CELEX: 62007TJ0151
Konkurencija
Karteliai
Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka
Sprendimas, kuriuo pripažinta, jog pažeistas EB 81 straipsnis
Manipuliavimas konkursais
Rinkų pasidalijimas
Kainų nustatymas

Šios bylos dalyką sudaro prašymas panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimą C (2007) 512 galutinis dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.823 – Liftai ir eskalatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka
paskelbta 2008 m. kovo 26 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 75, p. 19), arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo,
– prašymas sumažinti ieškovėms skirtų baudų dydį.
Ginčijamame sprendime Europos Bendrijų Komisija pripažino, kad EB 81 straipsnį pažeidė šios bendrovės:
–
Kone Belgium SA
,
Kone GmbH
(toliau –
Kone
Vokietija),
Kone Luxembourg Sàrl
,
Kone BV Liften en Roltrappen
(toliau –
Kone
Nyderlandai) ir
Kone Oyj
(toliau – KC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Kone
),
–
Otis SA, Otis GmbH & Co. OHG
(toliau –
Otis Vokietija
),
General Technic Otis Sàrl, General Technic Sàrl, Otis BV
(toliau –
Otis Nyderlandai
),
Otis Elevator Company
(toliau – OEC) ir
United Technologies Corporation
(toliau – UTC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Otis
),
–
Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH
(toliau –
Schindler Vokietija
),
Schindler Sàrl
,
Schindler Liften BV
(toliau –
Schindler Nyderlandai
) ir
Schindler Holding Ltd
(toliau –
Schindler Holding
) (toliau visos kartu arba atskirai –
Schindler
),
–
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
,
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
(toliau – TKA),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(toliau – TKF),
ThyssenKrupp Elevator AG
(toliau – TKE),
ThyssenKrupp AG
(toliau – TKAG),
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
ir
ThyssenKrupp Liften BV
(toliau – TKL) (toliau visos kartu arba atskirai –
ThyssenKrupp
) ir
–
Mitsubishi Elevator Europe BV
(toliau – MEE).
Viena iš šios bylos ieškovių, t. y. KC, yra Suomijoje įsikūrusi pasaulinė mechaninės priežiūros ir gamybos įmonė, parduodanti,
gaminanti, montuojanti ir modernizuojanti liftus, eskalatorius, taip pat automatines pastatų duris. KC savo veiklą eskalatorių
ir liftų srityje vykdo per nacionalines dukterines bendroves. Šios dukterinės bendrovės yra, be kita ko, Vokietijoje –
Kone
Vokietija, o Nyderlanduose –
Kone
Nyderlandai (ginčijamo sprendimo 15, 18 ir 20 konstatuojamosios dalys).

Administracinė procedūra

Komisijos tyrimas
2003 m. vasarą Komisijai buvo pateikta informacija apie galimą keturių pagrindinių Europos liftų ir eskalatorių gamintojų,
vykdančių komercinę veiklą Sąjungoje, t. y.
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
, kartelį (ginčijamo sprendimo 3 ir 91 konstatuojamosios dalys).
Vokietija
Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo
reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
1 sk., p. 3), 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus, be kita ko, dukterinių bendrovių
Otis
ir
ThyssenKrupp
patalpose Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 104 ir 106 konstatuojamosios dalys).
2004 m. vasario 12 d. ir 18 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą, pateiktą pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų
ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155) (toliau
– 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo), su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. kovo–2005 m. vasario mėn.
Otis
savo 2004 m. kovo 11 d. su Belgija susijusį prašymą taip pat papildė su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. lapkričio
25 d.
Schindler
, remdamasi minėtu pranešimu, pateikė prašymą, kuriame buvo su Vokietija susijusi informacija ir kuris buvo papildytas 2004 m.
gruodžio–2005 m. vasario mėn. Galiausiai 2005 m. gruodį
ThyssenKrupp
, taip pat remdamasi minėtu pranešimu, pateikė Komisijai su Vokietija susijusį prašymą (ginčijamo sprendimo 105, 107, 112
ir 114 konstatuojamosios dalys).
2004 m. rugsėjo–lapkričio mėn. Komisija, vadovaudamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą
Vokietijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir Belgijos asociacijoms VDMA, VFA bei VMA (ginčijamo sprendimo 110,
111 ir 113 konstatuojamosios dalys).
Nyderlandai
2004 m. kovo mėn., remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo,
Otis
pateikė su Nyderlandais susijusį prašymą, kuris vėliau buvo papildytas. 2004 m. balandžio mėn. remdamasi šiuo pranešimu
ThyssenKrupp
pateikė prašymą, kuris vėliau taip pat buvo kelis kartus papildytas. Galiausiai 2004 m. liepos 19 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Nyderlandais susijusia informacija (ginčijamo sprendimo 127,
129 ir 130 konstatuojamosios dalys).
2004 m. liepos 27 d. pagal minėto pranešimo 8 dalies a punktą
Otis
buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2004 m. balandžio 28 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus, be kita
ko, dukterinių bendrovių
Kone
,
Schindler
,
ThyssenKrupp
ir MEE patalpose Nyderlanduose, taip pat asociacijos
Boschduin
patalpose (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo mėn., vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, Komisija išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms,
dalyvavusioms darant pažeidimą Nyderlanduose, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms VLR bei
Boschduin
(ginčijamo sprendimo 133 ir 134 konstatuojamosios dalys).

Pranešimas apie kaltinimus
2005 m. spalio 7 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas, be kita ko, šio sprendimo 2 punkte minėtoms
bendrovėms. Visos pranešimo apie kaltinimus adresatės pateikė rašytines pastabas, atsakydamos į Komisijos pateiktus kaltinimus
(ginčijamo sprendimo 135 ir 137 konstatuojamosios dalys).
Klausymai nebuvo surengti, nes nė viena pranešimo apie kaltinimus adresatė nepateikė atitinkamo prašymo (ginčijamo sprendimo
138 punktas).

Ginčijamas sprendimas
2007 m. vasario 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad bendrovės, kurioms buvo skirtas šis sprendimas,
dalyvavo darant keturis sudėtinius ir tęstinius EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus keturiose valstybėse narėse, kai pasidalijo
rinkas susitardamos arba derindamos veiksmus paskirstant viešuosius pirkimus ir sutartis dėl liftų ir eskalatorių pardavimo,
montavimo, priežiūros ir modernizavimo (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis).
Dėl ginčijamo sprendimo adresačių Komisija nusprendė, kad, be suinteresuotųjų įmonių dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje,
Liuksemburge ir Nyderlanduose, šių dukterinių bendrovių patronuojančiosios bendrovės turi būti pripažintos solidariai atsakingomis
už EB 81 straipsnio pažeidimus, kuriuos padarė jų atitinkamos dukterinės bendrovės, nes pažeidimo padarymo laikotarpiu jos
galėjo daryti lemiamą įtaką jų komercinei politikai ir galėjo būti preziumuojama, kad jos naudojosi šia galia (ginčijamo sprendimo
608, 615, 622, 627 ir 634–641 konstatuojamosios dalys). MEE patronuojančiosios bendrovės nebuvo pripažintos solidariai atsakingomis
už savo dukterinės bendrovės elgesį, nes nepavyko įrodyti, kad jos darė lemiamą įtaką šios elgesiui (ginčijamo sprendimo 643 konstatuojamoji
dalis).
Apskaičiuodama baudų dydį, ginčijamame sprendime Komisija taikė metodą, apibrėžtą Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2
dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės). Ji taip pat išnagrinėjo, ar ir kiek atitinkamos įmonės tenkina 2002 m.
pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytas sąlygas.
Komisija pripažino pažeidimus „labai sunkiais“ dėl jų pobūdžio ir aplinkybės, kad kiekvienas iš jų apėmė visą tam tikros valstybės
narės teritoriją (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba Nyderlandų), net jei nebuvo įmanoma įvertinti jų tikros įtakos (ginčijamo
sprendimo 671 konstatuojamoji dalis).
Siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę suinteresuotųjų įmonių galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai, Komisija kiekvienos
šalies atveju suskirstė šias įmones į kelias kategorijas pagal jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus
– priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje (ginčijamo sprendimo 672 ir 673 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Vokietijoje,
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 70 000 000 EUR pradinė bauda.
Schindler
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 17 000 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 676–679 konstatuojamosios
dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 119 000 000 EUR ir 140 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko aštuonerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.),
Komisija 80 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Schindler
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d.), todėl
šiai įmonei Komisija pradinę baudą padidino 50 %. Taigi
Kone
pagrindinė bauda sudarė 126 000 000 EUR,
Otis
– 214 200 000 EUR,
Schindler
– 25 500 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 252 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 693 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697–707 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių
(ginčijamo sprendimo 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys).
Kone
bauda buvo sumažinta didžiausiu 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
numatytu procentu – 50 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 25 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į šio pranešimo 23 dalies b punkto
pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nustatytas ribas,
Schindler
bauda buvo sumažinta 15 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 778–813 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Nyderlanduose,
Kone
buvo priskirta pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 55 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
Otis
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 41 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
Schindler
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 24 500 000 EUR pradinės baudos dydis.
ThyssenKrupp
ir MEE buvo priskirtos ketvirtajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 8 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo
684 ir 685 konstatuojamosios dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 69 700 000 EUR ir 17 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir dešimt mėnesių (nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), Komisija
55 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Kone
ir
Schindler
padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir devynis mėnesius (nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija
45 % padidino šių įmonių pradines baudas. MEE padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir vieną mėnesį (nuo 2000 m. sausio
11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija 40 % padidino šios įmonės pradinę baudą. Taigi
Kone
pradinė bauda sudarė 79 750 000 EUR,
Otis
– 108 035 000 EUR,
Schindler
– 35 525 000 EUR,
ThyssenKrupp
– 26 350 000 EUR ir MEE – 11 900 000 EUR (ginčijamo sprendimo 695 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 715–720 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ir 751–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Otis
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
ir MEE baudos buvo sumažintos 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 836–855 konstatuojamosios
dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„1 straipsnis
<...>
2. Kalbant apie Vokietiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone
Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis
Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler
Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 6 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.
<...>
4. Kalbant apie Nyderlandus, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone
Nyderlandai] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis
Nyderlandai] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler
Nyderlandai] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
ThyssenKrupp
: [TKAG] ir [TKL] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d. ir
–        [MEE] – nuo 2000 m. sausio 11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.
2 straipsnis
<...>
2. Už 1 straipsnio 2 dalyje nurodytus pažeidimus Vokietijoje skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone
Vokietija] – 62 370 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis
Vokietija] – 159 043 500 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler
Vokietija] – 21 458 250 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] –374 220 000 EUR.
<...>
4. Už 1 straipsnio 4 dalyje nurodytus pažeidimus Nyderlanduose skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone
Nyderlandai] – sumoka 79 750 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis
Nyderlandai] – 0 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler
Nyderlandai] – 35 169 750 EUR,
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG] ir [TKL] – 23 477 850 EUR ir
–        [MEE] – 1 841 400 EUR.
<...>“

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gegužės 8 d., ieškovės KC,
Kone
Vokietija ir
Kone
Nyderlandai pateikė šį ieškinį.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, imdamasis
proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, pateikė šalims rašytinį klausimą ir paprašė jų pateikti
dokumentus. Ieškovės į Bendrojo Teismo klausimą per nustatytą terminą neatsakė. Tačiau jos į jį atsakė 2009 m. rugsėjo 10 d.
raštu. Minėtame rašte ir 2009 m. rugsėjo 28 d. rašte ieškovės pabrėžė, kad tam tikri duomenys yra konfidencialaus pobūdžio
ir paprašė, kad Bendrasis Teismas šių duomenų neskelbtų. Šalys atsakė į prašymą pateikti dokumentus per nustatytą terminą.
Per 2009 m. spalio 16 d. posėdį buvo išklausytos šalių pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
2009 m. spalio 14 d. nutartimi, remdamasis Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktu, 66 straipsnio 1 dalimi ir 67 straipsnio
3 dalies antra pastraipa, Bendrasis Teismas nurodė Komisijai pateikti dokumentus, kurie, jos manymu, yra konfidencialūs. Komisija
prašymą įvykdė per nustatytą terminą. Kadangi Bendrasis Teismas manė, kad minėti dokumentai nėra būtini ginčui išspręsti,
jie buvo grąžinti Komisijai jų neperduodant ieškovėms ir žodinė proceso dalis buvo užbaigta.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 2 dalį tiek, kiek ja skiriama bauda KC ir
Kone
Vokietija bei neskirti baudos arba ją skirti mažesnę nei nustatyta ginčijamame sprendime,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 4 dalį tiek, kiek ja skiriama bauda KC ir
Kone
Nyderlandai bei skirti mažesnę baudą nei nustatyta ginčijamame sprendime,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškovės ginčija, pirma, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 2 dalies, kuria atitinkamoms įmonėms skiriamos baudos už Vokietijoje
padarytus pažeidimus, teisėtumą ir, antra, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 4 dalies, kuria atitinkamoms įmonėms skiriamos
baudos už Nyderlanduose padarytus pažeidimus, teisėtumą.
Šiuo tikslu ieškovės remiasi trimis ieškinio pagrindais. Pirmasis pagrindas susijęs su 1998 m. gairių ir proporcingumo principo
pažeidimu nustatant pradinių baudų dydį. Antrasis pagrindas susijęs su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu ir
teisėtų lūkesčių apsaugos principo, vienodo požiūrio principo ir teisės į gynybą pažeidimu. Trečiasis pagrindas susijęs su
teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimu apskaičiuojant baudų sumažinimo dėl bendradarbiavimo ne pagal
2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo dydį.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių ir proporcingumo principo pažeidimu nustatant pradinių baudų dydį
Ieškovės teigia, kad Komisija klaidingai taikė 1998 m. gaires ir pažeidė proporcingumo principą nustatydama pradinių baudų,
skirtų už pažeidimus Vokietijoje ir Nyderlanduose, dydžius.
Visų pirma primintina, jog iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų
apskaičiavimo metodą. Šiame 1998 m. gairėse apibrėžtame metode yra įvairių lankstumo nuostatų, leidžiančių Komisijai naudotis
savo diskrecija laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 112 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis
bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia
atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra (2009 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 72 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktas).
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 16 punkte, Komisija šioje byloje baudų dydį nustatė taikydama 1998 m. gairėse apibrėžtą metodą.
Nors 1998 m. gairės negali būti kvalifikuotos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis
dėlto jose nustatyta elgesio taisyklė, nurodanti administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti,
nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 209 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką;
2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 70 punktą).
Priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems
skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju
gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimą
(žr. 34 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 34 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
71 punktą).
Be to, 1998 m. gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį,
ir todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (34 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 ir 213 punktai).
Galiausiai primintina, jog 1998 m. gairėse numatyta, pirma, kad reikia nustatyti paties pažeidimo sunkumo laipsnį ir tuo remiantis
galima nustatyti bendrą pradinį dydį (1A punkto antra pastraipa). Antra, sunkumo laipsnis vertinamas atsižvelgiant į padarytų
pažeidimų pobūdį ir atitinkamos įmonės požymius, visų pirma jos dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje, dėl kurių gali būti koreguojamas
pradinis dydis, įmonės suskirstytos į kategorijas ir nustatytas specialus pradinis dydis (1A punkto trečia–septinta pastraipos).
Šiuo atveju, kiek tai susiję su ginčijamame sprendime pateiktu pažeidimo sunkumo įvertinimu, Komisija kartu išnagrinėjo keturis
pažeidimus, konstatuotus ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, „nes [jie] <...> turi bendrų požymių“ (ginčijamo sprendimo 657 konstatuojamoji
dalis).
Pirmiausia, kalbėdama apie pažeidimų pobūdį, Komisija ginčijamo sprendimo 658 ir 659 konstatuojamosiose dalyse paaiškina:
„658 Pažeidimai, dėl kurių priimtas šis sprendimas, daugiausia buvo slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba
įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti
tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros
ir modernizavimo veiklos). Tokie horizontalūs apribojimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių [EB] 81 straipsnio
pažeidimų. Dėl pažeidimų šioje byloje iš klientų buvo dirbtinai atimta galimybė pasinaudoti konkurencinės pasiūlos privalumais.
Taip pat pažymėtina, kad tam tikri projektai, kuriais buvo manipuliuojama, buvo iš mokesčių finansuojami viešieji pirkimai,
kaip tik skelbiami tam, kad būtų gauti konkurencingi, be kita ko, gero kokybės ir kainos santykio požiūriu, pasiūlymai.
659 Vertinant pažeidimo sunkumą, su jo tikslu susiję veiksniai paprastai yra svarbesni nei susiję su jo įtaka, ypač tuomet,
kai, kaip yra šioje byloje, susitarimai susiję su labai sunkiais pažeidimais, kaip antai, kainų nustatymu ir rinkos pasidalijimu.
Susitarimo įtaka paprastai nėra lemiamas kriterijus vertinant pažeidimo sunkumą.“
Komisija teigia, kad „nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes buvo neįmanoma pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos
veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie būtų vyravę, jei nebūtų buvę pažeidimų“ (ginčijamo
sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji nusprendė, kad „yra <...> akivaizdu, jog pažeidimai turėjo faktinės įtakos“,
ir šiuo atžvilgiu paaiškina, jog „tai, kad kartelio dalyviai įgyvendino įvairius antikonkurencinius susitarimus, savaime suponuoja,
jog buvo padaryta įtaka rinkai, net jei tikrąją įtaką sunku įvertinti, nes nėra žinoma, be kita ko, nei tai, ar pateikiant
pasiūlymus buvo sukčiaujama dėl kitų projektų ir kiek tokių projektų būta, nei kiek projektų galėjo būti paskirstyta tarp
kartelio dalyvių neiškilus būtinybės joms susisiekti tarpusavyje“ (ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Toje pačioje
konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, kad „didelės bendros konkurentų rinkos dalys parodo tikėtiną antikonkurencinį
poveikį, o santykinis šių rinkos dalių stabilumas per visą pažeidimų laikotarpį patvirtina tokį poveikį“.
