CELEX: 62010CJ0284
Direktyva 97/13/EB
Bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrieji principai
Bendruosius leidimus turinčioms įmonėms taikomi mokesčiai ir rinkliavos
6 straipsnis
Aiškinimas
Metinio mokesčio, apskaičiuojamo kaip tam tikras procentas nuo veiklos pajamų (bruto), mokėjimą nustatančios nacionalinės teisės normos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB
dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų (OL L 117, p. 15)
6 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp
Telefónica de España SA
(toliau –
Telefónica
) ir
Administración del Estado
dėl
Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones
(Telekomunikacijų rinkos komisija, toliau – CMT) pateikto pranešimo apie už 2000 m. mokėtiną mokestį, kuriuo apmokestinami
asmenys, turintys bendruosius leidimus ir individualias licencijas teikti telekomunikacijų paslaugas tretiesiems asmenims.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyva 97/13
Iš Direktyvos 97/13 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad ja siekiama „visiško telekomunikacijų paslaugų ir infrastruktūrų
liberalizavimo iki 1998 m. sausio 1 d., suteikiant kai kurioms valstybėms narėms pereinamuosius laikotarpius“.
Pagal šios direktyvos 3 konstatuojamąją dalį „reikia sukurti bendrą valstybių narių išduodamų bendrųjų leidimų ir individualių
licencijų suteikimo sistemą“.
Direktyvos 97/13 4 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad „leidimuose nustatomos sąlygos yra būtinos siekiant su viešuoju
interesu susijusių tikslų, kuriuos pasiekus naudą gaus telekomunikacijų paslaugų vartotojai“, ir kad „reguliavimo tvarka telekomunikacijų
srityje turėtų <...> atsižvelgti į poreikį palengvinti naujų paslaugų įdiegimą ir plataus masto technologijos tobulinimą“.
Minėtos direktyvos 5 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad ši direktyva „labai padės naujiems operatoriams įeiti į telekomunikacijų
rinką, o tai yra laikoma informacinės visuomenės plėtros dalimi“.
Direktyvos 97/13 12 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „bet kokie įmonėms kaip leidimo išdavimo procedūros dalis taikomi
mokesčiai arba rinkliavos privalo būti pagrįsti skaidriais, objektyviais ir nediskriminuojančiais kriterijais“.
Dėl bendrųjų leidimų procedūroms taikomų mokesčių ir rinkliavų šios direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:
„Nepažeisdamos pagal šios direktyvos priedą numatytų finansinių įnašų universaliųjų paslaugų teikimui užtikrinti tvarkos,
valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš bendrovių reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti
tik bendrųjų leidimų išdavimo, administravimo, kontrolės ir bendrųjų leidimų sistemos įgyvendinimo procedūrų administracinėms
sąnaudoms padengti. Informaciją apie tokius mokesčius būtina tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbti, kad ją būtų galima
lengvai surasti.“
Dėl mokesčių ir rinkliavų už individualias licencijas šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš įmonių reikalaujami su leidimų išdavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti
tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti.
Mokestis už individualią licenciją turi būti proporcingas reikalingo darbo apimčiai ir tinkamai bei pakankamai išsamiai paskelbtas
tam, kad apie jį būtų galima lengvai gauti informaciją.“
Direktyva 2002/20/EB
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų
direktyva) (OL L 108, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337) 31 konstatuojamojoje dalyje
nurodyta:
„<...> Bet kokie taikomi administraciniai mokesčiai turėtų atitikti bendrojo leidimo sistemos principus. Sąžiningos, paprastos
ir skaidrios alternatyvos pavyzdžiu šiems mokesčių skyrimo kriterijams galėtų būti su apyvarta susijęs platinimas. Kai administraciniai
mokesčiai labai nedideli, tinkamas sprendimas galėtų būti ir vienodo tarifo mokesčiai arba mokesčiai, nustatomi derinant vienodą
tarifą su elementu, susijusiu su apyvarta.“
Kalbant apie minėtus administracinius mokesčius, šios direktyvos 12 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms
naudojimo teisę, turi:
a)      dengti bendra suma tik administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą
ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, <...> ir
b)      būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas
ir susijusias išlaidas.
