CELEX: 62009TJ0325
Apeliacinis skundas
Viešoji tarnyba
Tarnautojai
Terminuota sutartis
Atsisakymas sudaryti naują sutartį ar pratęsti sutartį neapibrėžtos trukmės laikotarpiui
Bendrasis susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis
Direktyva 1999/70/EB
KTĮS 88 straipsnis
Komisijos sprendimas dėl maksimalaus nenuolatinių darbuotojų įdarbinimo Komisijos tarnybose laikotarpio

Apeliaciniame skunde, pateiktame remiantis Teisingumo Teismo statuto I priedo 9 straipsniu, apeliantai prašo panaikinti 2009 m.
birželio 4 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimą
Adjemian ir kt. prieš Komisiją
(F‑134/07 ir F‑8/08, Rink. VT p. I‑A‑0000 ir II‑A‑0000), toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė ieškinį
dėl, pirma, Europos Bendrijų Komisijos sprendimų atsisakyti sudaryti su ieškovais naujas sutartis ar pratęsti jų ankstesnes
sutartis kaip sutartininkų pagalbinėms užduotims, kaip tai suprantama pagal kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų (KTĮS) 3b straipsnį,
neapibrėžtos trukmės laikotarpiui (toliau – ginčijami individualūs sprendimai) ir, antra, pripažinti neteisėtais 2004 m. balandžio
28 d. Komisijos sprendimą C (2004) 1597 dėl maksimalaus nenuolatinių darbuotojų įdarbinimo Komisijos tarnybose laikotarpio,
paskelbtą 2004 m. birželio 24 d.
Informations administratives
, Nr. 75‑2004, (toliau – 2004 m. balandžio 28 d. sprendimas), ir prireikus KTĮS 88 straipsnį.

Faktinės bylos aplinkybės
Faktinės bylos aplinkybės buvo išdėstytos skundžiamo sprendimo 11–21 punktuose.

Bylos nagrinėjimas pirmojoje instancijoje ir skundžiamas sprendimas
2007 m. gruodžio 3 d. Tarnautojų teisme pareikštu ieškiniu ieškovai byloje F‑134/07, kurių pavardės nurodytos skundžiamo sprendimo
I, II ir III prieduose, prašė, pirma, pripažinti neteisėtais Komisijos sprendimus, tarp jų 2004 m. balandžio 28 d. sprendimą,
dėl maksimalaus nenuolatinių darbuotojų įdarbinimo Komisijos tarnybose laikotarpio ir prireikus KTĮS 88 straipsnį, kiek jame
ribojama sutartininkų pagalbinėms užduotims sutarčių trukmė, antra, panaikinti 2007 m. rugpjūčio 22 d., rugsėjo 5 d., spalio
30 d. ir lapkričio 28 d. Komisijos sprendimus atsisakyti sudaryti naujas sutartis ar pratęsti ankstesnes sutartis neapibrėžtos
trukmės laikotarpiui ir, trečia, prireikus panaikinti Komisijos sprendimus, kuriais nustatomos atitinkamos darbo sąlygos,
tiek, kiek jų naujos sutartys arba pratęstos ankstesnės sutartys buvo fiksuotos trukmės.
2008 m. sausio 22 d. Tarnautojų teisme pareikštu ieškiniu C. Renier byloje F‑8/08 prašė panaikinti 2007 m. balandžio 11 d.
Komisijos sprendimą, nes juo jos, kaip sutartininkės pagalbinėms užduotims, naujos sutarties trukmė apribojama laikotarpiu
nuo 2007 m. balandžio 16 d. iki 2008 m. gruodžio 15 d.
2008 m. sausio 18 d. Tarnautojų teismo kanceliarijai pateiktu atskiru dokumentu byloje F‑134/07 Komisija pateikė prieštaravimą
dėl priimtinumo. 2008 m. vasario 15 d. ieškovai pateikė pastabas dėl šio prieštaravimo dėl priimtinumo. 2008 m. gegužės 8 d.
nutartimi Tarnautojų teismas nutarė nagrinėti prieštaravimo dėl priimtinumo klausimą nagrinėjant bylą iš esmės.
2008 m. vasario 14 d. Tarnautojų teismo kanceliarijai pateiktu raštu Europos Sąjungos Taryba paprašė leisti įstoti į bylą
F‑8/08 palaikyti Komisijos reikalavimus. Tarnautojų teismo antrosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą 2008 m. balandžio
14 d. nutartimi.
Įstojimo į bylą paaiškinime dėl bylos esmės, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2008 m. gegužės 26 d., Taryba byloje
F‑8/08 prašė atmesti ieškinyje nurodytą prieštaravimą dėl KTĮS 88 straipsnio teisėtumo kaip nepagrįstą. Ieškovės pastabas
dėl įstojimo į bylą paaiškinimo Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2008 m. rugsėjo 8 d. Komisija nepateikė pastabų dėl įstojimo
į bylą paaiškinimo.
2008 m. balandžio 4 d. Tarnautojų teismo kanceliarijai pateiktu raštu Taryba paprašė leisti įstoti į bylą F‑134/07 palaikyti
Komisijos reikalavimus. Tarnautojų teismo antrosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą 2008 m. gegužės 7 d. nutartimi.
Įstojimo į bylą paaiškinime, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2008 m. liepos 23 d., Taryba byloje F‑134/07 prašė atmesti
ieškinyje nurodytą prieštaravimą dėl KTĮS 88 straipsnio teisėtumo kaip nepriimtiną keturių ieškovų atžvilgiu ir kaip nepagrįstą
bet kuriuo atveju arba kitų ieškovų atžvilgiu. Savo pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimo, pateiktose Tarnautojų teismo
kanceliarijai 2008 m. rugsėjo 5 d., Komisija prašė atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus primojo prašymo, kaip
nepagrįstą. Ieškovų pastabos dėl šio paaiškinimo Tarnautojų teismo kanceliarijai pateiktos 2008 m. rugsėjo 8 d.
2008 m. lapkričio 18 d. nutartimi Tarnautojų teismo antrosios kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, nusprendė sujungti bylas
F‑134/07 ir F‑8/08, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis.
Skundžiamame sprendime Tarnautojų teismas sujungė bylas F‑134/07 ir F‑8/08, atmetė pareikštus ieškinius ir įpareigojo ieškovus
atlyginti savo ir Komisijos bylinėjimosi atitinkamose bylose išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo

Procesas
2009 m. rugpjūčio 17 d. apeliantai Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė šį apeliacinį skundą.
2009 m. rugsėjo 7 d. ir spalio 7 d. atitinkamai ištaisytos apeliacinio skundo klaidos ir pašalinti trūkumai.
2009 m. spalio 30 d., trims apeliantams atsisakius skundo, apeliacinių skundų kolegijos pirmininkas pasirašė nutartį iš dalies
išbraukti bylą iš registro.
2010 m. sausio 15 d. Komisija pateikė atsiliepimą į skundą.
2010 m. vasario 10 d. Taryba pateikė atsiliepimą į skundą pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 141 straipsnį.
2010 m. vasario 15 d. baigta rašytinė proceso dalis, apeliantams apie tai pranešta 2010 m. vasario 23 d. Jie nepateikė prašymo
pateikti dubliką pagal Procedūros reglamento 143 straipsnį.
2010 m. vasario 25 d. laišku pagal Procedūros reglamento 146 straipsnį apeliantai pateikė motyvuotą prašymą juos išklausyti
per žodinę proceso dalį.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (apeliacinių skundų kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir, taikydamas proceso organizavimo priemonę pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, pateikti šalims klausimą raštu. Šalys
atsakė į šį klausimą per nustatytą terminą.
Per 2011 m. vasario 18 d. posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

Šalių reikalavimai
Apeliantai Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        patenkinti jų reikalavimus dėl panaikinimo, pareikštus Tarnautojų teisme,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame procese ir nagrinėjant bylą Tarnautojų teisme.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Apeliaciniu skundu siekiama panaikinti visą skundžiamą sprendimą. Grįsdami šį skundą apeliantai remiasi penkiais pagrindais.
Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida ir Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos
nuostatai) 90 ir 91 straipsnių bei teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu, nes skundžiamame sprendime Tarnautojų teismas
nusprendė, kad ieškinys byloje F‑134/07 galėjo būti pareikštas tik dėl sprendimų, dėl kurių buvo pateikti skundai, o ne dėl
sprendimų atmesti šiuos skundus.
Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią Tarnautojų teismas padarė motyvuojamojoje skundžiamo
sprendimo dalyje, nes nusprendė, kad 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos
(ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro
(CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
5 sk., 3 t., p. 368) (toliau – bendrasis susitarimas) negalima nustatyti Komisijos pareigų ir pagrįsti prieštaravimo dėl KTĮS 88 straipsnio
ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo.
Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią Tarnautojų teismas padarė motyvuojamojoje skundžiamo
sprendimo dalyje, nes atmetė prieštaravimus dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo, pagrįstus
bendrojo susitarimo, įgyvendinto Direktyva 1999/70 pagal EB 139 straipsnio 2 dalį, tikslų ir minimalių reikalavimų, susijusių
su terminuotu darbu, pažeidimu.
Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią Tarnautojų teismas padarė motyvuojamojoje skundžiamo
sprendimo dalyje, nes atmetė prieštaravimus dėl KTĮS 88 straipsnio teisėtumo, pagrįstus pareigos motyvuoti pažeidimu.
Penktasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią Tarnautojų teismas padarė motyvuojamojoje skundžiamo
sprendimo dalyje, nes atmetė kaltinimus, kuriais tiesiogiai ginčijamas individualių sprendimų teisėtumas.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Kaip pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantai nurodo, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą ir pažeidė Tarnybos
nuostatų 90 ir 91 straipsnius bei jų teisę į veiksmingą teisminę gynybą, nes skundžiamo sprendimo 40 punkte nusprendė, kad
sprendimai atmesti skundus nėra jų nenaudai priimti aktai, kaip tai suprantama pagal Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnius,
nes jais tik patvirtinami ginčijami individualūs sprendimai, todėl šių sprendimų turinys nėra savarankiškas.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnių matyti, kad asmens, kuriam taikomi šie Tarnybos
nuostatai, ieškinys dėl jo atžvilgiu priimto Paskyrimų tarnybos sprendimo arba dėl to, kad ši tarnyba nesiėmė Tarnybos nuostatuose
nustatytų veiksmų, priimtinas tik tada, kai suinteresuotasis asmuo prieš tai pateikė skundą Paskyrimų tarnybai ir ši bent
iš dalies priėmė eksplicitinį ar implicitinį sprendimą atmesti skundą. Remiantis KTĮS 117 straipsniu, ši teismo praktika pagal
analogiją taip pat taikoma tarnautojo ieškiniui, pateiktam dėl sudaryti darbo sutartis įgaliotos tarnybos (toliau – SDSĮT)
sprendimo, arba dėl to, kad ši tarnyba nesiėmė KTĮS nustatytų veiksmų.
