CELEX: 62010CJ0392
Uredba (ES) št. 800/1999
Člen 15(1) in (3)
Kmetijski proizvodi
Sistem izvoznih nadomestil
Diferencialno izvozno nadomestilo
Pogoji za odobritev
Uvoz proizvoda v namembno tretjo državo
Plačilo uvoznih dajatev

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(1) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 129), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 444/2003 z dne 11. marca 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 38, str. 301, v nadaljevanju: Uredba št. 800/1999).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemško družbo Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (v nadaljevanju: Suiker Unie), pravno naslednico družbe Danisco Zucker GmbH (v nadaljevanju: Danisco Zucker), in Hauptzollamt Hamburg-Jonas (glavni carinski urad v kraju Hamburg-Jonas, v nadaljevanju: Hauptzollamt) v zvezi z zahtevo za vračilo izvoznega nadomestila, ki ga je ta družbi Danisco Zucker dodelil v obliki predujma.
Pravni okvir
Uredba (EGS) št. 3665/87
Člen 17(3) Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o določitvi skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (
UL L 351, str. 1
) je določal, da se za kmetijski proizvod, za katerega se uveljavlja odobritev izvoznega diferencialnega nadomestila, „[…] šteje, da je bil […] uvožen šele, ko so v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet“.
Uredba št. 800/1999
V različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, je bilo v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 800/1999, ki je nadomestila Uredbo št. 3665/87, navedeno, da „je treba […] predložiti dokazilo, da je bil proizvod dejansko uvožen v tretjo državo; […] ureditev uvoznih carinskih formalnosti pomeni predvsem plačilo uvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, da se proizvod lahko prodaja v tej tretji državi“.
Člen 15 te uredbe določa:
„1.   Proizvode v nespremenjenem stanju je treba uvoziti v tretjo državo ali eno od tretjih držav, za katere velja nadomestilo, v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije; ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 49.
2.   Šteje se, da so bili proizvodi uvoženi v nespremenjenem stanju, če ni nobenega dokazila o predelavi.
Vendar pa:
[…]
—
se za pred uvozom predelane proizvode šteje, da so bili uvoženi v nespremenjenem stanju, če so bili predelani v tretji državi, v katero se uvažajo vsi proizvodi, pridobljeni s takšno predelavo.
3.   Šteje se, da je bil proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti, predvsem plačilo uvoznih dajatev.
[…]“
Člen 16(1) te uredbe določa:
„Izvoznik lahko kot dokazilo o opravljenih uvoznih carinskih formalnostih predloži enega od naslednjih dokumentov:
a)
carinski dokument oziroma izvod ali fotokopijo carinskega dokumenta; […]
b)
potrdilo o iztovarjanju in uvozu, ki ga izda […] v skladu s pravili iz Priloge VI, poglavje III, na podlagi vzorca iz Priloge VII. Na zadevnem potrdilu morata biti navedena datum in številka carinskega uvoznega dokumenta.“
Poglavje III iz Priloge VI k navedeni uredbi v točki 2 določa zlasti, da potrdila o iztovarjanju in uvozu, ki jih določa člen 16(1)(b) te uredbe, vključujejo tudi „overitev, da je bilo blago carinjeno za dokončen uvoz“.
Člen 20 Uredbe št. 800/1999, ki je v oddelku 3 z naslovom „Posebni ukrepi za zaščito finančnih interesov Skupnosti“, ta pa v naslovu II poglavja 1 te uredbe, določa:
„1.   Če:
a)
obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvoda;
ali
b)
bi se zaradi razlike med zneskom nadomestila za izvoženi proizvod in zneskom nepreferencialne uvozne dajatve, ki za enak proizvod velja na datum sprejetja izvozne deklaracije, lahko proizvod ponovno uvozil v Skupnost;
ali
c)
obstaja utemeljen sum, da bo proizvod v nespremenjenem stanju ali po predelavi v tretji državi ponovno uvožen v Skupnost brez carine ali z znižano uvozno dajatvijo; se enotna stopnja nadomestila ali del nadomestila iz člena 18(2) plača samo, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti v skladu s členom 7, in
i)
če je bil v primeru nediferencialnega nadomestila proizvod uvožen v tretjo državo v 12 mesecih po dnevu sprejetja izvozne deklaracije ali je bil v tem obdobju zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 Uredbe [Sveta] (EGS) št. 2913/92 [z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik)];
ii)
če je bil v primeru diferencialnega nadomestila glede na destinacijo proizvod uvožen v nespremenjenem stanju v določeno tretjo državo v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije.