Tada ginčijamo sprendimo 661–669 konstatuojamosiose dalyse Komisija atsako į ieškovių per administracinę procedūrą pateiktus
argumentus, kuriais siekiama įrodyti nedidelę pažeidimų įtaką rinkai.
Dėl atitinkamos geografinės rinkos dydžio Komisija ginčijamo sprendimo 670 konstatuojamojoje dalyje nustatė, kad „karteliai,
dėl kurių buvo priimtas [ginčijamas] sprendimas, atitinkamai apėmė visą Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų teritoriją“
ir kad „iš teismų praktikos aiškiai išplaukia, jog nacionalinė geografinė rinka, apimanti visą valstybės narės teritoriją,
savaime sudaro didelę bendrosios rinkos dalį“.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad, „atsižvelgiant į pažeidimų pobūdį ir į tai,
kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba Nyderlandų) teritoriją, kiekviena
sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai sunkius EB 81 straipsnio pažeidimus“. Ji padarė išvadą, jog „šie veiksniai
yra tokio pobūdžio, kad pažeidimai turi būti pripažinti labai sunkiais, net jei negalima įvertinti jų tikrosios įtakos“.
Pirma, kalbėdamos apie Vokietijoje padarytą pažeidimą, ieškovės teigia, jog ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į pačios
Komisijos išvadas, kad kartelis Vokietijoje buvo susijęs ne su visais liftų projektais. Taigi rinką, kuriai padaryta įtaka,
sudaro tik liftų projektai, kurių vertė viršija 1 mln. EUR, t. y. maždaug 20–30 % visos rinkos, o tai savo prašymuose atleisti
nuo baudų patvirtino
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
(ginčijamo sprendimo 281 ir 664 konstatuojamosios dalys). Savo dublike ieškovės taip pat pažymi, jog, pirma, bendros pradinės
baudos, nustatytos už pažeidimą Vokietijoje, ir, antra, pradinių baudų, nustatytų už pažeidimus Belgijoje ir Nyderlanduose,
palyginimas patvirtina, kad už Vokietijoje padarytą pažeidimą nustatyta pradinė bauda yra neproporcinga, nes, priešingai nei
Vokietijos kartelio atveju, Belgijos ir Nyderlandų karteliai yra susiję su visa liftų rinka.
Šiuo atžvilgiu svarbu pabrėžti, kad ieškovės neginčija 1998 m. gairių 1A punkte apibrėžto bendro pradinės baudos dydžio nustatymo
metodo teisėtumo. Šis metodas atitinka fiksuotų tarifų nustatymo logiką, pagal kurią bendras pagal pažeidimo sunkumą nustatomas
pradinės baudos dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį ir geografinį paplitimą, taip pat į konkrečią pažeidimo
įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta (2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T-15/02, Rink. p. II‑497, 134 punktas ir 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 62 punktas).
Be to, atitinkamos rinkos dydis iš esmės nėra privalomas veiksnys, o tik vienas iš reikšmingų veiksnių vertinant pažeidimo
sunkumą, ir pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija neprivalo apibrėžti atitinkamos rinkos arba įvertinti jos dydžio,
jei nagrinėjamo pažeidimo dalykas yra antikonkurencinis (šiuo klausimu žr. 32 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 ir 64 punktus ir 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 109 punktą). Taigi nustatydama pradinės baudos dydį Komisija gali, bet neprivalo atsižvelgti
į rinkos, kurioje buvo padarytas pažeidimas, vertę (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
134 punktą ir 45 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). 1998 m. gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas pagal bendrąją apyvartą
arba pagal įmonių apyvartą atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto gairėse nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos
dydį, kad būtų laikomasi bendrųjų Sąjungos teisės principų ir, jei tai reikalinga dėl aplinkybių (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 187 punktas).
Todėl ieškovių argumentas, kad bendras pradinės baudos dydis, nustatytas už kartelį Vokietijoje, turėtų atspindėti tariamai
ribotą atitinkamos rinkos dydį, yra grindžiamas klaidinga prielaida ir turi būti atmestas.
Šiuo atveju, kaip pažymėta šio sprendimo 38–43 punktuose, vertindama pažeidimo sunkumą Komisija atsižvelgė į pažeidimo pobūdį
ir geografinį atitinkamos rinkos dydį.
Priešingai nei teigia ieškovės, iš ginčijamo sprendimo 664 konstatuojamosios dalies, kurioje Komisija atsako į
Kone
ir
Otis
argumentus dėl tariamai ribotos pažeidimo įtakos, matyti, kad susitarimai Vokietijoje padarė įtaką ne tik eskalatoriams ir
liftų projektams, kurių vertė viršija 1 mln. EUR, nes Komisija manė, jog tikėtina, „kad veikla, susijusi su karteliu dėl liftų
projektų, kurių vertė viršija 1 mln. EUR ir kurie apima greitaeigius brangius liftus, galėjo daryti įtaką likusiai liftų rinkos
daliai“. Toje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat pažymėjo, kad bendra projekto vertė yra svarbesnė už liftų skaičių
ir tipą, kad neįmanoma įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos ir kad iš faktinių aplinkybių aiškiai matyti, jog šalys turėjo
ketinimą ne pašalinti tam tikrus produktų tipus, bet susitarti dėl projektų, kur buvo lengviausia pašalinti konkurenciją.
Taip pat reikia priminti, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme dėl Vokietijos pati
Kone
konkrečiai nurodė, jog [
konfidencialu
](
) (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 256 konstatuojamąją dalį), o tai rodo, kad karteliu buvo siekiama įšaldyti rinkos dalis
visoje liftų rinkoje. Kaip pabrėžia Komisija, aiškus slaptas susitarimas dėl projektų, kurių vertė viršija 1 mln. EUR, yra
nesuderinamas su agresyvia konkurencija dėl mažesnės vertės projektų. Be to, iš ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamosios
dalies, kurios ieškovės neginčijo, matyti, kad
ThyssenKrupp
taip pat nurodė, jog atskirais atvejais buvo nagrinėjami ir mažesnės vertės projektai. Tai reiškia, jog ieškovių argumentas,
kad liftų atveju kartelis buvo susijęs tik su maždaug 20–30 % Vokietijos rinkos, turi būti atmestas.
Be to, kalbant apie kartelį Vokietijoje, reikia pažymėti, kad nors Komisija nemėgino įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos (ginčijamo
sprendimo 660 konstatuojamoji dalis), ji nustatė sumažintą pradinės baudos dydį tam, kad atitinkamų įmonių naudai būtų atsižvelgta
į tai, jog karteliais galėjo būti padaryta tiesioginė įtaka ne visai liftų rinkai. Taigi, kaip ginčijamo sprendimo 664 konstatuojamojoje
dalyje pažymėjo Komisija, atsakydama į tam tikrų kartelio dalyvių argumentus, kad liftų atveju kartelis buvo susijęs tik su
greitaeigiais liftais, nustatydama pradinės baudos dydį iš tiesų ji „atsižvelgė į tai, kad pagal kartelį vykdoma veikla galbūt
nebuvo padaryta tiesioginė įtaka visai liftų rinkai“. Aišku, kad pradinė bauda už kartelį Vokietijoje, išreiškus ją kaip viso
rinkos dydžio procentinę dalį, buvo nustatyta mažesnė nei pradinės baudos, pritaikytos už kitus ginčijamame sprendime nagrinėjamus
kartelius (žr. šio sprendimo 55 punktą).
Taip pat, net jeigu liftų atveju kartelis Vokietijoje turėjo įtakos tik liftų projektams, kurių vertė viršija 1 mln. EUR (to
ieškovės neįrodė ir tam, beje, prieštarauja tam tikri
ThyssenKrupp
pareiškimai) (žr. šio sprendimo 50 punktą), pradinės baudos dydis būtų pateisinamas, net jeigu būtų lyginamas su dydžiais,
nustatytais už kitus kartelius. Svarbu pabrėžti, kad su karteliu Vokietijoje susijusi geografinė rinka buvo daug didesnė už
su kitais karteliais susijusias geografines rinkas.
Be to, reikia pabrėžti, kad sąlyginai mažas nagrinėjamų produktų rinkos dydis, net jeigu jis būtų įrodytas, turi nedidelę
reikšmę, palyginti su visais kitais pažeidimo sunkumą parodančiais veiksniais, paminėtais ginčijamo sprendimo 657–671 konstatuojamosiose
dalyse ir šio sprendimo 38–43 punktuose (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 151 punktą).
Galiausiai, net jeigu konstatuodama kelis labai sunkius pažeidimus viename sprendime Komisija turi laikytis proporcingumo
tarp bendrų pradinės baudos dydžių ir įvairių paveiktų rinkų dydžių, šiuo atveju nėra pagrindo manyti, kad bendras pradinės
baudos dydis, nustatytas už kartelį Vokietijoje, yra neproporcingas, palyginti su pradinės baudos dydžiais, nustatytais už
kartelius Belgijoje ir Nyderlanduose.
Reikšmingų duomenų nagrinėjimas parodo, kad Komisija, atsižvelgdama į paveiktų rinkų dydį, pradines baudas už pažeidimus,
padarytus susijusiose valstybėse narėse, nustatė pagrįstai ir nuosekliai, netaikydama konkrečios matematinės formulės, kurios
taikyti ji bet kuriuo atveju neprivalėjo (žr. šio sprendimo 45–47 punktus). Pirma, didžiausios, t. y. Vokietijos rinkos, kurios
vertė sudaro 576 mln. EUR, atveju buvo nustatytas 70 mln. EUR bendras pradinės baudos dydis. Antra, kitų dviejų pagal dydį
rinkų, t. y. Nyderlandų ir Belgijos, kurių vertė atitinkamai sudaro 363 mln. EUR ir 254 mln. EUR, atveju buvo nustatyti atitinkamai
55 mln. EUR ir 40 mln. EUR bendri pradinės baudos dydžiai.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į fiksuotų tarifų nustatymo logiką, kuria grindžiamas 1998 m. gairių 1 A punkte nustatytas
metodas, pagal kurį nereikalaujama, kad nustatydama bendrą pradinės baudos dydį Komisija atsižvelgtų į paveiktos rinkos dydį
ir juo labiau kad šį dydį nustatytų kaip visos apyvartos rinkoje procentinę dalį (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
134 punktą), bendro pradinės baudos dydžio, nustatyto už Vokietijoje padarytą pažeidimą, negalima laikyti neproporcingu,
palyginti su pradinės baudos dydžiais, nustatytais už Belgijoje ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus.
Antra, kalbėdama apie Nyderlanduose padaryto pažeidimo sunkumą
Kone
primena, kad Komisija turi atsižvelgti į pažeidimo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos
geografinės rinkos dydį.
Ieškovės teigia, jog Komisija padarė klaidingą išvadą, kad Nyderlanduose padarytas pažeidimas yra tokio paties pobūdžio kaip
padarytieji Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge, o tai yra akivaizdi vertinimo klaida ir vienodo požiūrio principo pažeidimas.
Šiuo klausimu jos nurodo, kad, pirma, šiose valstybėse narėse susitarimai paprastai buvo sudaromi aukščiausiu valdymo lygmeniu.
Antra, projektų paskirstymai buvo grindžiami iš anksto sutartu rinkos pasidalijimu tarp dalyvių ir jais buvo siekiama įšaldyti
rinkos dalis. Trečia, projektų sąrašai buvo laikomi. Be to, dalyviai ėmėsi ekstremalių priemonių tam, kad paslėptų savo neteisėtą
elgesį. Ketvirta, Belgijoje ir Liuksemburge pažeidimai buvo susiję su visais projektais ir (arba) sutartimis, o Vokietijoje
– su visais projektais, kurių vertė viršijo tam tikrą sumą. Penkta, Belgijoje buvo kompensavimo mechanizmas už „paslaugas“.
Visų šių aplinkybių nebuvo Nyderlanduose padaryto pažeidimo atveju.
Konstatuotina, kad šios aplinkybės, net jeigu būtų įrodytos, negali paneigti ginčijamo sprendimo 658 konstatuojamojoje dalyje
pateikto Komisijos vertinimo, susijusio su Nyderlanduose konstatuoto pažeidimo pobūdžiu. Nyderlanduose padarytas pažeidimas,
kaip ir pažeidimai, padaryti Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge, daugiausia buvo slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti
rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus,
ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės
nesitarė dėl priežiūros ir modernizavimo veiklos). Tokie horizontalūs apribojimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių
[EB] 81 straipsnio pažeidimų (ginčijamo sprendimo 658 konstatuojamoji dalis), o tai aiškiai matyti iš 1998 m. gairių 1 A punkto,
kuriame tokio tipo pažeidimai kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“.
Anot ieškovių, Nyderlanduose padarytas pažeidimas turėjo mažesnę įtaką rinkai nei karteliai Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge.
Priešingai nei teigia Komisija, yra įmanoma įvertinti įtaką rinkai apskritai, palyginant susijusių projektų vertę su visa
rinkos verte. Be to,
Otis
,
ThyssenKrupp
ir
Kone
vieningai mano, kad pažeidimu įtaka galėjo būti padaryta mažesnei kaip 10 % dydžio rinkos daliai. Alternatyviai
Kone
nurodo, kad, atsižvelgiant į įrodymus ir pažeidimo pobūdį bei įtaką, Nyderlanduose padarytą pažeidimą Komisija turėjo kvalifikuoti
kaip „sunkų“, o ne „labai sunkų“ ir kad todėl ji turėjo sumažinti pradinę baudą už Nyderlanduose padarytą pažeidimą.
Pagal 1998 m. gairių 1A punkto pirmą pastraipą Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, konkrečią įtaką rinkai turi išnagrinėti
tik tuomet, jei ši įtaka gali būti įvertinta (šiuo klausimu žr. 32 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 46 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
143 punktą ir 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 216 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į įprastą
konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (žr. 34 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju, ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija teigia, kad „[ji] nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes buvo
neįmanoma pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie
būtų vyravę, jei nebūtų buvę pažeidimų“. Nors ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija nusprendė, kad akivaizdu, jog karteliai
turėjo faktinės įtakos, nes buvo įgyvendinti ir nors 661–669 konstatuojamosiose dalyse Komisija atmetė atitinkamų įmonių argumentus,
kuriais buvo siekiama įrodyti nedidelę kartelių įtaką, konstatuotina, kad ginčijamame sprendime vertinant pažeidimų sunkumą
nebuvo atsižvelgta į galimą jų įtaką rinkai.
Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje Komisija savo išvadą dėl pažeidimų sunkumo vertinimo grindžia
tik tuo, kad atsižvelgia į minėtų pažeidimų pobūdį ir jų geografinį paplitimą. Šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė,
kad, „atsižvelgiant į pažeidimų pobūdį ir į tai, kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos,
Liuksemburgo arba Nyderlandų) teritoriją, [laikytina, kad] kiekviena sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai sunkius
EB 81 straipsnio pažeidimus“.
Kalbant apie argumentą, kad yra įmanoma įvertinti įtaką rinkai apskritai, palyginant susijusių projektų vertę su visa rinkos
verte, konstatuotina, jog ieškovės nepaaiškina, kaip turi būti apskaičiuota įtaka rinkai. Šiuo klausimu savo dublike ieškovės
pateikia nuorodą į
Kone
paaiškinimus, esančius jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. Nors ir nėra reikalo priimti sprendimo dėl tokių ieškinio
priede pateiktų argumentų priimtinumo, pažymėtina, kad ieškovės tik pamini ribotą kartelio įtaką rinkai Nyderlanduose ir šiuo
atžvilgiu iš esmės pateikia nuorodą į atitinkamų įmonių pareiškimus, pagal kuriuos kartelis buvo susijęs tik su tam tikrais
projektais. Kaip teigia Komisija, tokie pareiškimai nereiškia, kad pažeidimo įtaką buvo galima įvertinti, nes kartelio mastas
nebuvo žinomas. Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje, kurios ieškovės neginčijo, Komisija nurodė,
kad „nebuvo jokio reikalo pasidalyti visų projektų Nyderlanduose, nes atitinkamos įmonės turėjo tartis tik dėl tų projektų,
kurie nebuvo automatiškai paskirti vienai iš jų dėl nusistovėjusio santykio su esamu klientu“. Be to, ieškovių argumentai
negali paneigti ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamojoje dalyje esančios Komisijos išvados, kad buvo neįmanoma pakankamai
tikrai nustatyti konkurencijos veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie būtų vyravę, jei nebūtų
buvę pažeidimų (žr. šio sprendimo 62 ir 63 punktus).
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad ieškovių argumentai nepaneigia Nyderlanduose padaryto pažeidimo kvalifikavimo kaip
„labai sunkaus“.
Taigi pažymėtina, kad ginčijamame sprendime konstatuoti pažeidimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio
pažeidimų, nes jų dalyką sudarė „slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant
naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros
ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir modernizavimo veiklos)“ (ginčijamo sprendimo
658 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu 1998 m. gairėse nurodyta, kad „labai sunkiems“ pažeidimams iš esmės priskiriami
horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, kainų karteliai, rinkos pasidalijimo kvotos ir kiti tinkamam vidaus rinkos veikimui
pavojų keliantys veiksmai. Šie pažeidimai įtraukti ir į pavyzdinį kartelių, kurie pagal EB 81 straipsnio 1 dalies c punktą
tiesiogiai pripažinti nesuderinamais su bendrąja rinką, sąrašą. Be sunkių konkurencijos trukdymų, kuriuos sukelia tokie karteliai,
jais, įpareigojant šalis paisyti įvairių, dažnai nacionalinėmis sienomis apribotų, rinkų, šios rinkos taip pat atribojamos
ir taip paneigiamas pagrindinis EB sutartyje numatytas Bendrijos rinkos integracijos tikslas. Teismų praktikoje tokie pažeidimai,
ypač jei tai yra horizontalūs karteliai, taip pat pripažįstami „ypač sunkiais“ arba „akivaizdžiais pažeidimais“ (1995 m. balandžio
6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktas, 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 136 punktas ir 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 85 punktas).
Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad antikonkurencinės praktikos įtaka savaime nėra lemiamas kriterijus
vertinant pažeidimo sunkumą. Su tam tikro elgesio ketinimais susiję aspektai gali turėti daugiau reikšmės, nei su šia įtaka
susiję aspektai visų pirma tada, kai savo prigimtimi tai yra sunkus pažeidimas, pavyzdžiui, rinkų padalijimas (2003 m. spalio
2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 118 punktas ir 32 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
96 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 199 punktas ir 61 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
251 punktas).
Taigi pažeidimo pobūdis yra svarbiausias apibūdinant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Iš labai sunkių pažeidimų aprašymo 1998 m.
gairėse matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais, kaip šioje byloje, siekiama pasidalyti rinkas, vien dėl
savo pobūdžio gali būti pripažinti „labai sunkiais“ ir nebūtina apibūdinti tokių veiksmų konkrečiai pagal jų įtaką arba geografines
ribas (šiuo klausimu žr. 32 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktą ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Erste Bank der österreichischen Sparkassen prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 103 punktą). Šią išvadą patvirtina tai, kad aprašant
sunkius pažeidimus aiškiai nurodoma, jog jie turi įtakos rinkai ir veikia didesnes bendrosios rinkos sritis, o labai sunkių
pažeidimų aprašyme neminimas joks konkrečios įtakos rinkai arba poveikio tam tikroje konkrečioje teritorijoje reikalavimas
(šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 171 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vadinasi, Komisija teisėtai manė, kad atsižvelgiant į Nyderlanduose padaryto pažeidimo dalyką jis dėl savo pobūdžio buvo labai
sunkus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu ir teisėtų lūkesčių apsaugos principo,
vienodo požiūrio principo ir teisės į gynybą pažeidimu
Ieškovės primena, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo jos pateikė prašymus atleisti nuo baudų arba sumažinti
jų dydį. Tačiau Komisija pažeidė šio pranešimo nuostatas, vertindama jų bendradarbiavimo kokybę ir naudingumą. Anot ieškovių,
Komisija taip pat nepaisė jų teisėtų lūkesčių ir pažeidė teisę į gynybą. Galiausiai ieškovės teigia, kad, vertindama pagal
šį pranešimą taikytiną baudų sumažinimą, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Pažymėtina, kad 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija nustatė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms
su Komisija, siekiant konstatuoti kartelį, gali būti neskiriama arba sumažinta bauda, kuri būtų skirta joms nebendradarbiaujant.
Visų pirma 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo A skirsnio 8 dalyje numatyta:
„Komisija suteikia įmonei atleidimą nuo baudų, kurios kitaip jai grėstų, jeigu:
a)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą pagal Reglamento Nr. 17
14 straipsnio 3 dalį dėl įtariamo kartelio, darančio įtaką Bendrijai; arba
b)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia nustatyti [EB] 81 straipsnio pažeidimą dėl įtariamo kartelio,
darančio įtaką Bendrijai.“
Toliau 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo B skirsnio 20 dalyje nustatyta, kad „įmonėms, kurios neatitinka A skirsnyje
numatytų [atleidimo nuo baudos] sąlygų, gali būti sumažinta bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta“, o 21 dalyje – jog tam,
„kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų ženklią papildomąją vertę Komisijos
turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu“.
Dėl papildomosios vertės sąvokos 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 dalyje nustatyta:
„Sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos
gebėjimą įrodyti minėtus faktus. Šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams, atsiradusiems
laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams. Lygiai taip pat tiesiogiai su minėtais faktais
susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatyta, kad mažinant baudas įmonės skirstomos
į tris kategorijas:
„– pirmai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 30–50 % sumažinimas;
– antrai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 20–30 % sumažinimas;
– paskesnėms įmonėms, kurios atitinka 21 dalies sąlygas: iki 20 % sumažinimas.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto antroje pastraipoje nustatyta:
„Siekdama nustatyti sumažinimo dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys
21 dalies sąlygas, ir į jų papildomąją vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo
nuosekliai ir be išlygų.“
Galiausiai 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinėje pastraipoje nustatyta:
„Be to, jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio
veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos
įrodymus.“
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Primintina, kad Reglamento Nr. 1/2002 23 straipsnio 2 dalimi, kuri yra teisinis baudų skyrimo pažeidus Sąjungos konkurencijos
teisės taisykles pagrindas, Komisijai suteikiama diskrecija nustatyti baudas (šiuo klausimu žr. 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktą), be kita ko, pagal jos bendrą politiką konkurencijos srityje (1983 m. birželio 7 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825 105 ir 109 punktai). Būtent tokiomis aplinkybėmis, siekdama užtikrinti savo sprendimų, kuriais
skiriamos baudos, skaidrumą ir objektyvumą, Komisija priėmė ir paskelbė 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiuo instrumentu
siekiama patikslinti kriterijus, kuriuos, laikydamasi aukštesnės galios teisės normų, ji ketina taikyti naudodamasi savo diskrecija.
Taigi ji pati apribojo savo diskreciją (pagal analogiją žr. 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktą), nes Komisija turi laikytis savo pačios nustatytų taisyklių (pagal analogiją žr. 1996 m.
gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktą).
Tai, kad priimdama 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija pati apribojo savo diskreciją, vis dėlto nėra nesuderinama
su didelės Komisijos diskrecijos išsaugojimu (pagal analogiją žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 224 punktą).
Iš tikrųjų 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo yra įvairių lanksčių normų, leidžiančių Komisijai naudotis savo diskrecija
laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas (pagal analogiją žr. 81 punkte
minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Taigi pažymėtina, kad Komisija turi didelę diskreciją vertindama, ar įrodymai, kuriuos pateikė įmonė, paprašiusi taikyti 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi didelę papildomąją vertę, kaip ji suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį (šiuo klausimu
žr. 2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 88 punktą ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 555 punktą). Kalbant apie minėto pranešimo 8 dalies a ir b punktus, konstatuotina, kad ši diskrecija
išplaukia iš pačios šios nuostatos formuluotės, kurioje aiškiai kalbama apie įrodymus, kurie „Komisijos nuomone“ atitinkamai
leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą arba nustatyti pažeidimą. Įmonės bendradarbiavimo kokybės ir naudos vertinimas
susijęs su sudėtingais faktinių aplinkybių vertinimais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81 punktą ir 34 punkte minėto Sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
271 punktą).
Taip pat Komisija, konstatavusi, kad įrodymai turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 21 dalį, turi diskreciją nustatyti tikslų baudos sumažinimo atitinkamai įmonei lygį. 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatytos baudos dydžio sumažinimo ribos skirtingoms nurodytoms įmonių
kategorijoms, o šios dalies antroje pastraipoje nustatyti kriterijai, į kuriuos Komisija turi atsižvelgti apibrėždama sumažinimo
lygį šiose ribose.
Atsižvelgiant į diskreciją, kurią turi Komisija vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų šios diskrecijos ribų peržengimą (šiuo klausimu žr. 83 punkte minėto
Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81, 88 ir 89 punktus ir 83 punkte minėto 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
555 punktą).
Dėl
Kone
bendradarbiavimo siekiant įrodyti Vokietijoje padarytą pažeidimą

Kone
, kuri 2004 m. vasario 12 d. pirmoji pateikė su karteliu Vokietijoje susijusį prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
(ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamoji dalis), nebuvo atleista nuo baudų pagal to pranešimo 8 dalį (ginčijamo sprendimo
790 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 783–786 konstatuojamosiose dalyse Komisija padarė išvadą, kad 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies
a punktas netaikytinas, nes trečiosios šalies pateikta informacija leido jai atlikti patikrinimą Vokietijoje 2004 m. sausio
28 d.
Minėto pranešimo 8 dalies b punktas taip pat netaikytinas dėl šių ginčijamo sprendimo 787–789 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų
motyvų:
„787      Komisija atleidžia nuo baudų pagal [2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 [dalies] b punktą, jei įmonė pirmoji pateikia
įrodymus, kurie, Komisijos manymu, gali jai leisti konstatuoti [EB] 81 straipsnio pažeidimą, susijusį su tariamu karteliu,
o tai reiškia, kad Komisija prieš tai neturėjo pakankamai įrodymų, leidžiančių konstatuoti [EB] 81 straipsnio pažeidimą, ir
kad jokiai įmonei nebuvo taikomas sąlyginis atleidimas nuo baudų pagal 8 [dalies] a punktą.
788      Pagal [2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] pateiktame prašyme esančios
Kone
pastabos yra nevienareikšmės ir jas pagrindžia tik jos pačios rašytiniai pareiškimai, kurie grindžiami atsiminimais. Ji pripažįsta,
kad [
konfidencialu
]. Šiuo atveju Komisija jau turėjo iš kitų šaltinių gautos informacijos apie tariamą pažeidimą, pavyzdžiui, trečiųjų šalių
pastabos ir patikrinimai. Ši informacija lėmė pagrindinę bylos kryptį administracinėje procedūroje, kurią Komisija pradėjo
savo iniciatyva. Vadinasi, tokiomis aplinkybėmis įmonė, pageidaujanti atleidimo nuo baudų pagal [2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo
8 [dalies] b [punktą], turėtų pateikti Komisijai informacijos, leidžiančios gerokai sutrumpinti jos tyrimą.
789
Kone
pastabose dėl Vokietijos su karteliu susijusi veikla aprašyta ne taip tiksliai kaip jos pastabose dėl Belgijos bei Liuksemburgo
ir jų nepagrindžia kaltę patvirtinantys dokumentiniai įrodymai (išskyrus jos pačios pareiškimus). Todėl
Kone
negali teigti, kad jos pastabos dėl, viena vertus, Belgijos ir Liuksemburgo ir, kita vertus, Vokietijos buvo „tokios pačios
kokybės“.“
Vis dėlto
Kone
bauda buvo sumažinta 50 % pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmą įtrauką
dėl jos bendradarbiavimo, susijusio su karteliu Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 793 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės teigia, kad, pirma,
Kone
įvykdė atleidimo nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą sąlygas, kiek tai susiję su Vokietijoje
padarytu pažeidimu, nes ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi 2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
pastabomis tam, kad įrodytų visas šio pažeidimo aplinkybes. Jos pabrėžia tai, kad tuo metu, kai
Kone
pateikė prašymą pagal minėtą pranešimą, Komisija dar neturėjo pakankamai įrodymų Vokietijoje padarytam pažeidimui įrodyti
ir kad
Kone
buvo pirmoji įmonė, pateikusi informacijos apie šį pažeidimą.
Reikia priminti, kad viena iš atleidimo nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą sąlygų yra
ta, kad įmonė turi būti pirmoji, pateikusi įrodymų, kurie, Komisijos manymu, leidžia jai konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimą,
susijusį su tariamu Bendrijai įtaką darančiu karteliu.
Pažymėtina, kad tuo metu, kai
Kone
pateikė prašymą dėl Vokietijos, t. y. 2004 m. vasario 12 d., Komisija, remdamasi tada turima informacija, jau preziumavo
kartelio Vokietijoje egzistavimą liftų ir eskalatorių sektoriuje. Iš trečiosios šalies gavusi informacijos, 2004 m. sausio
28 d. ji jau atliko patikrinimus
ThyssenKrupp
ir tam tikrų Vokietijoje esančių jos dukterinių bendrovių patalpose (ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamoji dalis).
Žinoma, neginčijama, kad Komisija dar neturėjo pakankamai įrodymų Vokietijoje padarytam pažeidimui konstatuoti tuo metu, kai
Kone
pateikė prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir kad
Kone
buvo pirmoji įmonė, pateikusi tokį prašymą dėl minėto pažeidimo (ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto, priešingai nei teigia ieškovės, šių aplinkybių savaime nepakanka, kad būtų galima reikalauti atleisti nuo baudų
pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą. Būtent įmonės, kaip antai
Kone
, bendradarbiavimo kokybė lemia tai, ar ji gali būti atleista nuo baudų pagal šią nuostatą. Nepakanka to, kad
Kone
pateikė informacijos ir įrodymų, leidžiančių sėkmingai tirti pažeidimą. Nors nebūtina, kad pateikti įrodymai būtų pakankami
visam pažeidimui ar jo mažiausioms detalėms įrodyti, vis dėlto tokie įrodymai turi būti pakankamo pobūdžio, tikslumo ir įrodomosios
galios, kad Komisija galėtų konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimą.
Atsižvelgiant į diskreciją, kurią Komisija turi vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar Komisija akivaizdžiai viršijo šią diskreciją, kai padarė išvadą, kad
Kone
pateikti įrodymai jai neleido konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimo, susijusio su karteliu Vokietijoje (šiuo klausimu žr.
83 punkte minėto 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
555 punktą).
Pirma, reikia priminti, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame
Kone
prašyme esantys įrodymai dėl Vokietijos yra įtraukti į jos 2004 m. vasario 12 d. pastabas ir papildyti bei ištaisyti 2004 m.
vasario 18 d. pastabomis. Prie 2004 m. vasario 12 d. pastabų yra pridėti du
Kone
vadovų pareiškimai, kurių pirmame aprašytas kartelis Vokietijos liftų rinkoje [
konfidencialu
], o antrame – kartelis Vokietijos eskalatorių rinkoje [
konfidencialu
].
Prie 2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
pastabų yra pridėta keletas dokumentinių įrodymų. Prie savo 2004 m. vasario 12 d. pastabų, be dokumentų, parengtų pagal
Kone
vadovų atsiminimus siekiant pateikti prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, kuriuose nurodytos tam tikrų kartelio
susitikimų datos ir vietos [
konfidencialu
] ir juose aptarti projektai [
konfidencialu
],
Kone
pridėjo
Schindler
faksą [
konfidencialu
] ir projektų, kurių datos nenurodytos, sąrašus [
konfidencialu
]. Prie 2004 m. vasario 18 d. pastabų buvo pridėtos, be kita ko, viešbučio sąskaitos [
konfidencialu
].
Antra, kalbant apie pateiktų įrodymų vertę, reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su 2004 m. vasario 12 d. pastabomis,
Kone
pareiškimai buvo grindžiami jos vadovų atsiminimais. Taigi negalima atmesti galimybės, kad juose yra netikslumų. Be to, pati
Kone
2004 m. vasario 18 d. pastabose pažymi, kad negalima visiškai garantuoti tam tikrų jos pastabų tikslumo.
Bet kuriuo atveju vienašalių įmonės pareiškimų negali pakakti pažeidimui konstatuoti, jei jų nepagrindžia tikslūs ir nuoseklūs
dokumentiniai įrodymai. Komisija savo sprendime turi pateikti tikslių ir nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių tvirtą įsitikinimą
tuo, kad pažeidimas buvo padarytas (1984 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Compagnie royale asturienne des mines ir Rheinzink prieš Komisiją
, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktas; 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
, T‑36/05, 71 punktas ir 2009 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peugeot ir Peugeot Nederland prieš Komisiją
, T‑450/05, Rink. p. II‑2533, 75 punktas).
Dėl įrodymų, pridėtų prie 2004 m. vasario 12 ir 18 d. pastabų, reikia konstatuoti, kad jų įrodomoji galia yra ribota, nes
jie arba yra
Kone
parengti siekiant pateikti prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ir nėra to paties laikotarpio kaip pažeidimas
[
konfidencialu
], arba nėra tokie, kad leistų Komisijai konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimą [
konfidencialu
]. Prie 2004 m. vasario 12 d. pastabų pridėti projektų, kurių datos, beje, nenurodytos, sąrašai [
konfidencialu
],
Kone
savo pastabose nepateikus paaiškinimų, savaime neturi jokios vertės karteliui Vokietijoje nustatyti, nes juose nėra nieko,
kas parodytų, kad konkurentai neteisėtai pasidalijo minėtus projektus. Tas pats pasakytina apie viešbučio sąskaitas, pridėtas
prie 2004 m. vasario 18 d. pastabų [
konfidencialu
], kurios patvirtina tik tai, kad
Kone
vadovai buvo viešbutyje tam tikru metu ir posėdžių salės rezervaciją, tačiau neparodo antikonkurencinio elgesio liftų ir
eskalatorių sektoriuje.
Vienintelis prie
Kone
pastabų pridėtas įrodymas, patvirtinantis antikonkurencinį elgesį, yra
Schindler
faksas [
konfidencialu
]. Tačiau net jeigu Komisija pateikė nuorodą į šį faksą pranešimo apie kaltinimus 283 punkte, šio įrodymo vertė nustatant
pažeidimą Vokietijoje yra ribota, nes neginčijama, kad
Schindler
tuo metu nebedalyvavo Vokietijos kartelyje (žr. ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalį).
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad vienašaliai
Kone
pareiškimai, esantys jos 2004 m. vasario 12 ir 18 d. pastabose, nebuvo pagrįsti tiksliais ir nuosekliais dokumentiniais įrodymais.