Taigi administracinis skundas ir eksplicitinis ar implicitinis sprendimas jį atmesti yra sudėtingos procedūros dalis ir tik
išankstinė kreipimosi į teismą sąlyga. Tokiomis aplinkybėmis net formaliai dėl skundo atmetimo pateiktas ieškinys reiškia,
kad į teismą kreipiamasi dėl asmens nenaudai priimto akto, dėl kurio pateiktas skundas (1989 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
, 293/87, Rink. p. 23, 7 ir 8 punktai), išskyrus atvejus, kai skundo atmetimo pasekmės skiriasi nuo akto, dėl kurio pateiktas
skundas, poveikio (2006 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Staboli prieš Komisiją
, T‑281/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑251 ir II‑A‑2‑1303, 26 punktas). Jau kelis kartus buvo nuspręsta, kad eksplicitinis sprendimas
atmesti skundą gali, atsižvelgiant į jo turinį, nebūti ieškovo ginčijamą aktą patvirtinantis sprendimas. Taip yra tuo atveju,
kai sprendime atmesti skundą iš naujo nagrinėjama ieškovo situacija, paisant naujų teisinių arba faktinių aplinkybių, arba
kai juo pakeičiamas ar papildomas pradinis sprendimas. Tokiais atvejais sprendimas atmesti skundą yra aktas, kuriam taikoma
teismo kontrolė ir į kurį šis teismas atsižvelgia vertindamas klausimą dėl ginčijamo akto teisėtumo (2004 m. birželio 10 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eveillard prieš Komisiją
, T‑258/01, Rink. VT p. I‑A‑167 ir II‑747, 31 punktas; 2005 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cavallaro prieš Komisiją
, T‑375/02, Rink. VT p. I‑A‑151 ir II‑673, 63–66 punktai ir 2009 m. gruodžio 9 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Komisija prieš Birkhoff
, T‑377/08 P, Rink. p. II‑0000, 50–59 ir 64 punktai), t. y. jį laiko asmens nenaudai priimtu aktu, kuris pakeičia ginčijamą
aktą (šiuo klausimu žr. 1980 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kuhner prieš Komisiją
, 33/79 ir 75/79, Rink. p. 1677, 9 punktą; 2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Morello prieš Komisiją
, T‑338/00 ir T‑376/00, Rink. VT p. I‑A‑301 ir II‑1457, 35 punktą ir 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sandini prieš Teisingumo Teismą
, T‑389/02, Rink. VT p. I‑A‑295 ir II‑1339, 49 punktą).
Kadangi pagal Tarnybos nuostatus ir KTĮS suinteresuotasis asmuo turi pateikti skundą dėl sprendimo, kurį ginčija, ir ieškinį
dėl sprendimo atmesti šį skundą, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ieškinys priimtinas, nesvarbu, ar jis pateiktas dėl
sprendimo, dėl kurio pateiktas skundas, dėl sprendimo atmesti skundą ar dėl abiejų sprendimų kartu, jei skundas ir ieškinys
pateikti per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus terminus (1989 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Koutchoumoff prieš Komisiją
, 224/87, Rink. p. 99, 7 punktas). Tačiau pagal proceso ekonomijos principą teismas gali nuspręsti, kad nereikia priimti atskiro
sprendimo dėl reikalavimų, pareikštų dėl sprendimo atmesti skundą, jei nustato, kad šių reikalavimų turinys nėra savarankiškas
ir iš tiesų sutampa su reikalavimais, pareikštais dėl sprendimo, dėl kurio pateiktas skundas (šiuo klausimu žr. 32 punkte
minėto Sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
7 ir 8 punktus). Taip gali būti, jei teismas nustato, kad sprendimu atmesti skundą tam tikrais atvejais dėl to, kad jis implicitinis,
tik patvirtinamas sprendimas, dėl kurio pateiktas skundas, ir kad dėl to šio sprendimo panaikinimas nepaveiktų suinteresuotojo
asmens teisinės padėties kitaip negu pirmojo sprendimo panaikinimas.
Nagrinėjamoje byloje iš skundžiamo sprendimo 40 punkto matyti, kad Tarnautojų teismas, atsižvelgdamas į 32 punkte minėtą Sprendimą
Vainker prieš Parlamentą
, iš esmės nusprendė, kad nereikia priimti sprendimo dėl ieškovų reikalavimų, pareikštų byloje F‑134/07 dėl sprendimų atmesti
skundus, nes šių reikalavimų turinys nėra savarankiškas.
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantai byloje F‑134/07, kurių pavardės nurodytos priede, konkrečiai kaltina Tarnautojų
teismą tuo, kad šis nepriėmė sprendimo dėl reikalavimų, pareikštų dėl sprendimų atmesti jų skundus. Jie tvirtina, kad tai
buvo nauji sprendimai, kuriuos priėmė SDSĮT, išsamiai išnagrinėjusi jų administracinę, teisinę ir asmeninę padėtį.
Kaip pagrįstai teigia Komisija, grįsdami pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantai nepateikė jokių argumentų ir įrodymų,
leidžiančių daryti išvadą, kad eksplicitiniais sprendimais atmesti jų skundus, atsižvelgiant į turinį, nepatvirtinami ginčijami
individualūs sprendimai. Tačiau tai neturi įtakos Tarnautojų teismo pareigai motyvuoti savo sprendimus, nustatytai Teisingumo
Teismo statuto, kuris, remiantis šio statuto I priedo 7 straipsnio 1 dalimi, taikomas Tarnautojų teismui, 36 straipsnyje ir
Tarnautojų teismo procedūros reglamento 79 straipsnyje. Be to, iš teismo praktikos matyti, jog Tarnautojų teismo sprendimai
turi būti pakankamai motyvuoti, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priežastis, dėl kurių šis teismas neatsižvelgė
į jų argumentus, o Bendrasis Teismas – vykdyti savo teisminę kontrolę (pagal analogiją žr. 2006 m. gegužės 18 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją,
C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 60 punktą ir 2007 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Naipes Heraclio Fournier prieš VRDT
, C‑311/05 P, neskelbiamo Rinkinyje, 51–53 punktus).
Neginčijama, kad grįsdami apeliacinį skundą apeliantai nepateikė pagrindo, susijusio su skundžiamo sprendimo motyvavimo nebuvimu
ar nepakankamu motyvavimu šiuo aspektu. Tačiau pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį Bendrasis Teismas savo iniciatyva
bet kuriuo metu gali nuspręsti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą. Pagal nusistovėjusią
teismo praktiką nemotyvavimas ar nepakankamas motyvavimas yra esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimas ir viešosios tvarkos
išlyga grindžiamas pagrindas, kurį teismas gali ar net turi iškelti savo iniciatyva (žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Airiją ir kt.
, C‑89/08 P, Rink. p. I‑11245, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), su sąlyga, kad prieš tai pakvietė šalis pateikti
pastabas dėl šio pagrindo (žr. 2009 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
M prieš EMEA (peržiūra)
, C‑197/09 RX‑II, Rink. p. I‑0000, 57 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Atsakydami į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą raštu (19 punktas) apeliantai teigė, kad Tarnautojų teismas pažeidė Teisingumo
Teismo statuto I priedo 7 straipsnio 1 dalyje nurodytą pareigą motyvuoti, kai skundžiamame sprendime nenurodė aplinkybių,
į kurias atsižvelgdamas nusprendė, kad, pirma, jie suinteresuoti prašyti panaikinti sprendimus atmesti jų skundus, ir, antra,
kad ieškinys pareikštas tik dėl sprendimų, dėl kurių pateikti šie skundai, t. y. ginčijamų individualių sprendimų.
Komisija tvirtino, jog Tarnautojų teismas, atsižvelgdamas į faktines ar teisines aplinkybes, neprivalėjo atskirai motyvuoti
savo išvadų, kad sprendimų atmesti skundus turinys nėra savarankiškas. Šiuose sprendimuose suinteresuotųjų asmenų situacija
nenagrinėjama iš naujo, atsižvelgiant į naujas faktines ar teisines aplinkybes. Be to, papildomų šių sprendimų motyvų tikslas
– tik patvirtinti individualius ginčijamus sprendimus, atsižvelgiant į suinteresuotųjų asmenų skunduose nurodytus pagrindus.
Taryba atsakė, kad Tarnautojų teismas neprivalėjo nurodyti priežasčių, dėl kurių manė, jog sprendimų atmesti skundus turinys
nėra savarankiškas, nagrinėjamu atveju nesant faktinių ar teisinių aplinkybių, leidžiančių manyti, kad teismas šiuo klausimu
turėjo abejonių. Bet kuriuo atveju tariamas motyvavimo nebuvimas neturėtų lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo, nes tai
neturi įtakos sprendimo turiniui.
Priešingai nei šiuo atveju tvirtina Komisija ir Taryba, Tarnautojų teismas privalėjo skundžiamame sprendime pateikti faktines
ir teisines aplinkybes, kuriomis remdamasis iš esmės nusprendė, kad nereikia priimti sprendimo dėl nagrinėjamame ieškinyje
pateiktų reikalavimų. Tačiau skundžiamo sprendimo 40 punkte Tarnautojų teismas nenurodė priežasčių, kurios lėmė sprendimą,
kad ieškovų byloje F‑134/07 „formaliai pateiktų reikalavimų“ dėl sprendimų atmesti jų skundus „turinys nėra savarankiškas“,
palyginti su tų pačių ieškovų pateiktais reikalavimais dėl individualių ginčijamų sprendimų.