2.      Kai nacionalinės reguliavimo institucijos taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų
apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą. Atitinkami koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių
sąnaudų skirtumą.“

Nacionalinė teisė
1998 m. balandžio 24 d. Bendrojo telekomunikacijų įstatymo Nr. 11/1998 (BOE, Nr. 99, 1998 m. balandžio 25 d., p. 13909, toliau –
Įstatymas Nr. 11/1998) 71 straipsnyje numatyta:
„Nedarant poveikio finansiniam įnašui, kuris operatoriams gali būti nustatytas siekiant finansuoti universaliąsias paslaugas,
kaip numatyta 39 straipsnio ir III skyriaus nuostatose, bendrąjį leidimą ar individualią licenciją turintis asmuo už paslaugų
tretiesiems asmenims teikimą privalo valstybės administracijai pervesti ne didesnį nei 2/1000 jo veiklos pajamų (bruto) metinį
mokestį, skirtą [CMT] patirtoms sąnaudoms (įskaitant administravimo sąnaudas) taikant šiuo įstatymu nustatytą licencijų ir
bendrųjų leidimų reglamentavimą padengti.
Prieš šią esančioje pastraipoje veiklos pajamomis (bruto) laikomos licencijos ar leidimo turėtojo visos pajamos, gautos už
tinklo eksploatavimą arba telekomunikacijų paslaugų, patenkančių į šio įstatymo taikymo sritį, teikimą.
Mokestis mokamas už metus. Jo mokėjimo tvarka nustatoma taisyklėse.
Prieš šią esančios pastraipos tikslais kiekvienais metais valstybės biudžeto įstatyme, atsižvelgiant į iš šio mokesčio gautų
pajamų ir dėl individualių licencijų ir bendrųjų leidimų išdavimo ir naudojimo kontrolės patirtų sąnaudų santykį bei siekiant
nustatyti mokesčio sumą, nustatomas ne didesnis nei šiame straipsnyje numatytas mokesčio dydis, taikytinas operatorių gautoms
veiklos pajamoms (bruto).
Į numatytų gauti ir realiai gautų pajamų skirtumą atsižvelgiama siekiant sumažinti ar padidinti kitų metų valstybės bendrojo
biudžeto įstatymu nustatytiną mokesčio dydį. Taip siekiama subalansuoti iš šio mokesčio gaunamas pajamas ir minėtos [CMT]
veiklos sąnaudas.“
Pastaroji nuostata buvo įgyvendinta 1998 m. liepos 31 d. Karaliaus dekretu 1750/1998 dėl Įstatymu Nr. 11/1998 nustatytų mokesčių
reglamentavimo (BOE Nr. 205, 1998 m. rugpjūčio 27 d., p. 29227), kurio 3–8 straipsniuose nustatyta:
„
3 straipsnis
. Aplinkybės, dėl kurių atsiranda prievolė mokėti mokestį
Aplinkybės, dėl kurių atsiranda prievolė mokėti mokestį, yra [CMT] veikla, kurioje taikomi su bendraisiais leidimais ar individualiomis
licencijomis teikti paslaugas tretiesiems asmenims susiję teisės aktai.
4 straipsnis.
Apmokestinamieji asmenys
Šiuo mokesčiu apmokestinami fiziniai arba juridiniai asmenys, turintys bendruosius leidimus arba individualias licencijas
teikti paslaugas tretiesiems asmenims.
5 straipsnis.
Apmokestinamoji vertė
Apmokestinamąją vertę sudaro atitinkamų metų sąskaitose faktūrose nurodytos veiklos pajamos (bruto), kaip apibrėžta Įstatymo
[Nr. 11/1998] 71 straipsnyje.
6 straipsnis
. Mokesčio tarifas
Iš pradžių taikomas trečiosios pereinamosios nuostatos pirmoje dalyje nustatytas tarifas, kol jis bus pakeistas naujai įsigaliosiančiais
teisės aktais.
7 straipsnis
. Mokesčio suma
Mokesčio suma apskaičiuojama taikant apmokestinamajai vertei galiojantį mokesčio tarifą, nustatytą atitinkamuose įstatymuose,
susijusiuose su bendruoju valstybės biudžetu.
8 straipsnis
. Mokesčio mokėjimo terminas
Mokesčio mokėjimo terminas – kiekvienų metų gruodžio 31 d.