Za uvoz v tretje države se uporabljata člena 15 in 16.
Poleg tega lahko pristojni organi držav članic za vsa nadomestila zahtevajo dodatna dokazila, ki na zanje sprejemljiv način dokazujejo, da je bil proizvod dejansko sproščen v promet v tretji državi uvoza ali da je bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika].
[…]
4.   Preden se nadomestilo plača, se uporabi odstavek 1.
Šteje pa se, da je bilo nadomestilo neupravičeno plačano in ga je treba vrniti, če pristojni organi ugotovijo, tudi če je bilo nadomestilo že izplačano:
a)
da je bil proizvod uničen ali poškodovan, preden je bil dan na trg v tretji državi ali preden je bil zadosti obdelan ali predelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] v tretji državi, razen če izvoznik pristojnim organom zadovoljivo dokaže, da je bil izvoz izveden v takšnih ekonomskih pogojih, da bi bilo mogoče proizvod dati na trg v tretji državi, ne da bi to vplivalo na drugi pododstavek člena 21(2);
b)
da je bil proizvod uvožen v tretjo državo po postopku odloga dajatev v 12 mesecih od datuma izvoza iz Skupnosti, ne da bi bil v tretji državi zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel;
c)
da je bil izvoženi proizvod ponovno uvožen v Skupnost, ne da bi bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika], da je nepreferencialna uvozna dajatev nižja od odobrenega nadomestila in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel;
d)
da so bili proizvodi iz Priloge V ponovno uvoženi v Skupnost:
—
po obdelavi ali predelavi v tretji državi, ki ni dosegla stopnje predelave iz člena 24 [carinskega zakonika], in
—
po znižani uvozni dajatvi ali po stopnji nič in ne po nepreferencialni stopnji.
[…]“
Carinski zakonik
Člen 24 carinskega zakonika določa:
„Blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, se šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila, v za to opremljenem podjetju, opravljena zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, in katere izid je izdelava novega proizvoda ali predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Danisco Zucker je z izvozno deklaracijo z dne 16. maja 2003 prijavila izvoz 23.000 kilogramov belega sladkorja v Litvo in za to pri Hauptzollamt zahtevala dodelitev izvoznega nadomestila v obliki predujma. Ta je njeni zahtevi ugodil z odločbo z dne 2. junija 2003.
Družba Danisco Zucker je z dopisom z dne 29. avgusta 2003 Hauptzollamt glede sporne izvozne pošiljke posredovala litovske carinske dokumente, ki v polju 37 vsebujejo postopkovno kodo 5100, ki pomeni „začasen uvoz zaradi ponovnega izvoza v oplemeniteni obliki“ brez plačila uvoznih dajatev. Beli sladkor je bil v Litvi predelan v brezalkoholne pijače in nato izvožen v Latvijo in Estonijo.
Hauptzollamt je z odločbo o spremembi z dne 25. novembra 2003 od družbe Danisco Zucker zahteval vračilo izvoznega nadomestila, ki ji ga je dodelil v obliki predujma, povečanega za 10 %, v skupni višini 12180,18 EUR, ker beli sladkor ni bil sproščen v prosti promet v Litvi in zato pogoji za odobritev diferencialnega nadomestila niso bili izpolnjeni.