Be to, skundžiamo sprendimo 40 punkte nurodęs, kad „nereikėtų neigti minėtų ieškovų suinteresuotumo prašyti panaikinti sprendimus
atmesti jų skundus kartu su jų nenaudai priimtais aktais (individualiais ginčijamais sprendimais)“, Tarnautojų teismas leido
suprasti, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis jiems galėtų atsirasti naudos tik dėl pirmųjų sprendimų panaikinimo (šiuo klausimu
žr. 2009 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt.
, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, Rink. p. I‑9291, 23 punktą), kuri pagal apibrėžimą skiriasi nuo naudos,
galinčios atsirasti panaikinus antruosius sprendimus.
Atsižvelgiant į nepakankamą, netgi prieštaringą, skundžiamo sprendimo motyvavimą, Bendrasis Teismas negali patikrinti, ar
Tarnautojų teismas turėjo teisę nuspręsti, kad nereikia priimti sprendimo dėl reikalavimų, susijusių su sprendimais atmesti
jų skundus, taigi ir atsakyti į pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.
Iš to matyti, kad skundžiamą sprendimą reikia panaikinti dėl pareigos motyvuoti pažeidimo tiek, kiek jame teigiama, kad nereikia
priimti sprendimo dėl ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos šio sprendimo priede, reikalavimų, susijusių su sprendimais
atmesti jų skundus.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Kaip antrąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantai nurodo, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą skundžiamo sprendimo
85–87 punktuose, kadangi jų prieštaravimų dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo, nes jais
institucijoms leidžiama paeiliui sudaryti terminuotas darbo sutartis, atmetimą pirmiausia grindė argumentu, kad direktyva
apskritai ir Direktyva 1999/70 konkrečiai negalima savaime nustatyti institucijų pareigų, šiuo atveju – Komisijos pareigų.
Pirmiausia reikia atsakyti į Komisijos ir Tarybos pateiktus prieštaravimus dėl šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumo,
nes jis susijęs su, pirma, tuo, kad jame kaltinama EB 10 straipsnio pažeidimu, o šis kaltinimas nukreiptas prieš Komisijos
pasiūlytą administracinę reformą, kurią Taryba patvirtino 2004 m. kovo 22 d. Reglamentu (EB) Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiu
Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas (OL L 124, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 130), o ne prieš skundžiamą sprendimą ir, antra, Tarnautojų teismas kaltinamas
padaręs teisės klaidą, bet šis kaltinimas neparemtas teisiniais argumentais.
Kaip minėta 45 punkte, iš apeliacinio skundo matyti, kad antrasis pagrindas susijęs su skundžiamu sprendimu ir grindžiamas
teisiniais argumentais, atitinkančiais Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimus.
Iš to matyti, kad Komisijos ir Tarybos pateiktus prieštaravimus dėl priimtinumo reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Antra, kalbant apie šio apeliacinio skundo pagrindo esmę, reikia pažymėti, kad pagal EB 283 straipsnį Taryba priėmė KTĮS kelis
kartus iš dalies pakeistu 1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68, kuriuo nustatomi Tarnybos
nuostatai ir KTĮS ir įtvirtinamos specialiosios priemonės, laikinai taikomos Komisijos pareigūnams (OL L 56, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 5). Iš šio reglamento 1 straipsnio matyti, kad jo tikslas – reglamentuoti
teisinius santykius tarp Europos Bendrijų ir jų tarnautojų. Remiantis EB 249 straipsnio antra pastraipa, šio reglamento nuostatos,
įskaitant KTĮS 88 straipsnį, taikomos visuotinai ir yra privalomos visos ir tiesiogiai taikomos visose valstybėse narėse.
2004 m. balandžio 28 d. sprendimas, kaip matyti iš jo pirmos konstatuojamosios dalies, buvo priimtas įgyvendinti taisykles,
kuriomis reglamentuojami Komisijos ir jos nenuolatinių tarnautojų sutartininkų santykiai. Jame nustatomos taisyklės, kuriomis
SDSĮT turi vadovautis įgyvendama savo didelę diskreciją, kaip nustatyta KTĮS, taigi šis sprendimas yra vidaus direktyva, net
jeigu negali būti laikomas bendrąja įgyvendinimo nuostata, kaip tai suprantama pagal KTĮS 126 straipsnį. Todėl 2004 m. balandžio
28 d. sprendimas turi būti laikomas elgesio taisykle, kurią Komisija nustatė pati sau ir nuo kurios negali nukrypti nenurodžiusi
priežasčių, antraip būtų pažeistas vienodo požiūrio principas (pagal analogiją žr. 1991 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Ferreira de Freitas prieš Komisiją
, T‑2/90, Rink. p. II‑103, 56 ir 61 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Tačiau, kaip Tarnautojų teismas pagrįstai tvirtina skundžiamo sprendimo 86 punkte, Direktyva 1999/70 skirta valstybėms narėms,
o ne institucijoms. Todėl šios direktyvos nuostatos negali būti laikomos nuostatomis, kur nustatomos institucijų pareigos,
kurių jos privalo laikytis įgyvendindamos savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų priėmimo srityse (šiuo klausimu ir pagal
analogiją žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Rinke
, C‑25/02, Rink. p. I‑8349, 24 punktą ir 2008 m. gegužės 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Belfass prieš Tarybą
, T‑495/04, Rink. p. II‑781, 43 punktą).
Iš to matyti, kad Direktyvos 1999/70 nuostatos, kuriomis įgyvendinamas bendrasis susitarimas, negali būti Tarybos ar Komisijos
įsipareigojimų, kurių jos privalo laikytis įgyvendindamos savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų priėmimo srityse, skirtus
sureguliuoti Europos Bendrijų ir jų tarnautojų santykius, šaltinis. Šiomis nuostatomis taip pat negalima pagrįsti prieštaravimo
dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo.
Taigi antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantai teigia, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo
118 punkte atmetė prieštaravimus dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo, nes jais nepažeidžiami
bendrojo susitarimo, įgyvendinto Direktyva 1999/70, tikslai ir minimalūs su terminuotu darbu susiję reikalavimai.
Šiuo apeliacinio skundo pagrindu iš esmės keliamas klausimas, ar ir kokioms sąlygoms esant Direktyva 1999/70, kuria įgyvendinamas
bendrasis susitarimas, galima remtis, norint nustatyti institucijų įsipareigojimo buvimą ar patikslinti jo apimtį, ar galima
ja pagrįsti prieštaravimą dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo, kuriuo grindžiami ginčijami individualūs
sprendimai, teisėtumo, nes jais SDSĮT kliudoma kelias terminuotas darbo sutartis, kai atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio,
pakeisti neterminuota darbo sutartimi.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad net jei Direktyvos 1999/70 nuostatos, kuriomis įgyvendinamas bendrasis susitarimas, negali
būti Tarybos ar Komisijos įsipareigojimų, kurių jos privalo laikytis įgyvendindamos savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų
priėmimo srityse, skirtus sureguliuoti Europos Bendrijų ir jų tarnautojų santykius, šaltinis ir jomis negalima pagrįsti prieštaravimo
dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo (žr. 52 punktą), vis dėlto šioje direktyvoje įtvirtintomis
normomis ar principais galima remtis prieš šias institucijas, jei šios normos ar principai yra tik pagrindinių EB sutarties
normų ir bendrųjų principų, tiesiogiai taikomų šioms institucijoms, specifinė išraiška (šiuo klausimu žr. 51 punkte minėto
Sprendimo
Rinke
24–28 punktus). Teisinėje bendruomenėje vienodas teisės taikymas yra pagrindinis reikalavimas (2005 m. gruodžio 6 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
ABNA ir kt.
, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 104 punktas) ir visi teisės subjektai privalo laikytis teisėtumo
principo. Taigi institucijos taip pat kaip ir visi kiti teisės subjektai privalo laikytis EB sutarties normų ir bendrųjų teisės
principų (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 18–21 punktus ir 2009 m. gruodžio 10 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Antwerpse Bouwwerken prieš Komisiją
, T‑195/08, Rink. p. II‑4439, 55 punktą).
Iš minėtos teismo praktikos matyti, kad KTĮS ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimą, kiek įmanoma atsižvelgiant į vienodo teisės
taikymo ir jų suderinamumo su bendrojo susitarimo tikslais ir reikalavimais, įgyvendintais Direktyva 1999/70, aspektą, kaip
nusprendė Tarnautojų teismas skundžiamo sprendimo 117 ir 118 punktuose, reikėtų aiškinti tik tada, jei šie tikslai ir reikalavimai
yra pagrindinių EB sutarties normų ir bendrųjų teisės principų, tiesiogiai taikomų institucijoms, specifinė išraiška.
Nagrinėjamoje byloje skundžiamo sprendimo 122 ir 123 punktuose Tarnautojų teismas konstatavo, kad „bendrajame susitarime apribojama
galimybė paeiliui nustatyti [terminuotus] darbo santykius, kurie laikomi potencialiu piktnaudžiavimo darbuotojų nenaudai šaltiniu,
numatant kelias nuostatas, kuriose nustatyta minimali apsauga ir skirtas išvengti nestabilios darbuotojų situacijos“, ir kad
„bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalimi konkrečiai siekiama „neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis
ar nustatant terminuotus darbo santykius“.
Draudimo piktnaudžiauti teise principas, pagal kurį niekas negali piktnaudžiaudamas remtis teisės normomis, yra vienas iš
bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina teismas (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ampliscientifica ir Amplifin
, C‑162/07, Rink. p. I‑4019, 27, 30 ir 32 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką ir 2007 m. gegužės 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Citymo prieš Komisiją
, T‑271/04, Rink. p. II‑1375, 107 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taip pat svarbu pažymėti, kad teisės aktų, skirtų neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar
nustatant terminuotus darbo santykius, priėmimas yra Direktyvoje 1999/70 teisės aktų leidėjo pripažintas ir siektinas tikslas.
Baudimas už piktnaudžiavimą teise šioje srityje, be kita ko, atitinka tikslus, kuriuos Bendrija ir valstybės narės, atsižvelgdamos
į pagrindines socialines teises, nustatytas 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašytoje Europos socialinėje chartijoje ir 1989 m.
Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijoje, apibrėžė EB 136 straipsnyje, tarp šių tikslų yra darbuotojų
gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimas bei derama jų socialinė apsauga.