Tačiau jei dėl su leidimo ar licencijos turėtoju susijusių priežasčių leidimo ar licencijos galiojimo laikas baigiasi prieš
gruodžio 31 d., mokestis turi būti sumokamas iki tos dienos, kai įvyksta ši aplinkybė.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Telefónica
pateikė
Audiencia Nacional
administracinį skundą dėl pranešimo apie mokėtiną mokestį, kurį jos atžvilgiu priėmė CMT; šis skundas buvo atmestas šio teismo
2004 m. vasario 10 d. sprendimu motyvuojant tuo, kad egzistuoja aiškus ryšys tarp aplinkybių, dėl kurių atsiranda prievolė
mokėti mokestį, t. y. bendrųjų leidimų ar individualių licencijų turėjimo, ir apmokestinamosios vertės, kurią sudaro leidimo
ar licencijos turėtojo gautos bruto pajamos. Dėl šio sprendimo
Telefónica
pateikė kasacinį skundą
Tribunal Supremo
.
Manydamas, kad sprendimas jo nagrinėjamoje byloje priklauso nuo Direktyvos 97/13 išaiškinimo,
Tribunal Supremo
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal Direktyvą [97/13], visų pirma pagal jos 6 straipsnį, valstybėms narėms leidžiama nustatyti bendrojo leidimo turėtojui
ne didesnį nei 0,2 % atitinkamų metų sąskaitose faktūrose nurodytų veiklos pajamų (bruto) metinį mokestį, koks numatytas [Įstatymo 1/1998]
71 straipsnyje, skirtą telekomunikacijų reguliavimo institucijos taikant teisės aktus, reglamentuojančius licencijas ir bendruosius
leidimus, patirtoms sąnaudoms (įskaitant administravimo sąnaudas) padengti?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 97/13 6 straipsnį reikia
aiškinti taip, kad juo draudžiamos valstybės narės teisės normos, nustatančios bendrųjų leidimų turėtojams mokestį, apskaičiuojamą
kasmet remiantis operatorių, mokesčių mokėtojų, veiklos pajamomis (bruto) ir skirto padengti administravimo sąnaudas, susijusias
su teisės aktų, reglamentuojančių individualias licencijas ir bendruosius leidimus, taikymu.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia nurodyti, kad nors pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės normos taikomos ir bendrųjų leidimų,
ir individualių licencijų turėtojams, prašyme priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti tik su bendrųjų leidimų turėtojams
nustatytais mokesčiais susijusias Direktyvos 97/13 nuostatas.
Kaip matyti iš Direktyvos 97/13 1 ir 3–5 konstatuojamųjų dalių, ši direktyva yra priemonių, kurių imtasi siekiant visiško
telekomunikacijų paslaugų ir infrastruktūrų liberalizavimo, dalis. Šiuo tikslu joje nustatyta leidimų išdavimo tvarkai taikoma
bendroji sistema, siekiant, kad naujiems operatoriams būtų kuo lengviau įeiti į rinką. Šia sistema numatytos, pirma, taisyklės,
susijusios su leidimų išdavimo procedūromis ir tokių leidimų turiniu, ir, antra, nuostatos, susijusios su dėl šių procedūrų
atsirandančių piniginių prievolių, kurias valstybės narės gali nustatyti telekomunikacijų paslaugų sektoriuje veikiančioms
įmonėms, pobūdžiu ar apimtimi (2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Albacom ir Infostrada
, C‑292/01 ir C‑293/01, Rink. p. I‑9449, 35 ir 36 punktai bei 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo
Telefónica Móviles España
, C‑85/10, Rink. p. I‑0000, 20 punktas).
Direktyva 97/13 siekiama įgyvendinti bendroji sistema būtų visiškai neveiksminga, jeigu valstybės narės galėtų atitinkamame
sektoriuje veikiančioms įmonėms laisvai nustatyti mokestines prievoles. Todėl valstybės narės gali rinkti tik tuos su leidimų
išdavimo procedūromis susijusius mokesčius ar rinkliavas, kurie numatyti šioje direktyvoje (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Nuova società di telecomunicazioni
, C‑339/04, Rink. p. I‑6917, 35 punktas ir minėto Sprendimo
Telefónica Móviles España
21 punktas).