Družba Danisco Zucker je po neuspešnem postopku z ugovorom 2. novembra 2007 pred Finanzgericht Hamburg vložila tožbo. Navedla je, da čeprav mora biti na podlagi člena 15(1) Uredbe št. 800/1999 proizvod v tretjo državo uvožen v nespremenjenem stanju, je na podlagi odstavka 3 tega člena vendar treba šteti, da je navedeni proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti, predvsem plačilo uvoznih dajatev. Ker je člen 17(3) Uredbe št. 3665/87 določal, da se šteje, da je proizvod uvožen šele, ko so v zadevni tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet, je po njenih navedbah zato, ker se člen 15 Uredbe št. 800/1999 ne nanaša na „sprostitev v prosti promet“, treba šteti, da se je zakonodajalec Skupnosti zahtevi po njej namerno odrekel.
Družba Danisco Zucker je navedla, da je zato, ker pojem „uvoz“ ni zakonsko določen in ker je cilj izvoznega nadomestila, da se trg Skupnosti razbremeni zadevnih proizvodov, pomembno samo, da so izpolnjene carinske formalnosti. Pri tem naj ne bi bilo pomembno, ali je bila carina plačana.
Nazadnje je družba Danisco Zucker ugovarjala, da ni pomembno, ali je blago sproščeno v tretjo državo v okviru postopka aktivnega oplemenitenja v okviru sistema povračila carine ali – kot v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari – v okviru postopka neplačila dajatev. Sodišče naj bi že razsodilo, da kot dokazilo o uvozu zadošča, da je blago dano v postopek aktivnega oplemenitenja v okviru sistema povračila carine. Tožeča stranka, ki je medtem postala pravna naslednica družbe Danisco Zucker, je zato predlagala razveljavitev odločbe o spremembi z dne 25. novembra 2003 in odločbe o ugovoru z dne 1. oktobra 2007.
Hauptzollamt je predlagal zavrnitev tožbe. Poudaril je, da je bil v obravnavani zadevi beli sladkor, ki je bil dan samo v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, od odpreme do konca aktivnega oplemenitenja s ponovnim izvozom oplemenitenih izdelkov pod carinskim nadzorom. Belega sladkorja zato v tretjih državah ni bilo mogoče prosto tržiti.
V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je pogoj za dodelitev diferencialnega nadomestila iz člena 15(1) v povezavi z odstavkom 3 Uredbe […] št. 800/1999 […], in sicer, da so opravljene uvozne carinske formalnosti, izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen bistveni predelavi ali obdelavi v smislu člena 24 [carinskega zakonika], in se proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvozi v tretjo državo?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 razlagati tako, da je pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, predvidenega v tej določbi, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 carinskega zakonika, in se je proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvozil v tretjo državo.
V zvezi s tem je treba navesti, da pojem „uvoz“, kot pravilno poudarja tožeča stranka v postopku v glavni stvari, v Uredbi št. 800/1999 ni opredeljen. Zato je treba pomen tega pojma opredeliti v okviru člena 15 te uredbe ob upoštevanju, po eni strani, cilja tako imenovanega „diferencialnega“ izvoznega nadomestila in, po drugi strani, besedila določb Uredbe št. 800/1999.
Kar zadeva cilj diferencialnih izvoznih nadomestil, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je njihov cilj ta, da se trgi zadevnih tretjih držav odprejo ali ostanejo odprti za izvoz iz Evropske unije, diferenciacija nadomestila pa je izraz volje, da se upoštevajo značilnosti vsakega uvoznega trga, na katerem želi Unija imeti vpliv (glej sodbo z dne 18. marca 2010 v zadevi SGS Belgium in drugi,
C-218/09, ZOdl., str. I-2373
, točka 38 in navedena sodna praksa).