Iš to matyti, kad teisės aktų leidėjas, naudodamasis EB 283 straipsnyje įtvirtinta galia priimti teisės aktus, ir SDSĮT, naudodamasi
turima didele diskrecija, įtvirtinta KTĮS, priimdami ar įgyvendindami taisykles, kuriomis reglamentuojami Europos Bendrijų
ir jų tarnautojų santykiai, privalo neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus
darbo santykius, remdamiesi darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimo bei deramos jų socialinės apsaugos tikslais, nustatytais
EB 136 straipsnyje.
Kadangi Tarnautojų teismas skundžiamame sprendime konstatavo, kad bendrojo susitarimo, įgyvendinto Direktyva 1999/70, tikslai
ir minimalūs reikalavimai, būtent įtvirtintieji 5 punkto 1 dalyje, yra draudimo piktnaudžiauti teise principo, kuris yra bendrasis
teisės principas, specifinė išraiška, šis teismas, iš esmės nagrinėdamas prieštaravimus dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m.
balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo, privalėjo išsiaiškinti, kiek šis straipsnis ir sprendimas gali būti aiškinami kaip atitinkantys
bendrojo susitarimo tikslus ir minimalius reikalavimus bei galiausiai draudimo piktnaudžiauti teise principą.
Iš to matyti, kad priešingus Komisijos ir Tarybos argumentus reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Taigi lieka išnagrinėti, ar, kaip teigia apeliantai, Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 118 punkte
atmetė prieštaravimus dėl KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumo, nors šio straipsnio ir šio sprendimo
negalima aiškinti kaip atitinkančių bendrojo susitarimo, įgyvendinto Direktyva 1999/70, tikslus ir minimalius reikalavimus,
susijusius su terminuotu darbu, nes jie neatitinka institucijų pareigos neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas
darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius viešojoje tarnyboje, kurios jos turi laikytis įgyvendindamos savo
įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų priėmimo srityse.
Vis dėlto svarbu atsižvelgti į tai, kad apeliantai ginčijo KTĮS 88 straipsnio ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo teisėtumą
pateikdami prieštaravimą dėl teisėtumo pagal EB 241 straipsnį byloje dėl ginčijamų individualių sprendimų, kuriais SDSĮT atsisakė
sudaryti naujas sutartis ar pratęsti jų, kaip sutartininkų pagalbinėms užduotims, sutartis ne terminuotam, o neapibrėžtos
trukmės laikotarpiui, teisėtumo. EB 241 straipsnyje suteikta galimybė remtis reglamento ar bendro pobūdžio akto, kuriuo teisiškai
grindžiamas skundžiamas taikymo aktas, netaikymu nėra savarankiška reikalavimo teisė ir ja galima naudotis tik papildomai.
Nesant pagrindinės teisės pareikšti ieškinį, EB 241 straipsniu remtis negalima (1981 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Albini prieš Tarybą ir Komisiją
, 33/80, Rink. p. 2141, 17 punktas ir 1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Salerno ir kt. prieš Komisiją ir Tarybą
, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 ir 10/84, Rink. p. 2523, 36 punktas; 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CSF ir CSME prieš Komisiją
, T‑154/94, Rink. p. II‑1377, 16 punktas). Iš to matyti, kad šis apeliacinio skundo pagrindas gali būti susijęs tik su klausimu,
ar Tarnautojų teismas skundžiamame sprendime padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad KTĮS 88 straipsniu ir 2004 m. balandžio
28 d. sprendimu nepažeidžiama Tarybos ir Komisijos pareiga neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis
ar nustatant terminuotus darbo santykius, kurios jos turi laikytis įgyvendindamos savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų
priėmimo srityse, tiek, kiek jos nenurodė SDSĮT paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių pakeisti neterminuotomis, kai
užduotys yra nuolatinio pobūdžio.
Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad nors teisės aktų leidėjas privalo veiksmingai neleisti SDSĮT piktnaudžiauti paeiliui sudarant
terminuotas darbo sutartis, vis dėlto pagal EB 249 straipsnio antrą pastraipą jis gali laisvai pasirinkti tam tinkamiausią
formą ir būdus. Iš Direktyvos 1999/70 nuostatų, išaiškintų teismo praktikoje, matyti, kad pareigą neleisti piktnaudžiauti
teise paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius galima vykdyti įvairiai, be kita
ko, priimant priemones, kuriose numatyta, kad tokių sutarčių ar santykių pratęsimas turi būti pateisinamas objektyviomis priežastimis,
arba nustatyta maksimali bendra paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmė, arba nustatomas
tokių sutarčių ar santykių pratęsimo skaičius. Tačiau pripažinta, kad laikantis šios pareigos neprivaloma numatyti terminuotų
darbo sutarčių pakeitimo neterminuotomis, jei atitinkamuose teisės aktuose nustatytos priemonės, skirtos veiksmingai neleisti
piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, ir priemonės, leidžiančios tinkamai nubausti už tokį piktnaudžiavimą,
panaikinant neigiamas pasekmes, kurių patyrė suinteresuotasis asmuo (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2006 m. liepos 4 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Adeneler ir kt
., C‑212/04, Rink. p. I‑6057, 91 ir 102 punktus ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Marrosu ir Sardino
, C‑53/04, Rink. p. I‑7213, 47 ir 53 punktus).
Vis dėlto iš šio sprendimo 77–86 punktų matyti, kad KTĮS nuostatomis, kuriose reglamentuojamas laikinojo darbuotojo, pagalbinio
tarnautojo, sutartininko ar sutartininko pagalbinėms užduotims sutarčių sudarymas ir pratęsimas, SDSĮT draudžiama paeiliui
sudaryti terminuotas darbo sutartis, jei atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio. Be to, iš šio sprendimo 87 punkto matyti,
kad jei SDSĮT paeiliui sudarė terminuotas darbo sutartis, nors atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio, tokį piktnaudžiavimą
ištaisyti ir panaikinti neigiamas suinteresuotojo asmens patirtas pasekmes galima pakeičiant darbo sutartį remiantis KTĮS,
dėl ko, pavyzdžiui, paeiliui sudarytos terminuotos darbo sutartys gali būti pakeistos neterminuotomis sutartimis.
Taigi Tarnautojų teismas skundžiamame sprendime nepadarė teisės klaidos, kurią esant tvirtina apeliantai, kai nusprendė, kad
KTĮS 88 straipsniu ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimu nepažeidžiama Tarybos ir Komisijos pareiga neleisti SDSĮT piktnaudžiauti
paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, kai atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio.
Todėl trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo apeliacinio pagrindo
Kaip ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantai nurodo, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, nes atmetė prieštaravimą
dėl KTĮS 88 straipsnio teisėtumo, pagrįstą pareigos motyvuoti pažeidimu, aplinkybe, kad Reglamento Nr. 723/2004 36 konstatuojamojoje
dalyje pateiktos motyvacijos pakanka pateisinti tikslą, kurio siekiama sukuriant naują sutartininkų kategoriją – sutartininkus
pagalbinėms užduotims, ir kad specialaus motyvavimo nereikia, nes KTĮS 88 straipsniu, skaitomu kartu su KTĮS 3a straipsniu,
taikomu atsižvelgiant į bendrojo susitarimo 5 punktą, nepažeidžiami bendrojo susitarimo tikslai ir minimalūs reikalavimai,
susiję su terminuotu darbu.
Atsižvelgiant į tai, kad apeliantai ginčija SDSĮT atsisakymą sudaryti su jais naujas sutartis arba pratęsti ankstesnes darbo
sutartis neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, reikia pripažinti, kad pateikdami prieštaravimą dėl teisėtumo, pagrįstą tuo, kad
KTĮS 88 straipsnis nebuvo motyvuotas, apeliantai kaltina teisės aktų leidėją, jog šis nenurodė priežasčių, dėl kurių nenustatė
SDSĮT bendros pareigos paeiliui sudarytas terminuotas darbo sutartis pakeisti neterminuotomis, kai atliekamos užduotys yra
nuolatinio pobūdžio.
Atmesdamas šį prieštaravimą dėl teisėtumo Tarnautojų teismas skundžiamo sprendimo 141 punkte pripažino, kad nagrinėjamu atveju
specialus motyvavimas nereikalingas, nes, kaip minėta skundžiamo sprendimo 134 punkte, KTĮS 88 straipsniu nepažeidžiami bendrojo
susitarimo tikslai ir minimalūs reikalavimai, susiję su terminuotu darbu.
Jei ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą galima aiškinti taip, kad jame iš esmės nurodyta Tarnautojų teismo padaryta teisės
klaida, nes jis skundžiamame sprendime nepripažino, jog pagal EB 253 straipsnyje numatytą pareigą motyvuoti teisės aktų leidėjas
privalėjo nurodyti priežastis, dėl kurių nenustatė SDSĮT bendros pareigos paeiliui sudarytas terminuotas darbo sutartis pakeisti
neterminuotomis, kai atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio, reikia pabrėžti, kad, kaip matyti iš 67 punkto, Tarnautojų
teismas skundžiamo sprendimo 134 punkte iš esmės teisingai nusprendė, kad teisės aktų leidėjas neprivalėjo nustatyti tokios
pareigos, nes KTĮS nuostatose suteikta galimybė neleisti SDSĮT piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis,
kai atliekamos užduotys yra nuolatinio pobūdžio, ir veiksmingai bausti už tokį piktnaudžiavimą, ir kad tos nuostatos gali
lemti paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių pakeitimą neterminuota sutartimi. Tarnautojų teismas skundžiamo sprendimo
141 ir 142 punktuose taip pat teisingai nusprendė, kad teisės aktų leidėjas neprivalėjo nurodyti priežasčių, dėl kurių nenustatė
minėtos bendros pareigos.
Todėl ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo
Penktajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantai kaltina Tarnautojų teismą, kad šis padarė kelias teisės klaidas skundžiamo
sprendimo motyvuose, nes atmetė kaltinimus, kuriais tiesiogiai ginčijamas ginčijamų individualių sprendimų, kuriais SDSĮT
atsisakė sudaryti naujas ar pratęsti ankstesnes apeliantų darbo sutartis neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, teisėtumas.