Kaip nurodyta Direktyvos 97/13 12 konstatuojamojoje dalyje, šios prievolės privalo būti pagrįstos skaidriais, objektyviais
ir nediskriminuojančiais kriterijais. Be to, jos neturi kliudyti įgyvendinti visiško rinkos liberalizavimo, apimančio visišką
rinkos atvėrimą konkurencijai, tikslą (minėtų sprendimų
Albacom ir Infostrada
37 punktas bei
Telefónica Móviles España
22 punktas).
Kalbant konkrečiai apie mokesčius, kuriuos valstybės narės nustato įmonėms, bendrųjų leidimų turėtojoms, Direktyvos 97/13
6 straipsnyje numatoma, kad, be finansinių įnašų universaliųjų paslaugų teikimui užtikrinti, jie skirti tik bendrųjų leidimų
procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti.
Iš šio straipsnio teksto matyti, kad šie mokesčiai gali padengti tik sąnaudas, susijusias su keturiomis administracinės veiklos
rūšimis, t. y. bendrųjų leidimų išdavimu, administravimu, kontrole ir taikomos bendrųjų leidimų sistemos įgyvendinimu.
Nors tokie mokesčiai gali apimti vadinamąsias „bendrąsias“ administracines sąnaudas, jos turi būti susijusios tik su prieš
šį esančiame punkte nurodytomis keturiomis veiklos rūšimis ir į šiuos mokesčius negali būti įtraukiamos ir su kitomis užduotimis
susijusios išlaidos, kaip antai nacionalinės reguliavimo institucijos bendroji priežiūros veikla ir visų pirma galimo piktnaudžiavimo
dominuojančia padėtimi kontrolė. Iš tiesų ši kontrolės rūšis yra platesnė nei tik bendriesiems leidimams išduoti reikalingas
darbas (dėl pagal Direktyvos 97/13 11 straipsnį nustatytų mokesčių žr. pagal analogiją 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
i-21 Germany ir Arcor
, C‑392/04 ir C‑422/04, Rink. p. I‑8559, 32, 34 ir 35 punktus).
Be to, bendrųjų leidimų išdavimo procedūromis įmonėms nustatyti mokesčiai, remiantis jau Direktyvos 97/13 6 straipsnio tekstu,
turi būti tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbti tam, kad apie juos būtų galima lengvai gauti informaciją.
Tačiau Direktyvos 97/13 6 straipsnyje nenumatomas nei konkretus tokio mokesčio sumos nustatymo būdas, nei jo taikymo sąlygos.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad, siekiant finansuoti nacionalinės valdžios institucijos, atsakingos už bendrųjų leidimų sistemos
valdymą, veiklą, valstybėms narėms leidžiama nustatyti bendrųjų leidimų turėtojams mokestį, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje
byloje, kurio suma turi būti nustatyta pagal objektyvius, nediskriminuojančius ir skaidrius kriterijus.
Iš to taip pat matyti, kad toks mokestis gali padengti tik su šio sprendimo 22 punkte nurodytomis administracinės veiklos
rūšimis susijusias sąnaudas. Taigi bendra valstybių narių iš šio mokesčio gautų pajamų suma negali viršyti bendros su šiomis
administracinės veiklos rūšimis susijusių sąnaudų sumos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas.
Tačiau, priešingai nei tvirtina
Telefónica
savo rašytinėse pastabose, pateiktose Teisingumo Teismui, Direktyva 97/13 negali būti aiškinama taip, kad turi būti aiškus
ryšys tarp operatoriui, mokesčių mokėtojui, nustatyto mokesčio sumos ir minėtos kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos
faktiškai patirtų sąnaudų, susijusių su šiuo operatoriumi atitinkamu laikotarpiu, nes jokioje Direktyvos 97/13 nuostatoje
toks ryšys nenustatomas.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, pirma, kad Direktyvos 97/13 6 ir 11 straipsniuose tik nurodoma, jog bendrųjų leidimų ir individualių
licencijų turėtojams nustatytų mokesčių „tikslas“ gali būti tik padengti administracines sąnaudas, susijusias atitinkamai
su bendrųjų leidimų arba individualių licencijų išdavimu, administravimu, kontrole ir taikomos sistemos įgyvendinimu. Antra,
nors šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje aiškiai numatyta, kad reikalaujamo mokesčio dydis turi būti proporcingas
reikalingo darbo apimčiai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
i-21 Germany ir Arcor
39 punktą), tačiau reikia pažymėti, jog 6 straipsnyje nenustatytas reikalavimas, kad operatoriui, mokesčių mokėtojui, suteiktiems
bendriesiems leidimams taikomas mokestis būtų proporcingas darbo apimčiai, reikalingai išduodant, administruojant, kontroliuojant
ir įgyvendinant šiuos leidimus.