Iz te sodne prakse izhaja, da smisel sistema diferenciacije ne bi bil upoštevan, če bi zgolj razkladanje izvoženega blaga v nespremenjenem stanju v tretji državi zadostovalo za utemeljitev plačila nadomestila (zgoraj navedena sodba SGS Belgium in drugi, točka 39). Kot poudarja Komisija, sistem diferenciacije zahteva nasprotno, in sicer da zadevni proizvod dejansko in dokončno doseže namembni trg, tako da se lahko tam prodaja. Ta sistem se torej razlikuje od sistema enotne stopnje nadomestil.
Res je, da je člen 17(3) Uredbe št. 3665/87, ki se v obravnavani zadevi ne uporablja, v zvezi s tem še izrecno določal, drugače kot člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999, da morajo biti „v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet“. Vendar je po eni strani v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 800/1999 navedeno, da ureditev uvoznih carinskih formalnosti v tretji državi pomeni predvsem plačilo uvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, da se proizvod lahko v zadevni tretji državi prodaja.
Po drugi strani člen 15(3) Uredbe št. 800/1999 določa, da se zadevni proizvod šteje za uvožen v tretjo državo šele, ko so v njej opravljene uvozne carinske formalnosti, „predvsem plačilo uvoznih dajatev“. Nazadnje, v Prilogi VI k tej uredbi je v točki 2 poglavja III določeno, da morajo potrdila o iztovarjanju in uvozu, ki jih določa člen 16(1)(b) te uredbe, vsebovati tudi overitev, da je bilo blago carinjeno „za dokončen uvoz“.
Ob upoštevanju vsega navedenega torej ni mogoče sklepati, da je zakonodajalec Skupnosti s tem, da je sprejel člen 15 Uredbe št. 800/1999, odstopil od zahteve, da mora uvoženi proizvod dokončno doseči trg zadevne tretje države, da bi se lahko tam prodajal.
Ugotoviti je torej treba, da se carinjenje proizvoda v postopku „aktivnega oplemenitenja“ ne nanaša na prodajo tega proizvoda na trgu zadevne tretje države. Nasprotno, namen takšnega carinskega postopka je oprostiti carinskih dajatev samo tisto blago, ki je na nacionalno območje zgolj začasno uvoženo, da bi bilo obdelano, popravljeno ali predelano in nato ponovno izvoženo (glej sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Pometon,
C-158/08, ZOdl., str. I-4695
, točka 24).
Zato ni mogoče šteti, da samo carinjenje proizvoda, za katerega se zahteva izvozno diferencialno nadomestilo v zadevni tretji državi in v postopku „aktivnega oplemenitenja“, pomeni „uvoz“ v to tretjo državo v smislu člena 15(3) Uredbe št. 800/1999.
Te ugotovitve ne more izpodbiti niti dejstvo, da je bil zadevni proizvod v zadevni tretji državi bistveno predelan v smislu člena 24 carinskega zakonika. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da izbira postopka „aktivnega oplemenitenja“ pomeni, da se v zadevni tretji državi ne bosta prodajala niti proizvod niti oplemeniteni proizvod.
Izpodbiti je ni mogoče niti z argumentom, da je taka razlaga člena 15 Uredbe št. 800/1999 v nasprotju s členom 20 te uredbe, ki določa, da lahko dokazilo o bistveni predelavi proizvoda v smislu člena 24 carinskega zakonika v nekaterih primerih odvrne dvome glede izpolnjevanja pogojev za odobritev izvoznega nadomestila.
Kot je poudarila Komisija, člen 20 Uredbe št. 800/1999 kot klavzula o preprečevanju zlorab v bistvu sledi cilju, ki ni enak cilju člena 15 te uredbe. Navedeni člen 20 omogoča preprečevanje vložitve neupravičene zahteve za vračilo pravilno odobrenega nadomestila, vendar ne ustvarja novih ali celo drugačnih pogojev za pridobitev izvoznega nadomestila. Zato se ne uporablja v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, ko je na prvi pogled očitno, da pogoji za odobritev izvoznega nadomestila niso izpolnjeni.
Glede na zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 carinskega zakonika in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 15(1) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 444/2003 z dne 11. marca 2003, je treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v tretji namembni državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.