Norint atsakyti į apeliantų kaltinimus, nurodytus penktajame apeliacinio skundo pagrinde, reikia priminti ar patikslinti atitinkamas
skirtingų viešosios tarnybos sutarčių rūšių, numatytų KTĮS, sąvokas ir požymius.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad sąvoka „nuolatinis darbas vienoje iš institucijų“, kaip ji suprantama pagal Tarnybos nuostatų
1a straipsnio 1 dalį, apima tik pareigas, kurios biudžete aiškiai numatytos kaip „nuolatinės“ arba panašiai apibūdintos (1964 m.
kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Schmitz prieš EEB
, 18/63, Rink. p. 163, 192 ir 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinez Paramo ir kt. prieš Komisiją
, T‑137/99 ir T‑18/00, Rink. VT p. I‑A‑119 ir II‑639, 96 punktas). Bet koks priešingas aiškinimas lemtų žymų biudžeto valdymo
institucijos patvirtintą nuolatinių etatų skaičiaus padidėjimą, dėl kurio nebūtų įgyvendintos tiek jos pareigos, tiek ketinimai
(minėto Sprendimo
Schmitz prieš EEB
p. 192).
Skaitant kartu Tarnybos nuostatų 1a straipsnio 1 dalį ir KTĮS 2–5 straipsnius matyti, kad nuolatines pareigas institucijose
iš principo užima pareigūnai ir tik išimtiniais atvejais šias pareigas gali užimti tarnautojai.
Nors KTĮS 2 straipsnio b ir d punktuose aiškiai numatyta, kad laikinieji tarnautojai gali būti priimti nuolatinėms pareigoms
užimti, šiame straipsnyje taip pat patikslinama, kad tai gali būti daroma tik laikinai. Be to, KTĮS 8 straipsnio antroje pastraipoje
nustatyta, kad laikinieji tarnautojai negali būti įdarbinami daugiau kaip ketveriems metams ir jų darbo sutartys ne daugiau
kaip kartą gali būti pratęstos ne ilgesniam kaip dvejų metų laikotarpiui. Tam laikotarpiui pasibaigus, laikinieji tarnautojai
nutraukia darbą arba paskiriami pareigūnais pagal Tarnybos nuostatus. Šia principo, pagal kurį į nuolatines pareigas paprastai
skiriami pareigūnai, išimtimi siekiama tik patenkinti tarnybos poreikius konkrečiu atveju (šiuo klausimu žr. 1989 m. vasario
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van der Stijl ir Cullington prieš Komisiją
, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 ir 232/87, Rink. p. 511, 28 ir 33 punktus). Be to, ši išimtis gali
būti taikoma tik tada, kai institucijoje yra laisvas nuolatinių pareigų etatas, iš anksto numatytas biudžete (77 punkte minėto
Sprendimo
Martinez Paramo ir kt. prieš Komisiją
97 punktas).
Be to, KTĮS 3 straipsnio b punkte ir 3b straipsnio pirmos pastraipos b punkte atitinkamai numatyta, kad pagalbiniai tarnautojai
ir sutartininkai pagalbinėms užduotims gali būti įdarbinami pakeisti – po to, kai institucijoje išnagrinėjamos laikino pareigūnų
paskyrimo galimybės, – tam tikrus pareigūnus ar laikinuosius tarnautojus, užimančius nuolatines pareigas, o KTĮS 51 ir 53 straipsniuose
bei KTĮS 88 straipsnyje patikslinama, kad tokių darbuotojų darbo sutartys sudaromos fiksuotos trukmės laikotarpiui ir ribojamos
galimybės pratęsti darbo sutartį bei faktinis tokio įdarbinimo laikotarpis. Taip šiam darbui suteikiamas laikinas pobūdis,
o tai atitinka jo paskirtį, t. y. pakeisti laikinai pareigų negalintį eiti pareigūną ar laikinąjį tarnautoją (šiuo klausimu
žr. 1979 m. vasario 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deshormes prieš Komisiją
, 17/78, Rink. p. 189, 37 punktą).
Pareigybes, nurodytas pareigybių sąraše, pridedamame prie kiekvienai institucijai skirto biudžeto skirsnio, kurias biudžeto
valdymo institucijos pripažino nuolatinėmis, pagal KTĮS 2 straipsnio a punktą ir 9 straipsnį turi užimti laikinieji tarnautojai.
Kadangi šios pareigybės nurodytos pareigybių sąraše, jos atitinka nuolatines viešosios tarnybos užduotis, biudžeto valdymo
institucijos sprendimu neatitinkančias „nuolatinio darbo“, kaip jis apibūdintas šio sprendimo 77 punkte, kurį turėtų dirbti
pareigūnai remiantis šio sprendimo 78 punkte nurodytu principu. Taigi galima numatyti, kad su tokiomis pareigomis susijusios
darbo sutartys pagal KTĮS 8 straipsnio pirmą pastraipą gali būti sudaromos neapibrėžtos trukmės laikotarpiui. Jei sudaroma
terminuota sutartis, ji tik vieną kartą gali būti pratęsiama terminuotai, o pratęsta dar kartą ji tampa neterminuota.
Galiausiai pareigybės, kurios nenurodytos pareigybių sąraše, pridedamame prie kiekvienos institucijos biudžeto skirsnio, ir
todėl apmokamos iš bendrų tam skirtų asignavimų pagal tai institucijai skirtą biudžeto skirsnį, remiantis Tarnybos nuostatų
3 straipsniu ir 79 straipsnio 1 dalimi, neatitinka nei nuolatinių viešosios tarnybos užduočių, nei „nuolatinio darbo“, kaip
jis apibūdintas šio sprendimo 77 punkte, ar laikino darbo, kaip jis apibūdintas šio sprendimo 81 punkte. Prieš taikant naujas
KTĮS nuostatas, įtvirtintas Reglamente Nr. 723/2004, šias pareigas pagal KTĮS 3 straipsnį turėtų užimti pagalbiniai tarnautojai.
Remiantis KTĮS 52 straipsniu, po 2006 m. gruodžio 31 d. negalima įdarbinti jokių naujų pagalbinių tarnautojų, o nenuolatines
ir nelaikinas pareigybes, kurias prieš tai užėmė pagalbiniai tarnautojai, pagal KTĮS 3a straipsnio 1 dalį ir 3b straipsnio
pirmos pastraipos a punktą turi užimti sutartininkai arba sutartininkai pagalbinėms užduotims.
Kalbant apie nenuolatines ir nelaikinas pareigybes vienoje iš Europos Sąjungos institucijų, pirmiausia reikia atskirti tas,
kurios susijusios su fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduočių atlikimu, ir tas, kurios susijusios su kitų
užduočių ar funkcijų atlikimu. Pirmąsias užduotis pagal KTĮS 3a straipsnio a punktą turi atlikti sutartininkai, o antrąsias,
remiantis KTĮS 3b straipsnio pirmos pastraipos a punktu, – sutartininkai pagalbinėms užduotims. Pastarosios pareigybės, kurias
turi užimti sutartininkai pagalbinėms užduotims, iš principo yra laikinos, nes susijusios su laikinomis ar skubiomis atitinkamos
institucijos užduotimis, kai nėra laisvo lygiaverčio biudžete numatyto etato, arba tiksliai neapibrėžiamos (šiuo klausimu
ir pagal analogiją žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Deshormes prieš Komisiją
37 punktą; 1981 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Fournier prieš Komisiją
, 106/80, Rink. p. 2759, 9 punktą ir 1983 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Toledano Laredo ir Garilli prieš Komisiją
, 225/81 ir 241/81, Rink. p. 347, 6 punktą).
Atsižvelgiant į sutartininkų pagalbinėms užduotims darbo sutarčių pobūdį, numatyta, kad jos sudaromos fiksuotos trukmės laikotarpiui.
Be to, galimybės pratęsti šias sutartis ir faktinio įdarbinimo pagal jas trukmė yra ribotos.
Nenuolatinės ir nelaikinos pareigybės, kurias pagal KTĮS 3a straipsnio a punktą turi užimti sutartininkai, priešingai, atitinka
stabilų darbą, nes susijusios su fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduočių atitinkamoje institucijoje atlikimu
ir gali būti nuolatinio pobūdžio ir aiškiai apibrėžtos, kaip matyti iš KTĮS 80 straipsnio 3 dalies. Nors KTĮS 85 straipsnio
1 ir 2 dalyse numatyta, kad sutartininkų darbo sutartys gali būti sudarytos fiksuotos trukmės laikotarpiui, šiame straipsnyje
taip pat numatyta, kad bendra įdarbinimo fiksuotos trukmės laikotarpiui trukmė negali viršyti dešimties metų ir kad vieną
ar daugiau kartų pratęsus sutartį ji gali būti pratęsta tik neapibrėžtos trukmės laikotarpiui.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad sutartininkų pagalbinėms užduotims darbo sutarčių pagrindinis požymis yra jų laikinumas,
atitinkantis šių sutarčių tikslą laikinas užduotis skirti atsitiktiniams darbuotojams, kai nėra nuolatinio darbuotojo. Tačiau
SDSĮT negali taikyti šios tvarkos ilgam laikui patikėdama atlikti užduotis, atitinkančias „nuolatinį darbą“, kaip tai apibrėžta
šio sprendimo 77 punkte, arba užduotis, susijusias su pareigybe, numatyta pareigybių sąraše, pridedamame prie kiekvienos institucijos
biudžeto skirsnio, kurią biudžeto valdymo institucijos pripažino laikina (žr. šio sprendimo 81 punktą), arba fizinio darbo
ar pagalbinio administracinio darbo užduotis, kaip jos suprantamos pagal KTĮS 3a straipsnio a punktą, šiems darbuotojams,
kuriais naudojamasi netinkamai ir kurių padėtis ilgą laiką būna nestabili (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 80 punkte
minėto Sprendimo
Deshormes prieš Komisiją
37 ir 38 punktus ir 1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Maag prieš Komisiją
, 43/84, Rink. p. 2581, 18 ir 19 punktus). Toks naudojimasis prieštarautų draudimo piktnaudžiauti teise principui, kuris taikomas
SDSĮT paeiliui sudarant darbo sutartis viešojoje tarnyboje (šio sprendimo 71 ir paskesni punktai). Tai taip pat prieštarautų
vienodo požiūrio viešojoje tarnyboje principui (2007 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lindorfer prieš Tarybą
, C‑227/04 P, Rink. p. I‑6767, 63 punktas ir 2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Campoli prieš Komisiją
, C‑71/07 P, Rink. p. I‑5887, 50 punktas), pagal kurį darbuotojams, objektyviai esantiems tokioje pačioje padėtyje, turi būti
taikomos vienodos taisyklės.
