyes adatok kezelésének megengedhetőségére
vonatkozó, a 95/46 irányelv 5. cikkében előírtaktól eltérő elveket, és további követelmények által nem módosíthatják a hivatkozott
7. cikkben előírt hat elv akár egyikének hatályát sem.
A jelen ügy tekintetében a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontja akképp rendelkezik, hogy akkor megengedhető a személyes adatok
kezelése, ha „az adatkezelő, vagy az adatokat megkapó harmadik fél vagy felek jogos érdekének érvényesítéséhez szükséges,
kivéve ha ezeknél az érdekeknél magasabb rendűek az érintettnek az 1. cikk (1) bekezdése értelmében védelmet élvező érdekei
az alapvető jogok és szabadságok tekintetében.”
A szóban forgó 7. cikk f) pontja két együttes feltételt ír elő ahhoz, hogy az adatok kezelése jogszerű legyen, nevezetesen
egyfelől azt a feltételt, hogy a személyes adatok kezelése az adatkezelő, vagy az adatokat megkapó harmadik fél vagy felek
jogos érdekének érvényesítéséhez szükséges, másfelől pedig azt, hogy ezeknél ne legyenek magasabb rendűek az érintett személy
alapvető jogai és szabadságai.
Ebből következik, hogy a személyes adatok kezelését illetően a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontjával ellentétes bármely
olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett személy hozzájárulásának hiányában a fenti pontban említett két együttes feltételen
túl további követelményeket is előír.
Mindazonáltal figyelembe kell venni azt a tényt, hogy e feltételek közül a második megköveteli a szóban forgó ellentétes jogok
és érdekek közötti súlyozást, amely, főszabály szerint, az adott egyedi eset körülményeitől függ, és amelynek keretében a
súlyozást végző személynek vagy intézménynek kell figyelembe vennie az érintett személynek az Európai Unió alapjogi chartája
(a továbbiakban: charta) 7. és 8. cikkéből eredő jogai jelentőségét.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a charta 8. cikkének (1) bekezdése szerint „[m]indenkinek joga van a rá vonatkozó
személyes adatok védelméhez”. Ezen alapvető jog szorosan kapcsolódik a charta 7. cikkében szereplő, a magánélet tiszteletben
tartásához való joghoz (a C‑92/09. és C‑93/09. sz., Volker und Markus Schecke és Eifert egyesített ügyekben 2010. november
9‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 47. pontja).
A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a magánélethez való jognak a személyes adatok kezelése tekintetében történő tiszteletben
tartása – amelyet a Charta 7. és 8. cikke elismer – az azonosított vagy azonosítható természetes személyre vonatkozó valamennyi
információra kiterjed (lásd a fent hivatkozott Volker und Markus Schecke és Eifert ügyben hozott ítélet 52. pontját). A charta
8. cikkének (2) bekezdéséből és 52. cikkének (1) bekezdéséből mindazonáltal az következik, hogy bizonyos feltételek mellett
a szóban forgó jog korlátozható.
Továbbá, a tagállamok feladata, hogy a 95/46 irányelv átültetése során figyeljenek arra, hogy ezen irányelvek olyan értelmezésére
támaszkodjanak, amely lehetővé teszi az uniós jogrend által védett különböző alapvető jogok és szabadságok megfelelő egyensúlyának
a biztosítását (lásd analógia útján a C‑275/06. sz. Promusicae‑ügyben 2008. január 29‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑271. o.]
68. pontját).
A 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontja értelmében szükséges súlyozást illetően figyelembe vehető, hogy az érintett személy
alapvető jogainak a hivatkozott adatkezelés általi sérelme súlyossága azon ténytől függően változhat, hogy a szóban forgó
adatok szerepelnek‑e már a nyilvánosság által hozzáférhető forrásokban, vagy sem.
A nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szereplő adatok kezelésétől eltérően ugyanis a nyilvánosság számára nem hozzáférhető
forrásokban szereplő adatok kezelése szükségszerűen azt vonja maga után, hogy az érintett személy magánéletére vonatkozó adatokat
már ismeri az adatkezelő, és – adott esetben – az a harmadik fél vagy felek, akikkel az adatokat közölték. Az érintett személynek
a charta 7. és 8. cikkében rögzített jogai ezen súlyosabb sérelmét valódi értékén kell figyelembe venni, az adatkezelő vagy
azon harmadik fél vagy felek jogos érdekével összevetve, akikkel az adatokat közölték.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy semmi nem tiltja, hogy a tagállamok a 95/46 irányelv 5. cikkében rögzített mérlegelési
mozgásterük gyakorlása során irányadó elveket állapítsanak meg a hivatkozott súlyozás tekintetében.