Tokiomis aplinkybėmis, net jeigu, priešingai nei ginčijamo sprendimo 788 konstatuojamojoje dalyje teigia Komisija,
Kone
pastabos nebuvo nevienareikšmės ir buvo pagrįstos įrodymais, Komisija akivaizdžiai neviršydama savo diskrecijos nusprendė,
kad šių pastabų nepakanka EB 81 straipsnio pažeidimui Vokietijoje konstatuoti. Vadinasi, Komisija teisėtai atsisakė atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą.
Šios išvados negali paneigti nei tai, kad ginčijamame sprendime pateikta daug nuorodų į
Kone
pastabas, nei tai, kad kitų dalyvių pateikta ar per 2004 m. kovo mėn. patikrinimus surinkta informacija, kuri taip pat cituojama
minėtame sprendime, patvirtina
Kone
anksčiau pateiktų pastabų turinį.
Iš tiesų, pirma, ginčijamo sprendimo nuorodos į
Kone
pastabas nereiškia, jog šios pastabos buvo pakankamo pobūdžio, tikslumo ir įrodomosios galios, kad Komisija galėtų konstatuoti
pažeidimą Vokietijoje. Antra, ginčijamo sprendimo 209–288 konstatuojamosiose dalyse pateikta nuoroda į kitus „patvirtinančius“
įrodymus taip pat nereiškia, kad 2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
pastabos buvo tokio pobūdžio, tokio tikslumo ir tokios įrodomosios galios. Atvirkščiai, tam, kad konstatuotų minėtą pažeidimą
Komisija buvo priversta ginčijamame sprendime cituoti kitus įrodymus, nes negalėjo remtis tik vienašaliais
Kone
pareiškimais, kurie nebuvo pagrįsti tiksliais ir nuosekliais dokumentiniais įrodymais (žr. šio sprendimo 99 punktą).
Ieškovės taip pat teigia, kad
Kone
pateikti įrodymai dėl kartelio Vokietijoje turėjo tokią pačią vertę kaip ir informacija, dėl kurios
Kone
buvo atleista nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą už pažeidimą Belgijoje ir Liuksemburge.
Nesant reikalo priimti sprendimo dėl ieškovių argumentų, kuriuose iš esmės pateikiamos nuorodos į prie ieškinio pridėtus dokumentus,
priimtinumo, reikia konstatuoti, kaip pažymėta šio sprendimo 103 punkte, kad Komisija teisėtai atsisakė atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą. Be to, ieškovės neįrodo, kad Komisija akivaizdžiai
viršijo savo diskreciją, kai atleido
Kone
nuo baudų už pažeidimą Belgijoje ir Liuksemburge ir atsisakė tai padaryti už pažeidimą Vokietijoje.

Kone
prašymų dėl, viena vertus, Belgijos ir Liuksemburgo ir, kita vertus, Vokietijos palyginimas parodo, kad pateiktos informacijos
pobūdis ir tikslumas buvo skirtingi. Pirma, pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktų
Kone
prašymų dėl Belgijos ir Liuksemburgo turinys buvo detalesnis nei dėl Vokietijos pateikto prašymo, kiek tai susiję su informacija
apie kartelio susitikimus (dalyvių pavardės, datos, valandos, tikslas, dienotvarke). Antra, savo pareiškimus dėl kartelių
Belgijoje ir Liuksemburge
Kone
pagrindė tiksliais ir nuosekliais dokumentiniais įrodymais. Taigi dėl Belgijos ir Liuksemburgo
Kone
pateikė pilnus ir išsamius projektų sąrašus, kurie buvo išdalyti kartelio dalyviams ir apėmė visą pažeidimo vykdymo šiose
šalyse laikotarpį, taip pat nagrinėjamo laikotarpio dokumentus, kuriuose buvo slaptais susitarimais grindžiamo elgesio įrodymų.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad visi ieškovių kaltinimai, susiję su Komisijos atsisakymu atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą, turi būti atmesti.
Antra, ieškovės mano, kad bet kuriuo atveju
Kone
pateikė įrodymų, leidusių Komisijai priimti sprendimą pradėti tyrimą, ir kad dėl šios priežasties ji turėjo būti atleista
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktu, Komisija atleidžia
nuo baudų įmonę, kuri pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą dėl
įtariamo kartelio, darančio įtaką Bendrijai. Kaip pažymi Komisija ir kaip matyti iš šio pranešimo 6 punkto, šia nuostata siekiama
padėti nustatyti pažeidimus, apie kuriuos Komisija nežino ir kurie būtų neatskleisti, jei atitinkama įmonė būtų nepateikusi
įrodymų. Taigi „[2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 [dalies] a punktu siekiama atlyginti už pagalbą, leidžiančią atskleisti
kartelio egzistavimą, o ne atlyginti už paramą papildomoms vykdomo tyrimo priemonėms, kurios pasireiškia labiau sufokusuotu
antruoju tyrimu“ (ginčijamo sprendimo 786 konstatuojamoji dalis).
Pirma, šiuo atveju konstatuotina, kad tuo metu, kai
Kone
perdavė Komisijai prašymą dėl Vokietijos, t. y. 2004 m. vasario 12 d., ši institucija, gavusi iš trečiosios šalies informacijos
apie kartelio egzistavimą liftų ir eskalatorių sektoriuje, jau buvo atlikusi 2004 m. sausio 28 d. tyrimą, be kita ko, Vokietijoje,
susijusį su karteliu dėl rinkų pasidalijimo šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 91, 104, 105 ir 783 konstatuojamosios dalys).
Kadangi
Kone
nesudarė galimybės Komisijai atskleisti kartelį Vokietijoje, ji negali teigti turinti teisę į atleidimą nuo baudų pagal 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą. Tokiomis aplinkybėmis
Kone
argumentas, kad ji turi teisę į atleidimą nuo baudų, nes jos prašymas leido Komisijai sėkmingai atlikti naują tyrimą Vokietijoje
2004 m. kovo mėn., neturi reikšmės. Kaip teigia Komisija (žr. šio sprendimo 111 punktą), minėto pranešimo 8 dalies a punktu
nesiekiama „atlyginti už paramą papildomoms vykdomo tyrimo priemonėms, kurios pasireiškia labiau sufokusuotu antruoju tyrimu“.
Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad
Kone
niekada neprašė atleisti nuo baudų pagal minėtos 8 dalies a punktą, nes jos prašymas dėl Vokietijos papildė pagal 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktą prašymą dėl Belgijos ir Liuksemburgo ir buvo neatsiejama jo dalis bei buvo aiškiai
grindžiamas minėto pranešimo 8 dalies b punktu. Be to,
Kone
neginčija, kad per susitikimus su Komisija ji pareikalavo atleisti nuo baudų pagal šio pranešimo 8 dalies a punktą tik praėjus
daugiau kaip vieneriems metams po to, kai ji pateikė prašymą ir maždaug devyniems mėnesiams po to, kai 2004 m. birželio 29 d.
laišku Komisija ją informavo apie tai, kad jos prašymas neatitinka šio pranešimo 8 dalies b punkto sąlygų.
Antra, reikia atmesti ieškovių argumentą, kad 2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
pastabos suteikė Komisijai informacijos apie kitą pažeidimą, kuris skyrėsi nuo to, dėl kuriuo 2004 m. sausio mėn. buvo vykdomas
tyrimas, t. y. apie kartelį Vokietijoje liftų ir eskalatorių sektoriuje, susijusį su projektais, kurių vertė daugiau kaip
1 mln. EUR, o ne, kaip matyti iš sprendimų pradėti tyrimą, kartelį, apimantį mažiausiai Europą ir susijusį su visa liftų ir
eskalatorių rinka.
Žinoma, iš sprendimų pradėti tyrimą matyti, kad juos priimdama Komisija manė, jog su rinkų pasidalijimu liftų ir eskalatorių
sektoriuje susijęs kartelis apėmė mažiausiai visas Europos Sąjungos valstybes nares. Be to, iš teismų praktikos matyti, kad,
kiek tai susiję su sprendimais pradėti tyrimą, Komisija turi aiškiai nurodyti prezumpcijas, kurias ketina patikrinti (šiuo
klausimu žr. 1989 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, 46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859, 41 punktą). Tačiau nebūtina, kad sprendime pradėti tyrimą būtų nurodytas tikslus atitinkamos
rinkos apibrėžimas, tikslus tariamų pažeidimų teisinis kvalifikavimas ir laikotarpis, per kurį šie pažeidimai buvo padaryti
(šiuo klausimu žr. 1989 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dow Benelux prieš Komisiją
, 85/87, Rink. p. 3137, 10 punktą).
Konstatuotina, kad tuo metu, kai 2004 m. vasario mėn.
Kone
pateikė savo prašymą Komisijai, ši jau buvo gavusi informacijos apie kartelį, susijusį su rinkų pasidalijimu liftų ir eskalatorių
sektoriuje, „darantį įtaką Bendrijai“, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą.
Be to, sprendimuose pradėti tyrimą aiškiai nurodyta, kad tyrimas susijęs būtent su atitinkamų įmonių veikla potencialioje
liftų ir eskalatorių pardavimo ir įrengimo rinkoje, taip pat potencialioje šių produktų garantinio aptarnavimo ir priežiūros
rinkoje ir kad Komisija buvo informuota apie tai, jog keturių tariamo kartelio dalyvių vadovai kasmet susitikdavo siekdami
nustatyti kiekvieno dalyvio dalis bent jau kiekvienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje. Remdamasi turima informacija Komisija
jau 2004 m. sausio mėn. padarė išvadą, kad Vokietijos rinka buvo susijusi su šiuo karteliu, o tai paskatino ją 2004 m. sausio
28 d. atlikti patikrinimus Vokietijoje.
Kone
teiginiui, kad
ThyssenKrupp
patalpos Vokietijoje buvo patikrintos tik dėl to, kad ten yra šios bendrovės registruota buveinė, prieštarauja tai, kad 2004 m.
sausio 29 d. Komisija taip pat atliko patikrinimus Vokietijos rinkoje veikiančių
ThyssenKrupp
grupės dukterinių bendrovių patalpose (ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamoji dalis).
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės negali teigti, kad pažeidimas, dėl kurio 2004 m. kovo mėn. buvo atlikti patikrinimai Vokietijoje
tame pačiame sektoriuje, skiriasi nuo to, dėl kurio buvo atlikti patikrinimai 2004 m. sausio mėn.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad tuo metu, kai
Kone
pateikė Komisijai savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, ji nebeturėjo teisės pagal šio pranešimo 8 dalies
a punktą reikalauti atleisti nuo baudų už jos dalyvavimą kartelyje Vokietijoje.
Trečia, ieškovės teigia, kad Komisija turėjo visiškai sumažinti
Kone
baudą pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinę pastraipą, nes iki
Kone
pateikiant prašymą dėl atleidimo nuo baudų Komisija nežinojo apie jokius su karteliu Vokietijoje susijusius faktus.
Toje nuostatoje numatyta, kad „jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję
su įtariamo kartelio veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei,
pateikusiai šiuos įrodymus“.
Šiuo atveju neginčytina, kad tuo metu, kai
Kone
2004 m. vasario 12 d. pateikė Komisijai prašymą dėl Vokietijos, ši institucija jau buvo gavusi informacijos apie kartelį,
susijusį su rinkų pasidalijimu liftų ir eskalatorių sektoriuje Europos Sąjungoje, ir kad Vokietijos rinka buvo susijusi su
šiuo karteliu. Būtent todėl, remdamasi jau turima informacija, Komisija, likus maždaug dviem savaitėm iki tos dienos, kai
ją pasiekė
Kone
prašymas, atliko patikrinimus Vokietijoje.
Net jeigu
Kone
bendradarbiavimas turėjo didelės papildomosios vertės, palyginti su Komisijos jau turimais įrodymais (dėl to Komisija šiai
įmonei sumažino baudą maksimalia 50 % norma, numatyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos
pirmoje įtraukoje) (ginčijamo sprendimo 792 ir 793 konstatuojamosios dalys), ginčijamo sprendimo 791 konstatuojamojoje dalyje
Komisija teisėtai galėjo padaryti išvadą, kad ši įmonė neturi teisės reikalauti papildomai sumažinti baudą pagal minėto pranešimo
23 dalies b punkto paskutinę pastraipą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad
Kone
prašymą sudarė vienašališki pareiškimai, grindžiami atsiminimais, ir kad prie jų nebuvo pridėti tikslūs ir nuoseklūs dokumentiniai
pažeidimo įrodymai (žr. šio sprendimo 96–109 punktus). Tokiomis aplinkybėmis
Kone
prašyme dėl Vokietijos buvo ne įrodymai, turintys tiesioginę sąsają su pažeidimo sunkumu ar trukme, bet iš esmės pareiškimai,
kuriuos turėjo patvirtinti kiti įrodymai, vėliau Komisijos surinkti vykdant tyrimą.
Taigi kaltinimas, susijęs su tuo, kad nebuvo taikyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinė pastraipa,
taip pat turi būti atmestas.
Ketvirta, ieškovės teigia, kad atsisakydama atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalį ir jos nedelsiant neinformuodama apie tai, kad šis atleidimas
netaikytinas, Komisija nepaisė teisėtų
Kone
lūkesčių. Teisė būti informuotam yra teisės neapkaltinti savęs pagrindinė procedūrinė garantija, o tai patvirtina pareiškėjo
teisė, Komisijai jį informavus apie tai, kad jis negali būti atleistas nuo baudų, pagal minėto pranešimo 17 dalį atsiimti
prašymą ir jam pagrįsti pateiktus įrodymus.
Reikia priminti, kad, kaip nurodyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 29 dalyje, šis pranešimas sukelia teisėtų lūkesčių,
kuriais gali remtis įmonės, ketinančios pranešti Komisijai apie kartelį. Taigi dėl tokių teisėtų lūkesčių, kuriuos pagal šį
pranešimą gali turėti su Komisija pageidaujančios bendradarbiauti įmonės, atsiradimo Komisija yra įpareigota į juos atsižvelgti
nustatydama
Kone
skirtinos baudos dydį ir vertindama jos bendradarbiavimą (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 608 punktą ir 2006 m. kovo 15 Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 147 punktą).
Šiuo atveju konstatuotina, kad dėl Vokietijoje padaryto pažeidimo
Kone
2004 m. vasario 12 d. pateikė Komisijai prašymą, kuris buvo papildytas 2004 m. vasario 18 d. Be to, neginčytina, kad 2004 m.
birželio 29 d. Komisija atmetė
Kone
prašymą atleisti nuo baudų ir ją informavo apie tai, kad nebuvo įvykdytos 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies
b punkte nustatytos sąlygos.
Net jeigu pagal minėto pranešimo 12 dalį „įmonei nedelsiant pranešama, kad atleidimas nuo baudų už įtariamą pažeidimą netaikytinas“,
jei neįvykdytos tokio atleidimo sąlygos, dėl laiko tarpo, praėjusio nuo
Kone
prašymo pateikimo iki 2004 m. birželio 29 d. sprendimo atsisakyti tenkinti prašymą, ji negalėjo išlaikyti teisėtų lūkesčių,
kad bus atleista nuo bet kokios baudos.
Viena vertus, iš 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 15 dalies matyti, kad jei 8 dalies a ar b punktų sąlygos įvykdytos,
„Komisija raštu suteikia [atitinkamai] įmonei sąlyginį atleidimą nuo baudų“. Tai reiškia, kad teisėtų lūkesčių, kad bus atleistas
nuo baudų, ūkio subjektas iš principo negali grįsti vien tuo, kad Komisija neatsakė į prašymą.
Kita vertus, iš šio sprendimo 96–119 punktuose pateiktos analizės bet kuriuo atveju matyti, kad
Kone
šiuo atveju negalėjo tikėtis atleidimo nuo baudų pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes turėjo žinoti, jog nebuvo
įvykdytos nei minėto pranešimo 8 dalies a punkto, nei 8 dalies b punkto sąlygos, juo labiau, kad, kaip pažymėta šio sprendimo
114 punkte,
Kone
neginčija, jog atleisti nuo baudų pagal šio pranešimo 8 dalies a punktą ji paprašė tik praėjus maždaug devyniems mėnesiams
po to, kai buvo atmestas jos prašymas atleisti nuo baudų pagal to paties pranešimo 8 dalies b punktą.
Galiausiai ieškovės negali teigti, kad Komisijos elgesys turėjo įtakos teisėms, kurias
Kone
kildina iš 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 17 dalies. Niekas nekliudė
Kone
atsiimti pagal šį pranešimą pateikto prašymo ir (arba) įrodymų, kuriuos ji pateikė tuo metu, kai Komisija ją informavo apie
sprendimą neatleisti jos nuo baudų.
Taigi pagrindas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, taip pat turi būti atmestas.
Penkta, ieškovės teigia, kad Komisijos atsisakymas atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą yra diskriminacinis. Iki
Kone
pateikiant prašymą atleisti nuo baudų Komisija neturėjo daugiau įrodymų apie kartelį Vokietijoje, nei ji jų turėjo apie kartelį
Nyderlanduose iki
Otis
pateikiant tokį prašymą. 2004 m. sausio mėn. patikrinimai
ThyssenKrupp
patalpose buvo vykdomi todėl, kad
ThyssenKrupp
registruota buveinė buvo Vokietijoje, o ne todėl, kad Komisija tyrė kartelį Vokietijoje. Taigi jeigu
ThyssenKrupp
registruota buveinė būtų buvusi bet kurioje kitoje valstybėje narėje, būtų buvę galima
Kone
taikyti minėto pranešimo 8 dalies a punktą, nes jos prašymo atleisti nuo baudų pateikimo momentu Vokietijoje dar nebuvo atlikta
jokių patikrinimų.