Aplinkybė, kad tarnautojai vien dėl to, kad jiems ilgam laikui patikėtos užduotys, atitinkančios „nuolatinį darbą“, kaip tai
apibrėžta šio sprendimo 77 punkte, gali būti laikomi pareigūnais, kaip jie apibrėžti Tarnybos nuostatų 1 a straipsnio 1 dalyje,
prieštarauja Tarnybos nuostatų ir KTĮS normoms, tačiau nėra kliūčių, kad, atsižvelgdamas į tarnautojo atliekamas užduotis
ir faktines aplinkybes, teismas, nagrinėjantis pagal KTĮS 117 straipsnį ir Tarnybos nuostatų 91 straipsnį pareikštą ieškinį,
darbo sutartį, kuri formaliai sudaryta su pagalbiniu tarnautoju, sutartininku ar sutartininku pagalbinėms užduotims, teisėtai
pripažintų laikinojo tarnautojo darbo sutartimi, pagal kurią tarnautojas faktiškai atliko užduotis, atitinkančias nuolatinį
darbą (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Deshormes prieš Komisiją
44–53 punktus), arba pareigybę, numatytą pareigybių sąraše, pridedamame prie kiekvienos institucijos biudžeto skirsnio, kurią
biudžeto valdymo institucijos pripažino laikina (žr. šio sprendimo 81 punktą). Be to, niekas nekliudo teismui, atsižvelgiant
į tarnautojo atliekamas užduotis ir faktines aplinkybes, darbo sutartį, formaliai sudarytą su sutartininku pagalbinėms užduotims
pagal KTĮS 3b straipsnį, pagal kurią tarnautojas iš tiesų atliko fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduotis,
kaip jos suprantamos pagal KTĮS 3a straipsnio a punktą, teisėtai pripažinti sutartininko darbo sutartimi pagal KTĮS 3a straipsnį.
Atsižvelgiant į šias prielaidas taip pat galėtų kilti klausimas dėl paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių pakeitimo
neterminuota sutartimi, sudaroma su laikinuoju tarnautoju pagal KTĮS 2 straipsnio a arba c punktus ar sutartininku pagal KTĮS
3a straipsnį, taikant KTĮS 8 straipsnio pirmos pastraipos ar 85 straipsnio nuostatas.
Tačiau tai reiškia, kad suinteresuotasis tarnautojas turi pateikti SDSĮT prašymą, kad, pirma, laikotarpis, kai jis formaliai
dirbo pagalbiniu tarnautoju, sutartininku ar sutartininku pagalbinėms užduotims, būtų pripažintas kaip išdirbtas laikinuoju
tarnautoju, arba laikotarpis, kai jis formaliai dirbo pagal laikinojo tarnautojo, pagalbinio tarnautojo ar sutartininko pagalbinėms
užduotims darbo sutartį, būtų pripažintas kaip išdirbtas sutartininku ir, antra, paeiliui sudarytos terminuotos darbo sutartys
būtų pakeistos neterminuota sutartimi, sudaroma su faktiniu laikinuoju tarnautoju pagal KTĮS 2 straipsnio a arba c punktus
ar sutartininku pagal KTĮS 3a straipsnį, taikant KTĮS 8 straipsnio pirmos pastraipos ar 85 straipsnio nuostatas. Be to, suinteresuotas
tarnautojas turi įrodyti, pirma, kad pareigybės, atitinkančios faktiškai jo atliktas užduotis, tuo metu buvo įtrauktos į pareigybių
sąrašą, pridėtą prie atitinkamai institucijai skirto biudžeto skirsnio, ir buvo laisvos, ir antra, kad užduotys, kurias jis
atliko kaip pagalbinis tarnautojas, sutartininkas ar sutartininkas pagalbinėms užduotims, atitinka apibrėžtas nuolatines viešosios
tarnybos užduotis (šiuo klausimu žr. 83 punkte minėto Sprendimo
Toledano Laredo ir Garilli prieš Komisiją
7 ir 12 punktus) arba fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduotis, kaip jos suprantamos pagal KTĮS 3a straipsnio
a punktą. Nesant KTĮS nuostatos, kurioje būtų nustatyti specialūs įrodymo būdai, suinteresuotasis tarnautojas, pasitelkdamas
bet kokius įtikinamus įrodymus, gali įrodyti, kad atliko apibrėžtas nuolatines viešosios tarnybos užduotis (83 punkte minėto
Sprendimo
Toledano Laredo ir Garilli prieš Komisiją
13 punktas) arba fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduotis, kaip jos suprantamos pagal KTĮS 3a straipsnio
a punktą. Be to, suinteresuotasis tarnautojas bet kuriuo būdu turi įrodyti, kad jo atveju tenkinamos KTĮS 8 straipsnio pirmoje
pastraipoje ir 85 straipsnyje nustatytos terminuotos sutarties pakeitimo neterminuota sąlygos.
Į apeliantų kaltinimus, pateiktus penktajame apeliacinio skundo pagrinde, reikia atsakyti atsižvelgiant į minėtas teisės normas.
Pirma, reikia atsakyti į kaip penktąjį apeliacinio skundo pagrindą pareikštus kaltinimus dėl to, kad Tarnautojų teismas skundžiamame
sprendime atmetė ieškovės byloje F‑8/08 pateiktus kaltinimus dėl vieno iš ginčijamų individualių sprendimų, t. y. sprendimo,
kuriuo jos, kaip sutartininkės pagalbinėms užduotims, darbo sutartis buvo sudaryta tik iki 2008 m. gruodžio 15 d.
Kalbant apie tai, kad apeliantai iš esmės kaltina Tarnautojų teismą, jog šis, nagrinėdamas ginčijamo sprendimo teisėtumą,
nepanaikino šešerių metų taisyklės, įtvirtintos 2004 m. balandžio 28 d. sprendime, ir dėl to neteisėtai apribojo SDSĮT galimybę
sudaryti naują sutartininko pagalbinėms užduotims darbo sutartį visam KTĮS 88 straipsnyje numatytam laikotarpiui, reikia pabrėžti,
kad ieškovė byloje F‑8/08 kaltino Komisiją, kaip matyti skundžiamo sprendimo 54 punkte, jog ši, ginčijamame sprendime pasiūlydama
įdarbinti ją kaip sutartininkę pagalbinėms užduotims tik iki 2008 m. gruodžio 15 d., iš jos atėmė galimybę pasinaudoti neterminuota
darbo sutartimi ir realia karjeros perspektyva. Be to, iš skundžiamo sprendimo 41–57 punktų nematyti, kad ieškovė byloje F‑8/08
būtų pateikusi prieštaravimą dėl šešerių metų taisyklės, nustatytos 2004 m. balandžio 28 d. sprendime, teisėtumo, pagrįstą
tuo, kad šios taisyklės taikymas apribojo SDSĮT galimybę sudaryti naują sutartininko pagalbinėms užduotims darbo sutartį visam
KTĮS 88 straipsnyje numatytam laikotarpiui. Iš to matyti, kad apeliantai penktuoju apeliacinio skundo pagrindu negali kaltinti
Tarnautojų teismo, jog šis padarė teisės klaidą, nes nenagrinėjo šešerių metų taisyklės, nustatytos 2004 m. balandžio 28 d.
sprendime, teisėtumo KTĮS 88 straipsnio atžvilgiu.
Be kita ko, kalbant apie apeliantų kaltinimus Tarnautojų teismui, kad šis nepripažino, jog ginčijamas sprendimas nebuvo motyvuotas
atsižvelgiant į KTĮS 88 straipsnį, reikia pabrėžti, kad, kaip rašytiniuose pareiškimuose pripažįsta patys apeliantai, nauja
ieškovės byloje F‑8/08 darbo sutartis kaip sutartininkės pagalbinėms užduotims buvo sudaryta iki 2008 m. gruodžio 15 d., taikant
2004 m. balandžio 28 d. sprendime nustatytą šešerių metų taisyklę. Tačiau Tarnautojų teismas neprivalėjo nagrinėti, ar nagrinėjamu
atveju ši taisyklė turėjo būti panaikinta motyvuojant tuo, kad ja apribojama SDSĮT galimybė sudaryti naują sutartininko pagalbinėms
užduotims darbo sutartį visam KTĮS 88 straipsnyje numatytam laikotarpiui.
Galiausiai, kalbant apie kaltinimą Tarnautojų teismui, kad šis iš visų jam pateiktų sutarčių ir jų priedų nenustatė, ar ieškovė
byloje F‑8/08 atliko nuolatines užduotis, susijusias su įprasta Komisijos veikla, reikia pažymėti, kad pagal šio sprendimo
88 punkte minėtus principus ieškovė turėjo pateikti prašymą, kad laikotarpis, kai ji formaliai dirbo kaip pagalbinė tarnautoja
arba sutartininkė pagalbinėms užduotims, būtų pripažintas laikotarpiu, kai ji dirbo kaip laikinoji tarnautoja arba sutartininkė,
ir bet kuriuo būdu įrodyti, kad jos atveju tenkinamos visos paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių pakeitimo neterminuota
sutartimi sąlygos. Tačiau iš Tarnautojų teismo argumentų, pateiktų skundžiamo sprendimo 144 punkte, matyti, kad nagrinėjamoje
byloje taip nebuvo. Be to, kaip Tarnautojų teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 77 ir 144 punktuose, jis neprivalo
ieškinio prieduose ieškoti ir nustatyti aplinkybių, galinčių užpildyti ieškinio pareiškimo spragas, nes priedai atlieka tik
įrodomąją ir pagalbinę funkciją (2001 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
X prieš ECB
, T‑333/99, Rink. p. II‑3021, 190 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 113 punktas ir 2008 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mote prieš Parlamentą
, T‑345/05, Rink. p. II‑2849, 75 punktas). Iš to matyti, kad apeliantų kaltinimai nepagrįsti.
Antra, reikia kartu atsakyti į penktajame ieškinio pagrinde pateiktus kaltinimus Tarnautojų teismui, t. y. kad šis skundžiamame
sprendime atmetė ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, pateiktus kaltinimus dėl individualių sprendimų,
kuriuose nustatytos jų įdarbinimo sąlygos, nes šiais sprendimais ribojama jų darbo sutarčių trukmė, taikant KTĮS 88 straipsnį
ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendime nustatytą šešerių metų taisyklę, ir (arba) atmetamas jų prašymas pratęsti darbo sutartį
neapibrėžtos trukmės laikotarpiui.