Mindazonáltal, nem a hivatkozott 5. cikk értelmében vett pontosításról van szó, amennyiben valamely nemzeti szabályozás a
személyes adatok bizonyos kategóriái tekintetében kizárja az adatok kezelésének lehetőségét, e kategóriák tekintetében végleges
módon előírva az ellentétes érdekek és jogok közötti súlyozás eredményét, anélkül hogy eltérő eredményt tenne lehetővé az
adott eset sajátos körülményei okán.
Következésképpen, a 95/46 irányelvnek az adatok különleges kategóriáira vonatkozó 8. cikke sérelme nélkül – amely rendelkezés
nem vitatott az alapeljárásban – ezen irányelv 7. cikkének f) pontjával ellentétes az, ha valamely tagállam bizonyos kategóriákba
tartozó személyes adatok tekintetében kategorikusan és általánosan kizárja ezek kezelhetőségét anélkül, hogy lehetővé tenné
a szóban forgó ellentétes érdekek és jogok súlyozását az egyes esetekben.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontját
úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett hozzájárulásának hiányában, és
annak érdekében, hogy lehetővé tegye az érintett személyes adatainak feldolgozását – ami az adatkezelő vagy azon harmadik
személyek jogos érdekének kielégítéséhez szükséges, akikkel az adatokat közlik –, azt is előírja azonfelül, hogy ne sérüljenek
a személy alapvető jogai és szabadságai, hogy adatai a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szerepeljenek, kategorikusan
és általánosan kizárva ily módon az ilyen forrásokban nem szereplő adatok bármely kezelését.

A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 95/46 irányelv 7. cikke f) pontjának
közvetlen hatálya van‑e.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamennyi olyan esetben, amikor
valamely irányelv rendelkezései a tartalmuk alapján feltétlennek és kellően pontosnak tűnnek, azokra a magánszemélyek a tagállammal
szemben hivatkozhatnak, nevezetesen amennyiben az nem ültette át időben ezen irányelvet a nemzeti jogba, vagy amennyiben nem
megfelelően ültette azt át (lásd a C‑203/10. sz. Auto Nikolovi ügyben 2011. március 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
tették közzé] 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
Meg kell állapítani, hogy a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontja olyan rendelkezés, amely kellően pontos ahhoz, hogy az egyén
hivatkozhasson rá, és a nemzeti bíróságok alkalmazhassák. Továbbá habár a 95/46 irányelv tagadhatatlanul többé vagy kevésbé
jelentős mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamoknak egyes rendelkezései végrehajtása során, a 7. cikk f) pontja mindazonáltal
feltétel nélküli kötelezettséget tartalmaz (lásd analógia útján a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk és társai ügyben
hozott ítélet 100. pontját).
A „kivéve, ha” fordulat alkalmazása a 95/46 irányelv 7. cikke f) pontjának szövegében önmagában nem olyan jellegű, hogy vitathatóvá
tegye e rendelkezés feltétel nélküli jellegét a hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében.
E fordulat ugyanis a 95/46 irányelv 7. cikkének f) pontjában rögzített két együttes feltétel egyikének meghatározására irányul,
amely feltételek tiszteletben tartása a feltétele annak, hogy a személyes adatokat az érintett személy hozzájárulása nélkül
lehessen kezelni. Mivel ez az elem véglegesen meg van határozva, nem fosztja meg a hivatkozott 7. cikk f) pontját pontos és
feltétel nélküli jellegétől.
A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 95/46 irányelv 7. cikke f) pontjának közvetlen hatálya van.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október
24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének f) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az
olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett hozzájárulásának hiányában, és annak érdekében, hogy lehetővé tegye az érintett
személyes adatainak feldolgozását – ami az adatkezelő vagy azon harmadik személyek jogos érdekének kielégítéséhez szükséges,
akikkel az adatokat közlik –, azt is előírja azonfelül, hogy ne sérüljenek a személy alapvető jogai és szabadságai, hogy adatai
a nyilvánosság számára hozzáférhető forrásokban szerepeljenek, kategorikusan és általánosan kizárva ily módon az ilyen forrásokban
nem szereplő adatok bármely kezelését.
2)
A 95/46 irányelv 7. cikke f) pontjának közvetlen hatálya van.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.