Reikia pažymėti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą Komisija negali
nepaisyti vienodo požiūrio principo (žr. 68 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless et Acciai speciali Terni prieš Komisiją
237 punktą ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 240 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau
Otis
padėtis Nyderlanduose tuo metu, kai 2004 m. kovo mėn. ji pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti (ginčijamo
sprendimo 127 konstatuojamoji dalis) nebuvo panaši į
Kone
padėtį Vokietijoje tuo metu, kai ši 2004 m. vasario 12 d. pateikė tokį prašymą (ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamoji dalis).
Komisija Nyderlandų neįtraukė nei į savo pirmą kartą 2004 m. sausio mėn. atliktus patikrinimus, nei į antrą kartą 2004 m.
kovo mėn. atliktus patikrinimus. Pirmą kartą atlikti patikrinimai Nyderlanduose buvo įvykdyti tik 2004 m. balandžio 28 d.
ir juos paskatino 2004 m. kovo mėn.
Otis
pateiktas prašymas atleisti nuo baudų (ginčijamo sprendimo 837 konstatuojamoji dalis).
Tačiau tuo metu, kai 2004 m. vasario 12 d.
Kone
pateikė prašymą dėl Vokietijos, Komisija 2004 m. sausio 28 d. jau buvo atlikusi patikrinimus Vokietijoje, susijusius su karteliu
dėl rinkų pasidalijimo liftų ir eskalatorių sektoriuje (ginčijamo sprendimo 104, 105 ir 783 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, kaip nurodyta šio sprendimo 117 punkte ir kaip matyti iš bylos medžiagos, 2004 m. sausio 28 d. Komisijos atlikti
patikrinimai Vokietijoje buvo padaryti ne tik TKAG ir TKE buveinėse Diuseldorfe, bet ir dviejose Vokietijoje esančiose dukterinėse
bendrovėse, t. y. TKA (Štutgarte) ir
ThyssenKrupp Aufzug AG
(Esene) (ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamoji dalis). Atsižvelgiant į šią aplinkybę, ieškovės negali teigti, kad patikrinimai
Vokietijoje buvo atlikti tik dėl to, kad
ThyssenKrupp
šioje valstybėje narėje turi registruotą buveinę.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi
Kone
ir
Otis
padėtys nėra panašios, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, kai atsisakė atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą dėl jos bendradarbiavimo nustatant Vokietijoje padarytą
pažeidimą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visi
Kone
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui siekiant nustatyti Vokietijoje
padarytą pažeidimą, turi būti atmesti.
Šešta, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė
Kone
teisę į gynybą, kai per administracinę procedūrą jai neperdavė įvairių dokumentų, kurie būtų buvę naudingi jos gynybai.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad teisės į gynybą užtikrinimas per visą procedūrą, galinčią pasibaigti sankcijų
paskyrimu, pirmiausia vienkartinių arba periodinių baudų, yra vienas iš pagrindinių Sąjungos teisės principų, kurio turi būti
laikomasi net ir per administracinę procedūrą (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler prieš Komisiją
34 punktą ir 32 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
26 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis teismų praktika, suteikiant galimybę asmenims, kuriems yra skirtas pranešimas apie kaltinimus, susipažinti su bylos
medžiaga konkurencijos bylose pirmiausia siekiama leisti šiems asmenims susipažinti su Komisijos byloje esančiais įrodymais,
kad jų pagrindu asmenys galėtų veiksmingai pareikšti nuomonę dėl pranešime apie kaltinimus Komisijos padarytų išvadų. Todėl
galimybė susipažinti su bylos medžiaga yra viena iš procedūrinių garantijų, skirtų apsaugoti teisę į gynybą ir visų pirma
užtikrinti, kad būtų galima veiksmingai pasinaudoti teise būti išklausytam (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 68 punktą; taip pat žr. 2005 m.
spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi Komisija privalo įmonėms, susijusioms su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo procedūra, suteikti galimybę susipažinti
su visais kaltę patvirtinančiais ir paneigiančiais dokumentais, kuriuos ji gavo atlikdama tyrimą, išskyrus kitų įmonių komercines
paslaptis, institucijų vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (šiuo klausimu žr. 144 punkte minėtų Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
68 punktą ir Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
34 punktą).
Be to, reikia priminti, jog paprastu kaltinimus pagrindžiančio dokumento nepateikimu teisė į gynybą pažeidžiama tik jeigu
atitinkama įmonė gali įrodyti, kad Komisija šiuo dokumentu grindė kaltinimą dėl pažeidimo buvimo ir kad šis kaltinimas galėjo
būti įrodytas tik darant nuorodą į minėtą dokumentą (1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 24–30 punktai, 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 7–9 punktai ir 83 punkte minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
97 punktas).
Kita vertus, kiek tai susiję su kaltę paneigiančio dokumento neperdavimu, pagal nusistovėjusią teismų praktiką atitinkama
įmonė turi tik įrodyti, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui šios įmonės
nenaudai. Tad įmonei pakanka įrodyti, jog minėtus kaltę paneigiančius dokumentus ji būtų galėjusi panaudoti savo gynybai taip,
kad jeigu būtų turėjusi galimybę jais remtis per administracinę procedūrą, būtų galėjusi pateikti įrodymų, kurie nesutampa
su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, ir todėl bent jau dėl veiksmų, kuriais ji kaltinama, sunkumo ir trukmės būtų
galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir atitinkamai baudos dydžiui (žr. 144 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
74 bei 75 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Pirma, ieškovės pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi tam tikrais dokumentais, tačiau nesudarė
Kone
galimybės su jais susipažinti ar būti išklausytai dėl jų turinio ir šių dokumentų nepaminėjo pranešime apie kaltinimus. Šiuo
atžvilgiu ieškovės pateikia nuorodą į dokumentus, paminėtus ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamosios dalies 927 išnašoje.
Darytina išvada, kad dokumentais, į kuriuos ieškovės daro nuorodą ir kurie per 2004 m. sausio 28 d. patikrinimus Vokietijoje
buvo paimti iš
ThyssenKrupp
, Komisija nepasinaudojo konstatuodama Vokietijoje padarytą pažeidimą. Jie tik buvo paminėti 927 išnašoje, esančioje ginčijamo
sprendimo 783 konstatuojamojoje dalyje, kurios baudoms skirta dalis yra susijusi su Komisijos atsisakymu atleisti
Kone
nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą.
Šis Komisijos atsisakymas ginčijamame sprendime iš esmės grindžiamas ne 927 išnašoje paminėtais dokumentais, bet konstatavimu,
kad remdamasi informacija, kurią Komisija iš trečiosios šalies gavo iki
Kone
2004 m. vasario 12 d. pateikiant prašymą, ši institucija 2004 m. sausio 28 d. jau buvo surengusi patikrinimus Vokietijoje
(ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamoji dalis). Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas.
Antra, ieškovės teigia, jog buvo pažeista
Kone
teisė į gynybą, nes per administracinę procedūrą ji neturėjo galimybės susipažinti su tam tikrais dokumentais arba dokumentų
dalimis, kurias Komisija laikė konfidencialiomis, kurie būtų galėję padėti jai įrodyti, kad jos 2004 m. vasario 12 d. prašymas
atitinka 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punkte nustatytas sąlygas. Jos kalba apie išsamesnę nekonfidencialią
informatoriaus pareiškimų versiją, tam tikrus
ThyssenKrupp
patalpose per 2004 m. sausio 28 d. patikrinimus Vokietijoje aptiktus dokumentus ir 2004 m. kovo mėn. patikrinimų instrukcijas.
Ieškovių manymu, jei
Kone
būtų turėjusi galimybę susipažinti su šiais dokumentais, ji būtų galėjusi per administracinę procedūrą įrodyti, kad tuo metu,
kai buvo neatsižvelgta į 2004 m. vasario 12 d.
Kone
prašymą, Komisija neturėjo pakankamai įrodymų apie Vokietijoje padarytą pažeidimą, kad šioje valstybėje narėje 2004 m. kovo
mėn. galėtų antrą kartą atlikti patikrinimus. Taigi
Kone
būtų galėjusi įrodyti, kad jos 2004 m. vasario 12 d. prašymu buvo grindžiami Vokietijoje 2004 m. kovo mėn. atlikti patikrinimai,
todėl ji galėtų būti atleista nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą. Vadinasi,
Kone
taip pat būtų galėjusi įrodyti, kad motyvai, dėl kurių Komisija atsisakė sudaryti jai galimybę susipažinti su dokumentais,
buvo nepagrįsti.
Todėl reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į šio sprendimo 143–147 punktuose minimą teismų praktiką, ieškovės įrodė, kad
šios informacijos neperdavimas galėjo turėti įtakos administracinės procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui jų nenaudai.
Iš šio sprendimo 110–119 punktuose pateiktos analizės matyti, jog ginčijamo sprendimo 783–786 konstatuojamosiose dalyse Komisija
padarė teisėtą išvadą, kad tuo metu, kai 2004 m. vasario 12 d.
Kone
jai pateikė prašymą dėl Vokietijos, atsižvelgiant į tai, jog šį prašymą buvo galima laikyti grindžiamu 2002 m. pranešimo
dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktu,
Kone
pagal šią nuostatą nebegalėjo reikalauti atleisti nuo baudų už dalyvavimą kartelyje Vokietijoje. Iš tiesų tuo metu, kai
Kone
pateikė Komisijai prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, ši institucija 2004 m. sausio 28 d., po to, kai trečioji
šalis ją informavo apie kartelio liftų ir eskalatorių sektoriuje egzistavimą, jau buvo atlikusi patikrinimus Vokietijoje,
susijusius su karteliu dėl rinkų pasidalijimo šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 104, 105 ir 783 konstatuojamosios dalys).
Tai reiškia, kad negalima sutikti su ieškovių kaltinimu, susijusiu teisės į gynybą pažeidimu dėl to, kad per administracinę
procedūrą nebuvo sudaryta galimybė susipažinti su šio sprendimo 151 punkte paminėtais dokumentais. Kadangi
Kone
nebuvo pirmoji įmonė, pateikusi Komisijai įrodymų, leidžiančių jai priimti sprendimą atlikti patikrinimus pagal Reglamento
Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį, visi papildomi argumentai, kuriuos ji būtų galėjusi pateikti per administracinę procedūrą, jei
būtų turėjusi galimybę susipažinti su šio sprendimo 151 punkte paminėtais dokumentais, nebūtų galėję lemti kitokios Komisijos
pozicijos dėl prašymo atleisti nuo baudos arba ją sumažinti. Be to, net jeigu ieškovės būtų galėjusios įrodyti, kad šio sprendimo
151 punkte paminėti dokumentai, su kuriais joms neleista susipažinti, joms būtų padėję įrodyti, jog jų 2004 m. vasario 12 d.
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktas prašymas atitiko šio pranešimo 8 dalies a punkte nustatytas sąlygas,
konstatuotina, kad ieškovės netgi neprašė Komisijos leisti susipažinti su visais dokumentais, paimtais per 2004 m. sausio
28 d. patikrinimus
ThyssenKrupp
patalpose, o tai jos aiškiai pripažino per teismo posėdį atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą ir paaiškindamos, kad
Kone
tuo metu neketino reikalauti atleisti nuo baudų pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktą.
Vadinasi, net jeigu Komisija būtų padariusi pažeidimą
Kone
neperduodama šio sprendimo 151 punkte paminėtų dokumentų, o tai nėra įrodyta, atsižvelgiant į Komisijos teiginį, kad šie
dokumentai yra konfidencialūs arba vidiniai šios institucijos dokumentai (žr. šio sprendimo 145 punktą), taigi –
Kone
buvo leista susipažinti su visais prašomais dokumentais,
Kone
nebūtų galėjusi įrodyti, jog Komisija, prieš gaudama jos prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, neturėjo pakankamai
Vokietijoje padaryto pažeidimo įrodymų, kad šioje valstybėje narėje 2004 m. kovo mėn. galėtų antrą kartą atlikti patikrinimus.
Kadangi
Kone
neprašė leisti susipažinti su visais dokumentais, paimtais per 2004 m. sausio 28 d. patikrinimus
ThyssenKrupp
patalpose, ji bet kuriuo atveju nebūtų turėjusi galimybės įrodyti, jog Komisija neturėjo pakankamai įrodymų, kad Vokietijoje
antrą kartą atliktų patikrinimus. Todėl šis ieškovių kaltinimas negali būti pripažintas pagrįstu.
Tokiomis aplinkybėmis taip pat nereikia patenkinti ieškovių prašymo taikyti proceso organizavimo priemones, kuriuo prašoma
įpareigoti Komisiją perduoti šio sprendimo 151 punkte paminėtus dokumentus.
Todėl pagrindas, susijęs su
Kone
teisės į gynybą pažeidimu, turi būti atmestas.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visi
Kone
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui siekiant įrodyti Vokietijoje padarytą
pažeidimą, turi būti atmesti.
Dėl
Kone
bendradarbiavimo siekiant įrodyti Nyderlanduose padarytą pažeidimą

Kone
, kuri buvo trečia įmonė, pateikusi prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, susijusį su karteliu Nyderlanduose
(ginčijamo sprendimo 130 ir 830 konstatuojamosios dalys), bauda už šį kartelį pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
sumažinta nebuvo (ginčijamo sprendimo 850 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 848 ir 849 konstatuojamosiose
dalyse Komisija pažymėjo:
„848
Kone
pastabos dėl Nyderlandų [
konfidencialu
].
849      [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] pateiktame
Kone
prašyme esančios pastabos yra nevienareikšmės, kiek tai susiję su jos dalyvavimo kartelio veikloje mastu ir antikonkurenciniu
diskusijų tikslu [
konfidencialu
]. Toliau
Kone
pabrėžia tai, kad tam tikri sprendimai buvo pateisinami teisėtais ekonominiais motyvais. Turint omenyje šį neaiškumą ir tai,
kad tuo metu, kai
Kone
pateikė pastabas, Komisija jau turėjo nemažai įrodymų [
konfidencialu
],
Kone
pastabos dėl Nyderlandų nesuteikė Komisijai naujų reikšmingų įrodymų, papildomų detalių ar informacijos, kurie būtų apskritai
sustiprinę jos galimybes įrodyti pažeidimą. Todėl [2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 [dalyje] nustatytos sąlygos
nėra tenkinamos.“
Pirma, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį, kai vertino
Kone
bendradarbiavimą.
Kone
nustojo dalyvauti darant pažeidimą tuo metu, kai ji Komisijai pateikė prašymą atleisti nuo baudų ir tariamo pažeidimo įrodymų,
turėjusių didelės papildomosios vertės, palyginti su Komisijos jau turėtais įrodymais.
Reikia priminti, kad atsižvelgdamas į Komisijos turimą diskreciją vertinti įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo ir visų pirma tai, ar įrodymai turi didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal šio pranešimo
21 punktą, Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų šios diskrecijos ribų peržengimą (šiuo klausimu žr. 83 punkte
minėto 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
555 punktą).
Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija akivaizdžiai peržengė savo diskrecijos ribas, kai konstatavo, kad
Kone
pateikti įrodymai neturi didelės papildomosios vertės, palyginti su įrodymais, kuriuos ji jau turėjo tuo metu, kai ši įmonė
pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 7 dalyje numatyta, jog „Komisija gali pagrįsti sumažintą
baudą vienos ar daugiau įmonių bendradarbiavimu“ ir kad „bet koks baudos sumažinimas turi atspindėti konkretų įmonės indėlį
kokybės ir laiko prasme Komisijai nustatant pažeidimą“. Be to, remiantis šio pranešimo 22 dalimi, „sąvoka „papildomoji vertė“
reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos gebėjimą įrodyti minėtus
faktus“. Toje dalyje taip pat pažymėta, kad „šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams,
atsiradusiems laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams“ ir kad „lygiai taip pat tiesiogiai
su minėtais faktais susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai“. Galiausiai šio pranešimo
24 dalyje nurodyta, kad „baudos sumažinimo siekianti įmonė turi pateikti Komisijai įrodymus apie minėtą kartelį“.
Pirma, kalbant apie patį pateiktų įrodymų pobūdį, reikia konstatuoti, kad
Kone
Komisijai nepateikė nagrinėjamo laikotarpio įrodymų. Savo prašyme dėl Nyderlandų
Kone
tik pateikė paaiškinimus ir pastabas dėl sutarčių ir diskusijų tarp
Kone
,
Schindler
,
Otis
,
ThyssenKrupp
ir MEE (toliau kartu vadinamos penkių įmonių grupe) Nyderlanduose, kartu neigdama jų antikonkurencinį pobūdį [
konfidencialu
].
Antra, kalbant apie pateiktų įrodymų tikslumą, reikia konstatuoti, kad ieškovės teigia, jog
Kone
pateikė išsamios informacijos [
konfidencialu
]. Jų manymu, šiuo atžvilgiu
Kone
pateikė informacijos apie projektą [
konfidencialu
], kuri buvo panaudota nustatant tai, nuo kada ji ir
Schindler
pradėjo dalyvauti kartelyje Nyderlanduose.
Kone
taip pat pateikė informacijos, kurios Komisija ginčijamame sprendime nepanaudojo.
Kiek tai susiję su [
konfidencialu
], ieškovės teigia Komisijai perdavusios informacijos, turinčios didelės papildomosios vertės [
konfidencialu
].
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad informacija, kurią
Kone
perdavė pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme, paneigė antikonkurencinį penkių įmonių grupės diskusijų
tikslą. Prašyme
Kone
, be kita ko, teigė, kad [
konfidencialu
]. Be to, savo prašyme
Kone
tvirtino, kad per susitikimus, kuriuose dalyvavo penkių įmonių grupė, dalyviai [
konfidencialu
].
Tokiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo 849 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė teisėtą išvadą, kad šio sprendimo 167 punkte
paminėta informacija, kurią
Kone
perdavė savo prašyme, buvo nevienareikšmė arba, kitaip tariant, ji buvo nepakankamai tiksli, kad turėtų didelės papildomosios
vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį. Kai įmonė, kuri prašyme atleisti nuo baudos
arba ją sumažinti Komisijai nepateikia nagrinėjamo laikotarpio įrodymų, šiai institucijai perduoda tam tikros informacijos,
kuri jai prieš tai nebuvo žinoma, šią informaciją galima laikyti labai sustiprinančia Komisijos galimybes įrodyti kartelį
tik jeigu atitinkama įmonė šią informaciją susieja su minėto kartelio egzistavimu, nes įmonės įnašas turi veiksmingai sustiprinti
Komisijos galimybes įrodyti pažeidimą. Šiuo atveju, kaip pabrėžė Komisija,
Kone
prašymas dėl Nyderlandų veikiau susilpnino šios institucijos jau turėtų įrodymų įrodomąją galią, nes
Kone
, be kita ko, neigė konkurentų tarpusavio diskusijų antikonkurencinį tikslą.
Be to, visų pirma kalbant apie pateiktą tariamą informaciją [
konfidencialu
], reikia konstatuoti, kad savo prašyme atleisti nuo baudos arba ją sumažinti
Kone
nepaaiškina, kaip buvo identifikuoti projektai, kuriuos apima kartelis, taip pat nepateikia informacijos apie pasidalijimo
mechanizmą, dėl kurio susitarė kartelio Nyderlanduose dalyvės [
konfidencialu
]. Tokiomis aplinkybėmis
Kone
tariamai pateiktos informacijos [
konfidencialu
] negalima laikyti tenkinančia 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalyje nustatytas sąlygas. Tai, kad Komisija į ginčijamo
sprendimo 430 konstatuojamąją dalį įtraukė
Kone
prašymo fragmentą, kuriuo ši grindė savo teiginį, kad penkių įmonių grupė ketino išlaikyti stabilias kainas rinkoje, šiuo
atžvilgiu neturi reikšmės.
Toliau, kiek tai susiję su Bendruoju komitetu (ginčijamo sprendimo 391 ir 398 konstatuojamosios dalys),
Kone
prašyme yra informacijos [
konfidencialu
]. Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 168 punkte,
Kone
neigė antikonkurencinį jų tikslą ir nurodė, kad [
konfidencialu
]. Todėl prašyme atleisti nuo baudos arba ją sumažinti esančios
Kone
pastabos dėl Bendrojo komiteto neturi didelės papildomosios vertės. Bet kuriuo atveju taip pat reikia pabrėžti, kad Komisija
jau žinojo apie Bendrojo komiteto susitikimų egzistavimą tuo metu, kai
Kone
2004 m. liepos 19 d. pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, nes apie tai buvo kalbama 2004 m. balandžio mėn.
ThyssenKrupp
prašyme ir jo 2004 m. gegužės 11 d. papildyme ir tai tiesiogiai patvirtino dokumentai, paimti per 2004 m. balandžio 28 d.
patikrinimus
ThyssenKrupp
patalpose (ginčijamo sprendimo 398 konstatuojamoji dalis ir dokumentai, minimi 577 ir 578 išnašose).
Galiausiai dėl įmonių grupės sutarčių svarbu pažymėti, kad jos buvo paminėtos ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 457–463 konstatuojamosios
dalys), nes joms reikėjo sukurti kitą projektų pasidalijimo sistemą. Pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktu
prašymu
Kone
tik informavo Komisiją [
konfidencialu
]. Todėl prašyme atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pateiktos
Kone
pastabos dėl įmonių grupės sutarčių neturi didelės papildomosios vertės.
Kalbant apie
Kone
pateiktą tariamą informaciją apie kartelio įgyvendinimą [
konfidencialu
] reikia pažymėti, kad 2004 m. liepos 19 d.
Kone
prašyme neabejotinai yra informacijos [
konfidencialu
]. Tačiau, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 168 punkte,
Kone
mėgino įrodyti, kad šiuos įvykius buvo galima paaiškinti teisėtais ekonominiais motyvais.
Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 169 punkte, kai įmonė, kuri prašyme atleisti nuo baudos arba ją sumažinti Komisijai nepateikia
nagrinėjamo laikotarpio įrodymų, šiai institucijai perduoda tam tiktos informacijos, kuri jai prieš tai nebuvo žinoma, šią
informaciją galima laikyti labai sustiprinančia Komisijos galimybes įrodyti kartelį tik jeigu atitinkama įmonė šią informaciją
susieja su minėto kartelio egzistavimu.
Šiuo atveju dėl nevienareikšmio pobūdžio informacija, kurią
Kone
pateikė prašyme dėl Nyderlandų, galėjo būti naudinga tik patvirtinant susitikimų ir projektų, dėl kurių juose buvo diskutuojama,
datas; šiuos susitikimus ir projektus buvo galima pripažinti pažeidimo dalimi tik dėl pareiškimų ir įrodymų, kuriuos pateikė
Otis
ir
ThyssenKrupp
arba kuriuos Komisija gavo savarankiškai atlikdama išsamų tyrimą. Tokiomis aplinkybėmis Komisija galėjo padaryti teisėtą
išvadą, kad
Kone
prašyme esanti informacija apie projektus, dėl kurių diskutavo konkurentai ir kurie buvo aptariami konkurentų susitikimuose,
neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Šiuo klausimu ieškovės pabrėžė, kad informacija apie projektą [
konfidencialu
], kurią
Kone
pateikė Komisijai, buvo panaudota ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 519 ir 523 konstatuojamosios dalys) nustatant
tai, kad
Kone
ir
Schindler
į slaptus veiksmus Nyderlanduose įsitraukė nuo 1999 m. birželio 1 d. Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 175 punkte, reikia
konstatuoti, kad ši informacija galėjo būti naudinga tik patvirtinant susitikimo ir projekto, dėl kurio jame buvo diskutuojama,
datą, o
Kone
nepripažino susitikimo dėl šio projekto antikonkurencinio pobūdžio. Šiuo atžvilgiu, kaip priminta šio sprendimo 164 punkte,
bet koks Komisijos taikomas baudos sumažinimas turi atspindėti konkretų įmonės indėlį Komisijai nustatant pažeidimą. Tokiomis
aplinkybėmis informacija apie projektą [
konfidencialu
], į kurią ieškovės daro nuorodą ir kuri buvo pateikta
Kone
prašyme, negali būti pripažinta turinčia didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
21 dalį.
Kalbant apie
Kone
Komisijai pateiktą informaciją, kuri nebuvo paminėta ginčijamame sprendime, pažymėtina, jog tai, kad ji nepanaudota nustatant
kartelio Nyderlanduose egzistavimą, parodo, jog ši informacija nepadidino Komisijos galimybės nustatyti pažeidimo ir todėl
neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį. Kiek tai
susiję su projektu [
konfidencialu
], kuriuo konkrečiai remiasi
Kone
ir kuris buvo paminėtas pranešime apie kaltinimus, tačiau nebuvo aprašytas ginčijamame sprendime, be to, kad
Kone
apie šį projektą pateikta informacija bet kuriuo atveju neturėjo didelės papildomosios vertės (žr. šio sprendimo 176 punktą),
reikia pažymėti, jog, kaip teigia Komisija, nors jos turima informacija aiškiai rodė, kad buvo sudarytas slaptas susitarimas,
ji neleido padaryti patikimos išvados dėl tokio susitarimo turinio, o tai buvo priežastis, dėl kurios Komisija nepaminėjo
šio projekto pavyzdiniame projektų, kuriais buvo pasidalyta, sąraše, pateiktame ginčijamo sprendimo 12.2.4 skirsnyje.
Trečia, ieškovės negali remtis tuo, kiek nuorodų ginčijamame sprendime buvo padaryta į
Kone
prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Iš esmės tai, kad ginčijamame sprendime Komisija naudojosi visais turimais
įrodymais, taigi ir
Kone
prašyme pateikta informacija, vis dėlto neįrodo, kad ši informacija turėjo didelę papildomąją vertę, palyginti su įrodymais,
kuriuos Komisija jau turėjo tuo metu.
Ketvirta, net jeigu, kaip teigia ieškovės, negalima
a priori
atmesti galimybės, kad informacija, kurią trečiasis ar ketvirtasis pareiškėjas pateikė pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
turi didelės papildomosios vertės, reikia konstatuoti, kad šioje byloje, atsižvelgiant į
Kone
pateiktų įrodymų pobūdį ir tikslumą, Komisija bet kuriuo atveju akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos, kai padarė išvadą,
kad minėti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį. Iš pirma pateiktos
analizės matyti, kad net jeigu
Kone
prašyme perduota informacija galėjo turėti tam tikros papildomosios vertės tiek, kiek iš jos Komisija sužinojo tai, apie
ką ji prieš tai nežinojo, negalima manyti, kad ji labai sustiprino Komisijos galimybę įrodyti nagrinėjamą pažeidimą, turint
omenyje minėtame prašyme esančius netikslumus dėl konkurentų diskusijų antikonkurencinio pobūdžio.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad kaltinimas, susijęs su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalies pažeidimu,
turi būti atmestas.
Antra, ieškovės pažymi, kad
Kone
visiškai ir nuolat bendradarbiavo su Komisija ir per visą tyrimą teikė Komisijai visą turimą informaciją. Taigi
Kone
pripažino savo dalyvavimą kartelyje Nyderlanduose nuo to momento, kai atlikusi vidinius patikrinimus sužinojo apie savo Nyderlanduose
įsteigtos dukterinės bendrovės dalyvavimą jame.
Tačiau iš pirma pateiktos analizės matyti, kad
Kone
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
21 dalį. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į minėtą nuostatą, Komisija padarė teisėtą išvadą, kad
Kone
negalėjo būti sumažinta bauda pagal šį pranešimą.
Nors tiesa, kad pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto antrą pastraipą Komisija gali atsižvelgti
į bendradarbiavimo mastą ir tęstinumą, kai laikydamasi taikytinų ribų nustato baudos sumažinimą, skirtiną įmonei, kuri pateikė
įrodymų, turinčių didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį, ieškovių rėmimasis
Kone
bendradarbiavimo mastu ir tęstinumu šioje byloje neturi reikšmės, nes bet kuriuo atveju nebuvo įvykdytos šio pranešimo 21 dalyje
nustatytos sąlygos.
Taigi kaltinimas, susijęs su
Kone
bendradarbiavimo mastu ir tęstinumu, turi būti atmestas.
Trečia, ieškovės teigia, kad neleisdama
Kone
pasinaudoti 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo B skirsniu, Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Pagal
šį pranešimą prašymą atleisti nuo baudos pateikę asmenys gali tikėtis, kad jei jame nustatytų sąlygų bus laikomasi, nuo baudos
bus atleista arba ji bus sumažinta.
Kone
prašymas dėl Nyderlandų atitiko minėtame pranešime nustatytas sąlygas.
Kaip tai nurodyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 29 dalyje, jis sukuria teisėtus lūkesčius, kuriais remiasi įmonės,
norinčios informuoti Komisiją apie kartelio egzistavimą. Taigi atsižvelgdama į teisėtus lūkesčius, kurie iš šio pranešimo
gali kilti su Komisija norinčioms bendradarbiauti įmonėms, Komisija turėjo laikytis šio pranešimo, kai nustatydama
Kone
skirtinos baudos dydį vertino šios bendradarbiavimą (šiuo klausimu žr. 127 punkte minėtų Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
608 punktą ir Sprendimo
Pharmaceutical prieš Komisiją
147 punktą).
Tačiau, kadangi ieškovės neįrodė, kad Komisija pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatas, kai vertino
Kone
bendradarbiavimą, kaltinimas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, taip pat turi būti atmestas.
Ketvirta, ieškovės teigia, kad atsisakydama atleisti
Kone
nuo baudos arba ją sumažinti pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Viena vertus,
Kone
prašymas, jų manymu, nėra labiau nevienareikšmis nei
Otis
ar
ThyssenKrupp
prašymai. Pirma,
Otis
neigė struktūrinio kartelio egzistavimą ir tvirtino, kad pažeidimui buvo suėjęs senaties terminas. Antra, savo prašyme atleisti
nuo baudos arba ją sumažinti
ThyssenKrupp
teigė, kad susitikimai vyko nereguliariai ir kad buvo ilgų laikotarpių, kai susitikimai nevyko.
ThyssenKrupp
taip pat pareiškė, kad pažeidimas buvo susijęs su nedideliu projektų skaičiumi. Trečia,
Kone
prašymą pateikė praėjus dviem su puse mėnesių po to, kai Komisija atliko patikrinimus Nyderlanduose, t. y. santykinai ankstyvu
procedūros etapu. Prašymo atleisti nuo baudos pateikimo momentas bet kuriuo atveju neturi reikšmės, jei jis turi didelės papildomosios
vertės. Be to, kartelio Vokietijoje atveju
Schindler
bauda buvo sumažinta 15 % dėl prašymo, kuris buvo pateiktas praėjus beveik aštuoniems mėnesiams po patikrinimų Vokietijoje
ir trims mėnesiams po to, kai asmenims, dalyvavusiems darant pažeidimą šioje valstybėje narėje, Komisija nusiuntė prašymus
pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 110, 112 ir 856 konstatuojamosios dalys).
Kita vertus,
Kone
padėtį reikia prilyginti
ThyssenKrupp
padėčiai Belgijoje.
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 20 % pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 769–773 konstatuojamosios dalys).
Vis dėlto
ThyssenKrupp
buvo trečioji įmonė, pateikusi su Belgija susijusį prašymą atleisti nuo baudos, ir jos prašyme buvo tik pareiškimai, o ne
Komisijos jau turimus įrodymus patvirtinantys dokumentiniai įrodymai. Be to, šio prašymo pateikimo metu Komisija jau turėjo
daug daugiau įrodymų dėl kartelio Belgijoje nei tie, kuriuos ji turėjo dėl kartelio Nyderlanduose, kai
Kone
pateikė savo prašymą atleisti nuo baudos. Vadinasi, atsisakymas sumažinti
Kone
baudą dėl kartelio Nyderlanduose yra diskriminacinis.
Kaip priminta šio sprendimo 135 punkte, pagal nusistovėjusią teismų praktiką vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą
Komisija negali nepaisyti vienodo požiūrio principo.
Pirma, kalbant apie tariamą vienodo požiūrio principo pažeidimą vertinant kartelio Nyderlanduose dalyvių bendradarbiavimą,
reikia konstatuoti, kad
Otis
buvo atleista nuo baudų, nes, remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a punktu, ji buvo pirmoji įmonė,
pateikusi Komisijai įrodymų, leidusių jai priimti sprendimą atlikti patikrinimą (ginčijamo sprendimo 837 konstatuojamoji dalis).
Taigi
Otis
padėties negalima prilyginti
Kone
padėčiai; ši įmonė prašymą dėl Nyderlandų pagal šį pranešimą pateikė tuo metu, kai Komisija jau atlikinėjo patikrinimus toje
valstybėje narėje (ginčijamo sprendimo 846 konstatuojamoji dalis).

ThyssenKrupp
savo ruožtu buvo antroji įmonė, pateikusi prašymą dėl Nyderlandų pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, kuris buvo
paduotas Komisijos atliekamų patikrinimų šioje valstybėje narėje dieną, t. y. 2004 m. balandžio 28 d. (ginčijamo sprendimo
128, 129 ir 840 konstatuojamosios dalys). Pagal minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmą įtrauką jos bauda
buvo sumažinta 40 %, nes ji buvo pirmoji šio pranešimo 21 dalyje nustatytas sąlygas įvykdžiusi įmonė, pateikusi Komisijai
didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų (ginčijamo sprendimo 844 konstatuojamoji dalis). Konstatuotina, kad, remiantis to
paties pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirma įtrauka,
Kone
bauda pagal šią nuostatą negalėjo būti sumažinta, nes joje numatytas baudos sumažinimas yra taikomas tik vienai įmonei, šiuo
atveju –
ThyssenKrupp
, kuri bendradarbiavo anksčiau nei
Kone
.
Neatsižvelgiant į pirmesniame punkte padarytą išvadą,
Kone
bendradarbiavimo negalima prilyginti
ThyssenKrupp
bendradarbiavimui. Neginčijama, kad
ThyssenKrupp
pateikė naują įrodymą, kuris yra to paties laikotarpio kaip jos prašymas atleisti nuo baudos arba ją sumažinti ir kuris padėjo
Komisijai nustatyti, kad slaptas susitarimas buvo įgyvendintas (ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamoji dalis).
Kone
, priešingai, nepateikė jokių to paties laikotarpio įrodymų. Be to, iš
ThyssenKrupp
pareiškimų, padarytų 2004 m. balandžio, gegužės ir spalio mėnesiais, matyti, kad, priešingai nei
Kone
,
ThyssenKrupp
niekada nesiekė paneigti kartelio Nyderlanduose egzistavimo ar sukelti abejonių dėl tokio kartelio egzistavimo. Galiausiai
Kone
savo prašymą pateikė tik 2004 m. liepos 19 d. (ginčijamo sprendimo 130 konstatuojamoji dalis), kai
ThyssenKrupp
savo prašymą jau buvo pateikusi 2004 m. balandžio mėn. (ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamoji dalis). Prašymo pagal 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikimo data turi reikšmės vertinant pateiktų įrodymų papildomąją vertę, nes šis vertinimas
atliekamas atsižvelgiant į Komisijos jau turimus įrodymus (2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 7 ir 21 dalys).
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi, viena vertus,
Kone
padėtis, ir, kita vertus,
Otis
ir
ThyssenKrupp
padėtys nėra panašios, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, kai atsisakė sumažinti
Kone
baudą dėl jos bendradarbiavimo įrodant Nyderlanduose padarytą pažeidimą.