Kalbant apie apeliantų kaltinimą, pateiktą Tarnautojų teismui, kad šis pažeidė EB 253 straipsnį, nes skundžiamo sprendimo
148 punkte nepripažino, jog sprendimai, kuriuose SDSĮT atsisakė sudaryti naujas sutartis su ieškovais arba pratęsti jų ankstesnes
sutartininkų pagalbinėms užduotims sutartis neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, atsižvelgusi į KTĮS 88 straipsnyje nustatytą
apribojimą ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendime nustatytą šešerių metų taisyklę, nebuvo motyvuoti arba buvo nepakankamai motyvuoti
bendrųjų principų arba bendrojo susitarimo minimalių reikalavimų, susijusių su terminuotu darbu, atžvilgiu, reikia priminti,
kad KTĮS ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimas atitinka draudimo piktnaudžiauti teise principo, taikomo paeiliui sudarant
terminuotas darbo sutartis viešojoje tarnyboje, reikalavimus (šio sprendimo 67 punktas), nes šiais teisės aktais suteikiama
galimybė veiksmingai neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis nuolatinėms užduotims vykdyti ilgą
laiką ir tinkamai nubausti už tokį piktnaudžiavimą, panaikinant neigiamas pasekmes, kurių patyrė suinteresuotasis asmuo. Todėl
paeiliui sudarydama terminuotas darbo sutartis SDSĮT neprivalo motyvuoti atsisakymo sudaryti naują darbo sutartį ar pratęsti
ankstesnę sutartį neapibrėžtos trukmės laikotarpiui kitaip negu nurodydama taikytinas KTĮS nuostatas ir prireikus 2004 m.
balandžio 28 d. sprendimą. Iš to matyti, kad apeliantai nepagrįstai kaltina Tarnautojų teismą, jog šis nepripažino, kad sprendimai,
kuriais SDSĮT atsisakė su ieškovais byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, sudaryti naujas sutartis arba pratęsti
jų ankstesnes sutartis neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, atsižvelgusi į KTĮS 88 straipsnyje nustatytą apribojimą ir 2004 m.
balandžio 28 d. sprendime nustatytą šešerių metų taisyklę, nebuvo motyvuoti arba buvo nepakankamai motyvuoti draudimo piktnaudžiauti
teise principo, taikomo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis viešojoje tarnyboje, atžvilgiu.
Jei šiuos kaltinimus, be kita ko, reikia aiškinti taip, kad Tarnautojų teismas neteisėtai neatsižvelgė į tai, kad ieškovai
byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, atliko nuolatines viešosios tarnybos užduotis kaip pagalbiniai tarnautojai,
sutartininkai ar sutartininkai pagalbinėms užduotims, arba fizinio darbo ar pagalbinio administracinio darbo užduotis, kaip
jos suprantamos pagal KTĮS 3a straipsnio 1 dalies a punktą, kaip sutartininkai pagalbinėms užduotims, iš pateiktų argumentų
matyti, kad pagal KTĮS sankcija už apeliantų nurodytą piktnaudžiavimą teise yra paeiliui sudarytų terminuotų jų darbo sutarčių
pakeitimas neterminuotomis, atsižvelgiant į faktiškai jų vykdytas užduotis per tarnybos laikotarpius ir šių laikotarpių trukmę.
Tam ieškovai turi įrodyti, kad jų atveju tenkinamos visos tokio pakeitimo sąlygos (žr. šio sprendimo 88 punktą). Šioje byloje
nei iš skundžiamo sprendimo, nei iš penktojo apeliacinio skundo pagrindo nematyti, kad apeliantai būtų pateikę prašymus, jog
laikotarpiai, kai jie formaliai dirbo pagalbiniais tarnautojais, sutartininkais ar sutartininkais pagalbinėms užduotims, būtų
pripažinti laikotarpiais, kai jie dirbo laikinaisiais tarnautojais, arba laikotarpiai, kai jie formaliai dirbo laikinaisiais
tarnautojais, pagalbiniais tarnautojais ar sutartininkais pagalbinėms užduotims, būtų pripažinti laikotarpiais, kai jie dirbo
sutartininkais, kad jie būtų rėmęsi KTĮS 8 straipsnio pirma pastraipa ar 85 straipsniu, siekdami, kad jų paeiliui sudarytos
terminuotos darbo sutartys būtų pakeistos neterminuotomis, ir kad grįsdami šiuos prašymus jie būtų pateikę visus reikalingus
įrodymus.
Iš to matyti, kad penktąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.
Iš visų pateiktų argumentų matyti, kad skundžiamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek jame teigiama, kad nereikia priimti
sprendimo dėl ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos šio sprendimo priede, reikalavimų, susijusių su sprendimais
atmesti jų skundus.
Likusią apeliacinio skundo dalį reikia atmesti.

Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo iš dalies pasekmių
Remiantis Teisingumo Teismo statuto I priedo 13 straipsnio 1 dalimi, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Bendrasis Teismas
Tarnautojų teismo sprendimą panaikina ir pats sprendžia bylą, jeigu sprendimas gali būti priimtas toje stadijoje. Nagrinėjamu
atveju taip yra, kiek tai susiję su apeliantų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, reikalavimais, susijusiais
su sprendimais atmesti jų skundus (žr. šio sprendimo 44 ir 98 punktus).
Iš bylos medžiagos matyti, kad eksplicitiniai sprendimai atmesti ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede,
skundus susiję tik su teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios nebuvo nagrinėtos ginčijamuose individualiuose sprendimuose.
Būtent šiuose sprendimuose administracija, norėdama atsakyti į skunduose pateiktus prieštaravimus dėl teisėtumo, pirmą kartą
išsakė savo nuomonę dėl ginčijamų individualių sprendimų teisėtumo KTĮS ir 2004 m. balandžio 28 d. sprendimo atžvilgiu bei
dėl bendrojo susitarimo nuostatų, įgyvendintų Direktyva 1999/70, netaikytinumo darbo santykiams tarp Komisijos ir atitinkamų
ieškovų. Taigi norėdami ginčyti šių argumentų pagrįstumą ieškovai buvo suinteresuoti reikalauti sprendimų atmesti jų skundus
panaikinimo.
Tačiau reikia pažymėti, kad skundžiamame sprendime Tarnautojų teismas priėmė sprendimą dėl visų ieškinio pagrindų ir prieštaravimų,
kuriuos ieškovai pateikė pirmojoje instancijoje, tiek grįsdami savo reikalavimus panaikinti sprendimus atmesti jų skundus,
tiek grįsdami reikalavimus panaikinti ginčijamus individualius sprendimus. Be to, apeliacinio skundo pagrindai, tiek kiek
jais ginčijamas Tarnautojų teismo skundžiamas sprendimas atmesti šiuos ieškinio pagrindus ir prieštaravimus, šiame sprendime
yra atmesti.
Priežastimis, kuriomis skundžiamame sprendime grįstas ieškinio pagrindų ir prieštaravimų, kuriais rėmėsi ieškovai byloje F‑134/07,
kurių pavardės išvardytos priede, atmetimas ar kuriomis šiame sprendime pateisinamas šių pagrindų ir prieštaravimų, kiek jie
susiję su ginčijamais individualiais sprendimais, atmetimas Tarnautojų teisme, taip pat pateisinamas šių pagrindų ir prieštaravimų,
kiek jie susiję su sprendimais atmesti skundus, atmetimas.
Taigi ieškinį, pareikštą ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, reikia atmesti tiek, kiek šiuo ieškiniu
siekiama panaikinti sprendimus atmesti jų skundus.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 148 straipsnio pirmą pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Bendrasis Teismas
priima sprendimą byloje, jis priima sprendimą dėl išlaidų.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento
144 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi apeliantai pralaimėjo bylą ir Komisija ir Taryba reikalavo iš jų priteisti bylinėjimosi išlaidas, apeliantams nurodoma
padengti savo ir Komisijos bei Tarybos bylinėjimosi išlaidas, patirtas nagrinėjant bylą šiame teisme.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2009 m. birželio 4 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimą
Adjemian ir kt. prieš Komisiją
(F‑134/07 ir F‑8/08) tiek, kiek jame teigiama, kad nereikia priimti sprendimo dėl ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės
išvardytos priede, reikalavimų, susijusių su sprendimais atmesti jų skundus.
2.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.
3.
Atmesti ieškinį, pareikštą ieškovų byloje F‑134/07, kurių pavardės išvardytos priede, tiek, kiek šiuo ieškiniu siekiama panaikinti
sprendimus atmesti jų skundus.
4.
Nurodyti Vahan Adjemian, 175 Europos Komisijos tarnautojams ir buvusiems tarnautojams, kurių pavardės išvardytos priede, padengti
savo ir Komisijos bei Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas, patirtas nagrinėjant bylą šiame teisme.