Beje, tokią išvadą patvirtina ir Leidimų direktyvos, net jeigu ji
ratione temporis
pagrindinėje byloje netaikoma, 12 straipsnis, kurio 1 dalies b punkte numatyta, kad administraciniai mokesčiai, patirti vykdant
bendrojo leidimo schemą, proporcingai padalijami atskiroms įmonėms. Tai reiškia, kad Leidimų direktyvos 12 straipsnyje numatytas
proporcingumo kriterijus susijęs su administracinių sąnaudų padalijimu tarp mokesčių mokėtojų, o ne su bendriesiems leidimams
taikomo mokesčio santykiu su reikalingo darbo apimtimi.
Dėl klausimo, ar valstybės narės turi teisę nustatyti, kaip tai daroma pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės normas,
šio mokesčio sumą remdamosi mokesčių mokėtojų veiklos pajamomis (bruto), reikia konstatuoti, pirma, kaip pažymėjo Ispanijos
ir Portugalijos vyriausybės bei Komisija savo rašytinėse pastabose, pateiktose Teisingumo Teismui, kad kalbama apie objektyvų,
skaidrų ir nediskriminuojantį kriterijų. Antra, šis nustatymo kriterijus, kaip pabrėžė Komisija per teismo posėdį, nėra nesusijęs
su kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos patirtomis sąnaudomis.
Esant tokioms aplinkybėms, Direktyva 97/13 negali būti draudžiama valstybėms narėms nustatyti šios direktyvos 6 straipsnyje
numatyto mokesčio sumą remiantis mokesčių mokėtojų veiklos pajamomis (bruto).
Beje, tokį aiškinimą patvirtina Leidimų direktyvos 31 konstatuojamoji dalis, pagal kurią apyvarta gali būti laikoma sąžiningu,
paprastu ir skaidriu tokio mokesčio paskirstymo tarp bendrųjų leidimų turėtojų kriterijumi.
Dėl klausimo, ar valstybės narės gali bendrųjų leidimų turėtojams nurodyti mokėti metinį mokestį, skirtą padengti administravimo
sąnaudas, reikia pažymėti, kad bendrųjų leidimų turėtojams gali būti nurodyta mokėti mokestį, skirtą padengti, be bendrojo
leidimo išdavimo sąnaudų, administravimo sąnaudas, susijusias su leidimo administravimu, kontrole ir taikymu šio leidimo galiojimo
laikotarpiu. Tai yra sąnaudos, susijusios su veikla, kuri paprastai vykdoma nuolatos po to, kai išduodamas bendras leidimas.
Dėl to Direktyvos 97/13 6 straipsniu negali būti draudžiama periodiškai nustatyti bendrųjų leidimų turėtojams mokestį, skirtą
padengti su bendrųjų leidimų procedūromis susijusias administravimo sąnaudas, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas
metinis mokestis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 97/13 6 straipsnį reikia aiškinti
taip, kad juo nedraudžiamos valstybės narės teisės normos, nustatančios bendrųjų leidimų turėtojams mokestį, apskaičiuojamą
kasmet remiantis operatorių, mokesčių mokėtojų, veiklos pajamomis (bruto), kurio tikslas – padengti administracines sąnaudas,
susijusias su šių leidimų išdavimu, administravimu, kontrole ir įgyvendinimu, jeigu bendra šios valstybės narės iš tokio mokesčio
gautų pajamų suma neviršija bendros šių administracinių sąnaudų sumos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo
telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų 6 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiamos valstybės narės
teisės normos, nustatančios bendrųjų leidimų turėtojams mokestį, apskaičiuojamą kasmet remiantis operatorių, mokesčių mokėtojų,
veiklos pajamomis (bruto), kurio tikslas – padengti administracines sąnaudas, susijusias su šių leidimų išdavimu, administravimu,
kontrole ir įgyvendinimu, jeigu bendra šios valstybės narės iš tokio mokesčio gautų pajamų suma neviršija bendros šių administracinių
sąnaudų sumos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.