Antra, kalbant apie požiūrį į
ThyssenKrupp
dėl jos bendradarbiavimo įrodant kartelį Belgijoje, konstatuotina, kad vertinimas to, kas yra didelė papildomoji vertė, pagal
apibrėžimą reiškia analizę, atitinkančią visų Komisijos turimų įrodymų, susijusių su konkrečiu pažeidimu, kontekstą, todėl
informacija, susijusi su skirtingais pažeidimais, šiuo atveju pažeidimais Belgijoje ir Nyderlanduose, negali būti palyginta.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su Belgijoje padarytu pažeidimu,
Kone
neginčija to, kad
ThyssenKrupp
prašymas atleisti nuo baudos arba ją sumažinti patvirtino Komisijos jau turėtus įrodymus. Tačiau, kiek tai susiję su Nyderlanduose
padarytu pažeidimu, iš šio sprendimo 165–180 punktų matyti, kad
Kone
prašymas atleisti nuo baudos arba ją sumažinti neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo
dėl bendradarbiavimo 21 dalį. Kadangi skirtingų įmonių padėtys nėra panašios, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo,
kai atsisakė sumažinti
Kone
baudą dėl jos bendradarbiavimo įrodant kartelį Nyderlanduose.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visi
Kone
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui įrodant Nyderlanduose padarytą
pažeidimą, turi būti atmesti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimu nustatant baudų sumažinimo,
skirto dėl Kone bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, dydį
Pirminės pastabos
Pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija paskelbė, kad „ketina sumažinti [baudas] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne
pagal [2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jei tam tikra bendrovė neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių
arba suteikia papildomą pagalbą, leidžiančią jas paaiškinti arba papildyti“.
Ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, jog, „kadangi pranešimo apie kaltinimus 614 punktu šioje
byloje buvo sukelti lūkesčiai, [ji] nusprendė aiškinti šį punktą įmonių, kurios remdamosi tuo padėjo nustatyti [ginčijamame]
sprendime aprašyto pažeidimo faktines aplinkybes, jų neginčydamos arba pateikdamos kitą informaciją ar papildomus patikslinimus,
naudai“.
Taigi Komisija visoms keturių pažeidimų dalyvėms, išskyrus įmones, kurios buvo atleistos nuo baudos (ginčijamo sprendimo 762,
817 ir 839 konstatuojamosios dalys), ir išskyrus
Kone
kartelio Nyderlanduose atveju (ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamoji dalis), 1 % sumažino baudas dėl jų bendradarbiavimo
ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes nebuvo ginčijamos pranešime apie kaltinimus nurodytos faktinės aplinkybės
(ginčijamo sprendimo 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829, 835, 845, 854, 855 ir 856 konstatuojamosios dalys).
Paeiliui reikia išnagrinėti: iš pradžių –
Kone
kaltinimus, susijusius su baudos sumažinimo dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, kiek tai susiję su Vokietijoje padarytu
pažeidimu, dydžio tariamu neteisėtumu, tada –
Kone
kaltinimus, susijusius su Komisijos atsisakymu papildomai sumažinti baudą dėl papildomos informacijos ar paaiškinimų, susijusių
su Vokietijoje padarytu pažeidimu, pateikimo ir galiausiai – argumentus, susijusius su Komisijos atsisakymu sumažinti
Kone
baudą dėl jos tariamo bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo įrodant Nyderlanduose padarytą pažeidimą.
Dėl baudos sumažinimo dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, kiek tai susiję su Vokietijoje padarytu pažeidimu, dydžio
Ieškovės mano, kad gali pretenduoti mažiausiai į 10 % baudos sumažinimą dėl jų bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo, siekiant įrodyti kartelį Vokietijoje. Komisija tokius teisėtus lūkesčius sukūrė pranešimo apie kaltinimus
614 punktu. Nukrypdama nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos, pagal kurią įmonei, neginčijusiai faktinių aplinkybių, kuriomis
kaltinama pranešime apie kaltinimus, tikrumo, pagal Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207,
1996, p. 4) (toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) bauda, kuri jai būtų buvusi skirta, sumažinama 10 %, Komisija
nepaisė ieškovių teisėtų lūkesčių.
Visų pirma primintina, kad baudos dydžio sumažinimas dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą pateisinamas tik tuo
atveju, jei atitinkamos įmonės elgesys leido Komisijai lengviau konstatuoti pažeidimą ir prireikus jį nutraukti (1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 156 punktas, 68 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
270 punktas ir 144 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
449 punktas). Be to, iš teismų praktikos išplaukia, jog įmonė, aiškiai pareiškianti, kad neginčija faktinių argumentų, kuriais
Komisija grindžia savo kaltinimus, gali būti laikoma palengvinusia Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių
pažeidimus ir už juos nubausti (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 395 punktas ir 157 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
157 punktas).
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, priešingai nei 1996 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, nėra numatyta jokio baudos
sumažinimo įmonėms, neginčijančioms faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus pranešime apie kaltinimus,
tikrumo. Tačiau ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad pranešimo apie kaltinimus 614 punktas
įmonėms sukėlė teisėtų lūkesčių, kad už faktinių aplinkybių neginčijimą bauda bus sumažinta ne pagal 2002 m. pranešimą dėl
bendradarbiavimo, todėl ji nusprendė šį punktą aiškinti įmonių naudai. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ji taip pat pažymėjo,
kad „sumažinimo dydis turi atspindėti tai, kad bendradarbiavimas po pranešimo apie kaltinimus, Komisijai jau nustačius visas
pažeidimo aplinkybes ir tuo metu, kai įmonė jau susipažino su visais tyrimo aspektais ir turėjo galimybę susipažinti su tyrimo
byla, geriausiu atveju gali tik nedaug padėti Komisijai atlikti tyrimą“. Komisija taip pat pažymėjo, kad „paprastai tokiu
atveju sutikimas su faktinėmis aplinkybėmis yra ne daugiau nei įrodymas, patvirtinantis faktines aplinkybes, kurias Komisija
laiko pakankamai įrodytomis kitais prie bylos dokumentų pridėtais įrodymais“.
Teisę remtis teisėtų lūkesčių apsauga turi kiekvienas asmuo, esantis tokioje padėtyje, kurioje Sąjungos administracija paskatino
jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą, suteikdama jam tikslias garantijas (2004 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Di Lenardo et Dilexport
, C‑37/02 ir C‑38/02, Rink. p. I‑6911, 70 punktas; 1998 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Embassy Limousines & Servines prieš Parlamentą
, T‑203/96, Rink. p. II‑4239, 74 punktas ir 2007 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enercon prieš VRDT
(Vėjo energijos konverteris), T‑71/06, 36 punktas).
Tačiau šio principo pažeidimu negalima remtis tuo atveju, kai administracija nesuteikė tikslių garantijų (1995 m. rugsėjo
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lefebvre ir kt. prieš Komisiją
, T-571/93, Rink. p. II‑2379, 72 punktas ir 1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dubois et Fils prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑113/96, Rink. p. II‑125, 68 punktas). Tokios garantijos – tai tiksli, nesąlyginė ir nuosekli informacija iš įgaliotų ir
patikimų šaltinių (1998 m. liepos 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mellett prieš Teisingumo Teismą
, T‑66/96 ir T‑221/97, RinkVT, p. I‑A‑449 ir II‑1305, 104 ir 107 punktai).
Šiuo atveju, kaip pažymėta šio sprendimo 199 punkte, pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija paskelbė, kad „ketina sumažinti
[baudas] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne pagal [2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jei tam tikra bendrovė neginčija
Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių arba suteikia papildomą pagalbą, leidžiančią jas paaiškinti arba papildyti“. Tokio
teiginio negalima laikyti tikslia garantija, dėl kurios galėjo atsirasti pagrįstų
Kone
lūkesčių, kad jos bauda bus sumažinta daugiau kaip 1 %. Pranešimo apie kaltinimus 614 punkte nėra nurodyta, kokiu mastu ar
dydžiu tam tikrais atvejais bus sumažinta atitinkamų įmonių bauda, todėl šis punktas jokiu atveju nesukuria kokių nors teisėtų
lūkesčių šiuo atžvilgiu.
Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos, pagal kurią įmonei,
kuri neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama pranešime apie kaltinimus, tikrumo, pagal 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
10 % sumažinama bauda, kuri jai būtų buvusi skirta.
Iš pradžių reikia priminti, kad nors iš tikrųjų 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D skirsnio 2 punkto antroje įtraukoje
buvo nustatyta, kad įmonei „<...> bauda, kuri jai būtų skirta, jei nebūtų bendradarbiavusi <...> sumažinama 10–50 % tuomet,
kai <...> gavusi pranešimą apie kaltinimus, įmonė informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija
grindžia savo kaltinimus“, 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo baudos sumažinimo šiuo pagrindu nebėra numatyta. Ieškovės
neginčija to, kad tik 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo yra taikomas jų prašymui atleisti nuo baudos arba ją sumažinti,
kuris, beje, buvo aiškiai pateiktas pagal šį pranešimą. Todėl dėl Komisijos sprendimų praktikos, susijusios su 1996 m. pranešimo
dėl bendradarbiavimo D skirsnio 2 punkto antros įtraukos taikymu, negalėjo atsirasti ieškovių teisėtų lūkesčių, pagrįstų pranešimo
apie kaltinimus 614 punktu, dėl to, kokiu dydžiu bus sumažinta
Kone
bauda atsižvelgiant į tai, kad ši neginčijo su karteliu Vokietijoje susijusių faktinių aplinkybių (šiuo klausimu žr. 2006 m.
rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 201 ir 205 punktus, 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 60 punktą ir 34 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
92 punktą).
Toliau reikia pažymėti, kad Komisijos ginčijamo ieškovių teiginio, kad per 2005 m. sausio 26 d. susitikimą ši institucija
Kone
nurodė, jog pranešimo apie kaltinimus 614 punktas bus taikomas taip pat, kaip pagal ankstesnę sistemą, nepatvirtina jokie
įrodymai. Atvirkščiai, Komisijos parengtame šio susitikimo protokole, kiek tai susiję su diskusijomis dėl pranešimo apie kaltinimus
614 punkto, nėra jokių garantijų, kurias Komisija būtų davusi
Kone
šiuo atžvilgiu.
Galiausiai iš teismų praktikos išplaukia, kad ūkio subjektai negali pagrįstai tikėtis, jog esama situacija, kuri gali būti
pakeista institucijoms pasinaudojus diskrecija, išliks nepakitusi (1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Tarybą
, C‑280/93, Rink. p. I‑4973, 80 punktas ir 2005 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Alessandrini ir kt. prieš Komisiją
, C‑295/03 P, Rink. p. I‑5673, 89 punktas; taip pat žr. 46 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi dėl veiksmingo Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymo veikiau reikalaujama,
kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto
Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktą, 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 81 punktą ir 34 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
227 punktą; taip pat žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 309 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktą).
Tai reiškia, jog ieškovių kaltinimas tuo, kad bauda buvo nepakankamai sumažinta dėl to, kad nebuvo ginčijamos su Vokietijoje
padarytu pažeidimu susijusios faktinės aplinkybės, yra nepagrįstas.
Dėl Komisijos atsisakymo papildomai sumažinti baudą dėl pateiktos papildomos informacijos ir paaiškinimų, susijusių su Vokietijoje
padarytu pažeidimu
Ieškovės teigia, kad, kiek tai susiję su Vokietijoje padarytu pažeidimu,
Kone
turi teisę į papildomą baudos sumažinimą dėl jos bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes, priešingai
nei Komisija teigia ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamoji dalis), ji leido patikslinti ar papildyti
pranešime apie kaltinimus išdėstytas faktines aplinkybes.
Kone
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 7 skirsnyje ištaisomos ir patikslinamos tam tikros faktinės aplinkybės dėl Vokietijos
profesinės asociacijos VDMA vaidmens.
Kone
taip pat atkreipė Komisijos dėmesį į tai, kad pranešime apie kaltinimus ši institucija klaidingai atsižvelgė į visų sektorių,
t. y. „Nauja įranga“, „Paslaugos“ ir „Modernizavimas“, pajamas. Ginčijamame sprendime Komisija pripažino, kad kartelis buvo
susijęs tik su „Naujos įrangos“ sektoriaus pajamomis.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad ieškovės nenurodo, kaip tariami
Kone
patikslinimai dėl profesinės asociacijos VDMA vaidmens padėjo Komisijai vykdyti tyrimą. Bet kuriuo atveju tariamais
Kone
paaiškinimais šiuo klausimu buvo siekiama ne patikslinti ar papildyti pranešime apie kaltinimus išdėstytas faktines aplinkybes,
bet joms prieštarauti, nes jais iš esmės buvo norima diskredituoti
Schindler
teiginius, susijusius su eskalatorių darbo grupės įkūrimu. Be to, naudodamasi savo teise į gynybą
Kone
pabrėžė, kad minėto projekto paminėjimas pranešime apie kaltinimus neturi reikšmės. Kalbant apie tai, kad pranešime apie
kaltinimus Komisija klaidingai atsižvelgė į visų sektorių, paminėtų šio sprendimo 214 punkte, pajamas, reikia pažymėti, jog
Kone
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus buvo siekiama įrodyti, kad apskaičiuodama baudą Komisija tinkamai neapibrėžė liftų ir
eskalatorių rinkų, kurioms turėjo įtakos kartelis. Taip
Kone
tik sėkmingai pasinaudojo savo teise į gynybą, nes skundžiamame sprendime Komisija atsižvelgė į apibrėžimą, kurį
Kone
pasiūlė savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. Taigi šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl Komisijos atsisakymo sumažinti
Kone
baudą dėl tariamo jos bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo įrodant kartelį Nyderlanduose
Kalbėdama apie tariamą
Kone
bendradarbiavimą ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamojoje dalyje Komisija
paaiškina:
„Savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
teigė, kad neginčija su Nyderlandais susijusių faktinių aplinkybių. Užuot suteikusi papildomos pagalbos aiškinant ar papildant
pranešime apie kaltinimus nurodytas faktines aplinkybes,
Kone
sistemiškai siekė sumažinti jame išdėstytų faktinių aplinkybių reikšmę. Todėl faktinių aplinkybių neginčijimas turi būti
laikomas visiškai formaliu bei nevienareikšmiu ir neturi jokios teigiamos įtakos nustatant faktines aplinkybes. Nepakanka
bendrai pareikšti, jog faktinės aplinkybės nėra ginčijamos, jei šis pareiškimas neduoda jokios naudos Komisijai dėl to, kad
jame, kaip šiuo atveju, padaryta daug išlygų. Todėl
Kone
bauda neturi būti sumažinta.“
Pirma, ieškovės teigia, kad remdamasi 1998 m. gairių 3 punkto šešta įtrauka Komisija turėjo sumažinti
Kone
baudą dėl veiksmingo jos bendradarbiavimo per procedūrą įrodant kartelį Nyderlanduose, o to nepadariusi padarė akivaizdžią
vertinimo klaidą. Jos taip pat teigia, kad atsižvelgiant į pranešimo apie kaltinimus 614 punktą ir ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamąją
dalį jos turėjo teisėtų lūkesčių, kad už šį bendradarbiavimą bus atlyginta sumažinant jų baudą.
Pažymėtina, kad remiantis 1998 m. gairių 3 punkto šešta įtrauka bendradarbiavimas ne pagal 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
gali būti laikomas lengvinančia aplinkybe. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, jog pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija
paskelbė, kad ketina „sumažinti [baudas] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne pagal [2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo,
ypač jei tam tikra bendrovė neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių arba suteikia papildomą pagalbą, leidžiančią
jas paaiškinti arba papildyti“. Šiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, jog,
„kadangi pranešimo apie kaltinimus 614 punktu šioje byloje buvo sukelti lūkesčiai, [ji] nusprendė aiškinti šį punktą įmonių,
kurios remdamosi tuo padėjo nustatyti [ginčijamame] sprendime aprašyto pažeidimo faktines aplinkybes, jų neginčydamos arba
pateikdamos kitą informaciją ar papildomus patikslinimus, naudai“.
Ieškovių manymu,
Kone
bendradarbiavimą per administracinę procedūrą, remiantis 1998 m. gairių 3 punkto šešta įtrauka, reikėjo laikyti lengvinančia
aplinkybe, suteikiančia jai teisę į baudos sumažinimą.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog atsižvelgiant į tai, kad pareiškimai, kuriuos
Kone
padarė pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme, yra nevienareikšmiai (žr. šio sprendimo 175 punktą)
ir nepateisino baudos, skirtos
Kone
už Nyderlanduose padarytą pažeidimą, sumažinimo pagal minėtą pranešimą, šios įmonės bendradarbiavimo bet kuriuo atveju negalima
laikyti lengvinančia aplinkybe. Todėl ieškovės taip pat negali teigti, jog jos turėjo kokių nors teisėtų lūkesčių, kad dėl
šios aplinkybės bus sumažinta jų bauda.
Ieškovės mano, kad
Kone
visapusiškai bendradarbiavo su Komisija per visą procedūrą ir padarė daugiau, negu reikalaujama pagal 2002 m. pranešimą dėl
bendradarbiavimo. Taigi visų pirma
Kone
nesudarė jokių kliūčių Komisijai vykdyti patikrinimą jos patalpose Nyderlanduose ir padarė viską, ką galėjo, kad padėtų Komisijos
darbuotojams surinkti informaciją. Toliau
Kone
greitai ir išsamiai atsakė į 2004 m. rugsėjo 13 d. gautą Komisijos prašymą pateikti informacijos apie Nyderlandus. Galiausiai
Kone
parodė didelį lankstumą dėl jos pateiktos informacijos konfidencialumo reikalavimų, o tai palengvino Komisijos administracinę
naštą sudaryti nekonfidencialią šalims perduotinos bylos medžiagos versiją.