Jaeger
Pelikánová
Truchot
Paskelbta 2011 m. rugsėjo 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Priedas
Matteo Ambietti,
gyvenantis Galaratėje (Italija),
Elisabetta Avanti,
gyvenanti Vedano Olona (Italija),
Daniela Baiguera,
gyvenanti Cadrezzate (Italija),
Douglas James Beare,
gyvenantis Azzale (Italija),
Valentina Benzi,
gyvenanti Varezėje (Italija),
Maria Nicoletta Berta,
gyvenanti Buguggiate (Italija),
Conrad Bielsky,
gyvenantis Isproje (Italija),
Maria Bielza Diaz‑Caneja
, gyvenanti Isproje,
Roberta Bino,
gyvenanti Isproje,
Kristin Boettcher,
gyvenanti Ranco (Italija),
Valeria Boschini,
gyvenanti Taino (Italija),
Mounir Bouhifd,
gyvenantis Arolo di Leggiuno (Italija),
Cristina Brovelli
, gyvenanti Isproje,
Daniela Brovelli,
gyvenanti Ranco,
Clementine Burnley,
gyvenanti Taino,
Daniela Buzica,
gyvenanti Isproje,
Giovanni Calderone,
gyvenantis Leggiuno (Italija),
Marco Canonico,
gyvenantis Refrancore (Italija),
Stefano Casalegno,
gyvenantis Angera (Italija),
Javier Castro Jimenez
, gyvenantis Isproje,
Denise Cecconello
, gyvenanti Cocquio Trevisago (Italija),
Francesca Cellina,
gyvenanti Varezėje,
Francesca Cenci,
gyvenanti Travedona Monate (Italija),
Laura Cerotti,
gyvenanti Dairago (Italija),
Houtai Choumane,
gyvenanti Lavene (Italija),
Graziella Cimino Reale,
gyvenanti Gvidonija Montečelijuje (Italija),
Marco Clerici,
gyvenantis Lenjane (Italija),
Bruno Combal,
gyvenantis Bezoce (Italija),
Costanza Giulia Conte
, gyvenanti Isproje,
Tatiana Conti,
gyvenanti Vedano Olona,
Domenica Cortellini,
gyvenanti Brebbia (Italija),
Orna Cosgrove,
gyvenanti Varezėje,
Giulio Cotogno,
gyvenantis Rovellesca (Italija),
Cristina Croera,
gyvenanti Taino,
Ana Maria Cruz Naranjo,
gyvenanti Cardana di Besozzo (Italija),
Barbara Cuniberti,
gyvenanti Angera,
Bianca D’Alimonte,
gyvenanti Sesto Calende (Italija),
Miranta Dandoulaki,
gyvenanti Atėnuose (Graikija),
Alexander De Meij,
gyvenantis Leggiuno,
Wim Decoen,
gyvenantis Brebbia,
Christiane Deflandre,
gyvenanti Travedona Monate,
Riccardo Del Torchio,
gyvenantis Gemonio (Italija),
Elena Demicheli,
gyvenanti Sesto Calende,
Manuela Di Lorenzo,
gyvenanti Sangiano (Italija),
Stefano Donadello,
gyvenantis Arsago Seprio (Italija),
Anna Donato,
gyvenanti Taino,
Bruno Duarte De Matos E Sousa Pereira
, gyvenantis Isproje,
Sami Dufva,
gyvenanti Biandronno (Italija),
Wesley Duke,
gyvenantis Gaviratėje (Italija),
Diego Escudero Rodrigo
, gyvenantis Taino,
Claudio Forti,
gyvenantis Malgesso (Italija),
Monica Gandini,
gyvenanti Buguggiate,
Aliki Georgakaki,
gyvenanti Alkmaar (Nyderlandai),
Giovanni Giacomelli,
gyvenantis Lavene,
Alessandra Giallombardo
, gyvenanti Gaviratėje,
Nadia Giboni,
gyvenanti Brebbia,
Maria Giovanna Giordanelli,
gyvenanti Vergiate (Italija),
Maria Giuseppina Grillo
, gyvenanti Sangiano,
Manuela Grossi,
gyvenanti Ranco,
Laurence Guy‑Mikkelsen
, gyvenanti Angera,
Rachel Margaret Harvey‑Kelly,
gyvenanti Cardana di Besozzo,
Paul Hasenohr,
gyvenantis Arolo di Leggiuno,
Ulla Marjaana Helminen
, gyvenanti Lavene,
Gea Huykman,
gyvenanti Anna Paulowna (Nyderlandai),
Elisabeth Marie Cecile Joossens
, gyvenanti Biandronno,
Lyudmila Kamburska,
gyvenanti Ranco,
Maria Cristina La Fortezza,
gyvenanti Arsago Seprio,
Debora Lacchin,
gyvenanti Brebbia,
Rafal Leszczyna,
gyvenantis Varezėje,
Amin Lievens,
gyvenantis Taino,
Silvia Loffelholz,
gyvenanti Gaviratėje,
Davide Lorenzini,
gyvenantis Varezėje,
Chiara Macchi,
gyvenanti Casalzuigno (Italija),
Andrew John Edgar MacLean
, gyvenantis Varezėje,
Andrea Magistri,
gyvenanti Isproje,
Alessia Maineri,
gyvenanti Varezėje,
Simone Malfara,
gyvenanti Isproje,
Adriana Marino,
gyvenanti Taino,
Patrizia Masoin,
gyvenanti Briuselyje (Belgija),
Matteo Mazzuccato,
gyvenantis Lenjane,
Stefania Minervino,
gyvenanti Čitilijuje (Italija),
Eduardo Luis Montes Torralbo
, gyvenantis Isproje,
Davide Moraschi,
gyvenantis Sevilijoje (Ispanija),
Claudio Moroni,
gyvenantis Bezoce,
Giovanni Narciso,
gyvenantis Isproje,
Andrew Darren Nelson
, gyvenantis Angera,
Elisa Nerboni,
gyvenanti Angera,
Isabella Claudia Neugebauer,
gyvenanti Arolo di Leggiuno,
Francesca Nicoli,
gyvenanti Lavene,
Victor Alexander Nievaart
, gyvenantis Alkmaar,
Magdalena Novackova,
gyvenanti Alkmaar,
Joanna Nowak,
gyvenanti Isproje,
Victoria Wendy O’Brien
, gyvenanti Angera,
Davide Orto,
gyvenantis Galaratėje,
Alessio Ossola,
gyvenantis Brebbia,
Silvia Parnisari,
gyvenanti Aronoje (Italija),
Manuela Pavan,
gyvenanti San Felice (Italija),
Immaculada Pizzaro Moreno
, gyvenanti Sevilijoje,
Marina Pongillupi,
gyvenanti Ranco,
Marsia Pozzato,
gyvenanti Sesto Calende,
Elisa Pozzi,
gyvenanti Taino,
Giovanna Primavera
, gyvenanti Angera,
Michele Rinaldin,
gyvenanti Sesto Calende,
Alice Ripoli,
gyvenanti Gaviratėje,
Emanuela Rizzardi,
gyvenanti Lavene,
Michela Rossi,
gyvenanti Taino,
Andrew Rowlands,
gyvenantis Bodio (Italija),
Helen Salak,
gyvenanti Cocquio Trevisago,
Jaime Sales Saborit
, gyvenantis Isproje,
Maria Sonia Salina,
gyvenanti Vergiate,
Anne Marie Sanchez Cordeil
, gyvenanti Bezoce,
Ferruccio Scaglia,
gyvenantis Oledže (Italija),
Niels Schulze,
gyvenantis Sesto Calende,
Francesca Serra,
gyvenanti Cadrezzate,
Penka Shegunova,
gyvenanti Gelyje (Belgija),
Donatella Soma,
gyvenanti Isproje,
Monica Squizzato,
gyvenanti Inarco (Italija),
Alan Steel,
gyvenanti Lavene,
Robert Oleij Strobl
, gyvenantis Ranco,
Marcel Suri,
gyvenantis Brebbia,
Malcolm John Taberner,
gyvenantis Monvalle (Italija),
Martina Telo,
gyvenanti Vičensėje (Italija),
Saara Tetri,
gyvenanti Čitilijuje,
Barbara Claire Thomas,
gyvenanti Cocquio Trevisago,
Donatella Turetta,
gyvenanti Ranco,
Adamo Uboldi,
gyvenantis Cardana di Besozzo,
Monica Vaglica,
gyvenanti Osmate (Italija),
Paulo Valente De Jesus Rosa,
gyvenantis Travedona Monate,
Corinna Valli,
gyvenanti Leggiuno,
Federica Vanetti,
gyvenanti Čitilijuje,
Christophe Vantongelen
, gyvenantis Bezoce,
Irene Vernacotola,
gyvenanti Lenjane,
Ottaviano Veronese,
gyvenantis Segrate (Italija),
Patricia Vieira Lisboa
, gyvenanti Angera,
Maria Pilar Vizcaino Martinez
, gyvenanti Monvalle,
Giulia Zerauschek,
gyvenanti Trieste (Italija),
Marco Zucchelli,
gyvenantis Ternate (Italija),
Erika Adorno,
gyvenanti Travedona Monate,
Valeria Bossi,
gyvenanti Comerio (Italija),
Barbara Cattaneo,
gyvenanti Leggiuno,
Claudia Cavicchioli,
gyvenanti Caravate (Italija),
Fatima Doukkali,
gyvenanti Varezėje,
Orla Huryley,
gyvenanti Ranco,
Romina La Micela,
gyvenanti Bezoce,
Lucia Martinez Simon
, gyvenanti Ranco,
Daniela Piga,
gyvenanti Roggiano (Italija),
Pamela Porcu,
gyvenanti Čitilijuje,
Silvia Sciacca,
gyvenanti Varezėje,
Sarah Solda,
gyvenanti Brebbia,
Cristina Zocchi,
gyvenanti Bregano (Italija),
Angela Baranzini,
gyvenanti Bezoce,
Elly Bylemans,
gyvenanti Balene (Belgija),
Sabrina Calderini,
gyvenanti Solbiate Arno (Italija),
Davide Capuzzo,
gyvenantis Vergiate,
Ivano Caravaggi,
gyvenantis Bezoce,
Elisa Dalle Molle,
gyvenanti Ranste (Belgija),
Wendy De Vos,
gyvenanti Grand‑Bigard (Belgija),
Volkmar Ernst,
gyvenantis Veingartene (Vokietija),
Matteo Fama,
gyvenantis Sangiano (Italija),
Arianna Farfaletti Casali
, gyvenanti Varezėje,
Sasa Gligorijevic,
gyvenanti Monvalle,
Raffaella Magi Galluzzi
, gyvenanti Varezėje,
Sophie Mühlberger,
gyvenanti Karlsrūhėje (Vokietija),
Pamela Muscillo,
gyvenanti Varezėje,
Jan Paepen,
gyvenantis Balene,
Marco Paviotti,
gyvenantis Banjarija Arsoje (Italija),
Slavka Prvakova,
gyvenanti Alkmaar (Nyderlandai),
Andreas Ratzel,
gyvenantis Linkenheim (Vokietija),
Thierry Romero,
gyvenantis Strasbūre (Prancūzija),
Jose Pablo Solans Vila
, gyvenantis Monvalle,
Susan Wray,
gyvenanti Tuitjenhorn (Nyderlandai),
Sven Wurzer,
gyvenantis Linkenheim,
Sylvia Zamana,
gyvenanti Castricum (Nydelandai),
Uwe Zweigner,
gyvenantis Leopoldshafen (Vokietija),
Colette Renier,
gyvenanti Briuselyje.
*
Proceso kalba: prancūzų.