Tokiems argumentams negalima pritarti. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 1 dalimi ir 20 straipsnio 3 dalimi, įmonės
privalo atsakyti į prašymus pateikti informacijos ir leisti atlikti patikrinimus. Bendradarbiavimas tyrimo metu, neviršijantis
pareigų, tenkančių įmonei pagal šias nuostatas, nepateisina baudos sumažinimo (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Weig prieš Komisiją
, T‑317/94, Rink. p. II‑1235, 283 punktą ir 67 punkte minėto Sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
218 punktą). Be to, tariamai lanksčios įmonės pozicijos dėl prašymų informaciją, kurią ji pateikė Komisijai, laikyti konfidencialia
negalima pripažinti palengvinančia Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubausti
(204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
395 ir 396 punktai). Šiuo klausimu, kaip pažymi Komisija, pagrįsti konfidencialumo prašymai tyrimui nekliudė ir bet kuriuo
atveju būtent
Kone
turi prašyti duomenis, kurie, jos nuomone, neturėtų būti perduoti tretiesiems asmenims, laikyti konfidencialiais. Vadinasi,
šio sprendimo 221 punkte nurodytos aplinkybės negalėjo paskatinti
Kone
turėti kokių nors teisėtų lūkesčių, kad jos bauda bus sumažinta.
Ieškovės teigia, kad Komisijos sprendimas nesumažinti
Kone
baudos pažeidžia vienodo požiūrio principą, nes nė viena kita įmonė, kuriai buvo paskirta bauda, nepateikė informacijos savo
iniciatyva ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, kuri leistų Komisijai lengviau įrodyti pažeidimą. Šiuo klausimu
konstatuotina, kad ieškovių argumentas yra pagrįstas klaidinga prielaida. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 845, 854 ir 855 konstatuojamųjų
dalių,
ThyssenKrupp
,
Schindler
ir MEE baudos buvo sumažintos ne dėl to, kad jos savo iniciatyva ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikė
papildomos informacijos, bet todėl, kad jos teigė neginčijančios pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių.
Vadinasi, viena vertus,
Kone
ir, kita vertus, kitų įmonių, kurioms baudos buvo skirtos už kartelį Nyderlanduose, padėčių negalima laikyti panašiomis,
todėl atsisakydama sumažinti
Kone
baudą Komisija nepažeidžia vienodo požiūrio principo.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija turėjo sumažinti
Kone
baudą, nes jokiu procedūros etapu ši įmonė neginčijo pagrindinių Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių. Taigi ginčijamo
sprendimo 851 konstatuojamojoje dalyje ir 949 išnašoje esantis teiginys, kad faktinių aplinkybių neginčijimas atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus yra visiškai formalus ir nevienareikšmis, akivaizdžiai klaidingas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme dėl Nyderlandų
Kone
neigė konkurentų susitikimų antikonkurencinį tikslą [
konfidencialu
]. Šiuo aspektu taip pat reikia pabrėžti, kad
Kone
niekada neatsiėmė minėtų pareiškimų, bet bandė juos pateisinti savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Žinoma, savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
teigia, kad ji „neginčija pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių“, kad ji „dalyvavo slaptoje veikloje liftų
ir eskalatorių [sektoriuje] <...> Nyderlanduose nuo 1999 m. birželio mėn. iki 2004 m. kovo 5 d.“ ir kad ji „neginčija, jog
slapti susitarimai tiek, kiek juos patvirtina Komisijos bylos medžiagoje esančios faktinės aplinkybės <...> buvo susiję su
vienu tęstiniu pažeidimu“. Tačiau reikia konstatuoti, kad
Kone
atsakymas į pranešimą apie kaltinimus yra tiek pat nevienareikšmis kaip ir jos pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
pateiktas prašymas dėl Nyderlandų.
Taigi, nors dėl pažeidimų Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
kiekvieną kartą teigia, kad ji „neginčija Komisijos pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių“, jokio panašaus
pareiškimo nėra jos atsakymo į pranešimą apie kaltinimus dalyje, skirtoje pažeidimui Nyderlanduose. Tam, kad įmonei būtų sumažinta
bauda dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, ji turi aiškiai informuoti Komisiją apie tai, kad ji, susipažinusi su pranešimu
apie kaltinimus, neketina ginčyti faktinių aplinkybių tikrumo (šiuo klausimu žr. 144 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
504 punktą). Pareiškimo, kad
Kone
„neginčija, jog slapti susitarimai tiek, kiek juos patvirtina Komisijos bylos medžiagoje esančios faktinės aplinkybės, <...>
buvo susiję su vienu tęstiniu pažeidimu“, kaip ir pareiškimų dėl kitų trijų atitinkamų valstybių narių, negalima laikyti palengvinančiu
Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubausti (204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
395 ir 396 punktai).
Reikia konstatuoti, kad savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
nurodė, jog jos darbuotojai Nyderlanduose „nebuvo įsitraukę į antikonkurencinius veiksmus, bent jau didele apimtimi“. Net
jeigu
Kone
pripažįsta, kad „galėjo peržengti ribą to, kas buvo teisėta“, pateikdama nuorodą į savo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
pateiktą prašymą dėl Nyderlandų ji vis dėlto tvirtina, jog pasiūlymo dėl projekto nepateikimą ar nekonkurencingo pasiūlymo
pateikimą gali lemti vienašalis komercinis elgesys ir tai nebūtinai reiškia, kad egzistuoja kartelis. Kalbėdama apie priežiūros
ir modernizavimo sutartis, savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
teigia, kad jos politika šioje srityje buvo grindžiama „komerciniais motyvais“ ir kad jos „strategija negalėjo turėti antikonkurencinio
tikslo ar poveikio“. Kalbėdama apie naujus montavimus, karteliui priklausančių projektų apibūdinime
Kone
taip pat pateikia nuorodą į jos elgesį pagrindžiančius komercinius motyvus ir pažymi, kad „iš minėtų projektų matyti ne tik
tai, kad pažeidimo mastas buvo labai ribotas, bet ir tai, kad slapti susitarimai svyravo nuo vien diskusijų dėl projekto neapsikeičiant
informacija apie kainas <...> iki apsikeitimo informacija apie kainas nepaskiriant projekto <...> ir tik labai retais atvejais
buvo skiriamas projektas <...>“. Be to,
Kone
pažymėjo, kad „net jeigu šalys paskyrė kokį nors projektą, tai negalėjo turėti įtakos rinkai“ ir kad „dažnai rezultatas būtų
buvęs toks pats nesant šalių tarpusavio kontaktų <...>“. Taip pat dėl tam tikrų individualių projektų [
konfidencialu
]
Kone
nurodė, kad Komisijos bylos medžiagoje nebuvo pakankamai įrodymų išvadai, kad egzistavo antikonkurencinis elgesys, padaryti.
Savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
taip pat siekė
ThyssenKrupp
ir
Otis
pareiškimų, kurie, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 370–530 konstatuojamųjų dalių, turėjo labai didelę reikšmę konstatuojant
pažeidimą Nyderlanduose, įrodomąją galią padaryti kuo mažesnę. Į šiuos
Kone
argumentus Komisija buvo priversta atsakyti
in extenso
ginčijamo sprendimo 531–541 konstatuojamosiose dalyse.
Vadinasi, reikia pripažinti, kaip tai daro Komisija (ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamoji dalis), kad
Kone
faktinių aplinkybių dėl Nyderlanduose padaryto pažeidimo neginčijimas buvo visiškai formalus bei nevienareikšmis ir neturėjo
jokios teigiamos įtakos nustatant faktines aplinkybes.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Kone
savo dalyvavimą darant pažeidimą Nyderlanduose apibūdino arba vien hipotetinėmis sąvokomis, arba taip, kad antikonkurencinis
susitarimų poveikis atrodytų kuo mažesnis. Kadangi
Kone
taip pat ginčija pareiškimus, kuriuos
ThyssenKrupp
ir
Otis
padarė savo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme dėl Nyderlandų, reikia konstatuoti, kad šios
bylos aplinkybėmis
Kone
teiginiai, pateikti šio sprendimo 227 punkte, neturėjo jokios naudos Komisijai (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, T‑48/00, Rink. p. II‑2325, 193 punktą ir 144 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
505 punktą). Savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ginčydama esminius Komisijos atliktų faktų konstatavimų elementus
Kone
nepalengvino Komisijos užduoties konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubausti (šiuo klausimu
žr. 204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
396 punktą). Nors taip
Kone
neabejotinai teisėtai naudojosi teise į gynybą, Komisijos negalima kaltinti tuo, kad šiuo pagrindu ji nesumažino
Kone
baudos dėl faktinių aplinkybių neginčijimo.
Taigi ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisėtai nusprendė, kiek tai susiję su Nyderlanduose padarytu
pažeidimu, nesumažinti
Kone
baudos dėl jos bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Trečia, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, kai dėl faktinių aplinkybių neginčijimo sumažino
ThyssenKrupp
,
Schindler
ir MEE baudas, nors atsisakė sumažinti
Kone
baudą. Anot ieškovių, kurios neginčija likusių Komisijos išvadų, kad atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
ThyssenKrupp
,
Schindler
ir MEE aiškiai teigė neginčijančios išdėstytų faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 845, 854 ir 855 konstatuojamosios
dalys), iš ginčijamo sprendimo matyti, jog trys minėtos įmonės savo atsakymuose ginčijo tam tikras Komisijos išvadas dėl Nyderlandų.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą Komisija
negali pažeisti vienodo požiūrio principo (žr. šio sprendimo 135 punktą). Tačiau vienodo požiūrio principo laikymasis turi
būti suderintas su teisėtumo principo, pagal kurį niekas negali savo tikslais remtis pažeidimu, padarytu kito asmens naudai,
laikymusi (šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Williams prieš Audito Rūmus
, 134/84, Rink. p. 2225, 14 punktą, 204 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
160 punktą, 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 263 punktą ir 204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
398 punktą).
Be to, pagal teismų praktiką gali būti laikoma, kad įmonė, aiškiai paskelbusi, jog neginčija faktų konstatavimų, kuriais Komisija
grindžia savo kaltinimus, palengvino Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos
nubausti. Savo sprendimuose, kuriais konstatuojamas šių taisyklių pažeidimas, Komisija turi teisę tokį elgesį laikyti faktų
konstatavimų pripažinimu, taigi – tokių konstatavimų pagrįstumo įrodymu. Todėl toks elgesys gali pateisinti baudos sumažinimą.
Kitaip yra tuo atveju, kai įmonė savo atsakyme ginčija esminius tokių konstatavimų elementus. Taip elgdamasi per administracinę
procedūrą įmonė nepalengvina Komisijos užduoties konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubausti
(204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
395 ir 396 punktai).
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad kai ginčijamo sprendimo 845, 854 ir 855 konstatuojamosiose dalyse Komisija 1 % sumažina
ThyssenKrupp
,
Schindler
ir MEE baudas dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, šiuos sumažinimus galima laikyti teisėtais tik jeigu atitinkamos įmonės
aiškiai pareiškė, kad jos neginčija minėtų faktinių aplinkybių (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 333 punktą ir 204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
397 punktą) ir savo atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus neginčijo Komisijos konstatavimų esminių elementų (šiuo klausimu
žr. 204 punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
396 punktą).
Kadangi ieškovių ieškinio pagrindas yra pagrįstas prielaida, kad kitiems kartelio Nyderlanduose dalyviams buvo neteisėtai
sumažintos baudos, nes iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, kuriomis remiasi ieškovės, konkrečiai matyti, jog šie
dalyviai iš tikrųjų ginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytas faktines aplinkybes, jis turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Be to, kiek tai susiję su ieškovių argumentais, kurie, jų manymu, patvirtina tai, kad kitoms įmonėms buvo sumažintos baudos
dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, nors savo atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus jos ginčijo su Nyderlandais susijusias
faktines aplinkybes, iš pranešimo apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo matyti, kad jie nepagrįsti.
Pirma, dėl
Schindler
ieškovės teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 593 ir 594 konstatuojamųjų dalių matyti, jog ši įmonė ginčijo tai, kad buvo pažeistas
EB 81 straipsnis. Be to, iš ginčijamo sprendimo 667 konstatuojamosios dalies matyti, jog
Schindler
tvirtino, kad neteisėti konkurentų kontaktai nelėmė kainų padidėjimo rinkoje ir kad tik nedidele projektų dalimi buvo pasidalyta,
o konkurencija tarp kartelio dalyvių išliko. Galiausiai ginčijamo sprendimo 751 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog
Schindler
teigė, kad konkurentai nesutarė dėl tarpusavyje taikytinų atsakomųjų priemonių, siekiant tinkamai įgyvendinti susitarimus.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad nors, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 593 ir 594 konstatuojamųjų dalių,
Schindler
iš tikrųjų tvirtino, kad EB 81 straipsnis negalėjo būti taikomas nagrinėjamiems karteliams dėl to, kad nebuvo daroma didelė
įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai dėl kartelių nacionalinio masto, reikia pažymėti, jog taip elgdamasi ji neginčijo
pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių, kuriomis buvo grindžiamas Komisijos vertinimas, susijęs su didele
nagrinėjamų pažeidimų įtaka tai prekybai. Be to, negalima manyti, jog teiginiais, kad kainos nepadidėjo ir kad projektų, kuriais
pasidalyta, buvo nedaug,
Schindler
ginčijo faktines aplinkybes, nes šios aplinkybės išplaukė, be kita ko, iš pranešimo apie kaltinimus 412, 415, 437 ir 442 punktų.
Galiausiai savo argumentu, kad lengvinančia aplinkybe turi būti pripažintas tariamas atsakomųjų priemonių nebuvimas,
Schindler
neginčija faktinių aplinkybių, nes šis atsakomųjų priemonių nebuvimas buvo konstatuotas pranešimo apie kaltinimus 432 punkte.
Taigi
Schindler
tik panaudojo šią išvadą siekdama įrodyti, kad jos atžvilgiu turi būti pripažinta lengvinanti aplinkybė.
Bet kuriuo atveju iš nekonfidencialios
Schindler
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus versijos, pateiktos Bendrojo Teismo prašymu, matyti, kad tame atsakyme
Schindler
, aiškiai nurodžiusi, jog neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiami Komisijos kaltinimai, neginčijo šios institucijos
išdėstytų faktinių aplinkybių.
Antra, dėl
ThyssenKrupp
ieškovės teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 593, 594 ir 724 konstatuojamųjų dalių matyti, jog ši įmonė ginčijo tai, kad buvo
padarytas EB 81 straipsnio pažeidimas ir teigė dalyvavusi ne visuose pažeidimo epizoduose. Iš ginčijamo sprendimo 508, 513
ir 515 konstatuojamųjų dalių taip pat matyti, kad
ThyssenKrupp
ginčijo tam tikras faktines aplinkybes, susijusias su jos dalyvavimo kartelyje trukme.
Šiuo klausimu, viena vertus, nors, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 593 ir 594 konstatuojamųjų dalių,
ThyssenKrupp
iš tikrųjų tvirtino, kad EB 81 straipsnis negalėjo būti taikomas nagrinėjamiems karteliams dėl to, kad jais nebuvo daroma
didelė įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai dėl kartelių nacionalinio masto, reikia pažymėti, jog taip elgdamasi ji neginčijo
pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių, kuriomis buvo grindžiamas Komisijos vertinimas, susijęs su didele
nagrinėjamų pažeidimų įtaka tai prekybai. Kita vertus, tai kad
ThyssenKrupp
galėjo dalyvauti ne visuose susitikimuose, išplaukia iš pranešimo apie kaltinimus 575 punkto.
ThyssenKrupp
neneigė šios aplinkybės, o tik ją panaudojo siekdama įrodyti, kad jos atžvilgiu egzistuoja lengvinanti aplinkybė (ginčijamo
sprendimo 726 konstatuojamoji dalis). Galiausiai, kalbant apie tariamą faktinių aplinkybių, susijusių su
ThyssenKrupp
dalyvavimo kartelyje trukme, ginčijimą, kuris, ieškovių manymu, išplaukia iš ginčijamo sprendimo 508 ir 513–515 konstatuojamųjų
dalių, reikia pažymėti, jog šios įmonės teiginys, kad ji nedalyvavo jokiame susitikime nuo 2002 m. vidurio iki 2003 m. balandžio–gegužės
mėnesių, jau buvo aiškiai nurodytas pranešimo apie kaltinimus 506 punkte. Beje, ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamojoje
dalyje Komisija iš esmės laikėsi nuomonės, kad
ThyssenKrupp
galėjo nedalyvauti susitikimuose, vykusiuose 2002 m. antroje pusėje, tačiau ši aplinkybė, net jeigu būtų įrodyta, nereiškia,
jog
ThyssenKrupp
pasitraukė iš kartelio.
Trečia, kiek tai susiję su MEE, ieškovės visų pirma teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 751 konstatuojamosios dalies matyti,
jog ši įmonė tvirtino, kad nebuvo jokio kompensavimo ar priežiūros mechanizmo. Toliau iš ginčijamo sprendimo 644, 676, 693,
697, 709, 713 ir 714 išnašų matyti, kad MEE teigė nebuvusi pakviesta teikti pasiūlymų dėl septynių pranešime apie kaltinimus
paminėtų projektų ir todėl jų nepateikė dėl šių projektų. Be to, iš ginčijamo sprendimo 481 konstatuojamosios dalies ir 715 išnašos
išplaukia, jog MEE ginčijo išvadą, kad ji dalyvavo kituose susitikimuose dėl naujų įrangos montavimų po 2001 m. rugsėjo mėn.
Galiausiai ieškovės mano, jog ginčijamo sprendimo 724 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad savo atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus MEE teigė dalyvavusi ne visuose pažeidimo epizoduose.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šiais teiginiais taip pat nėra ginčijamos pranešime apie kaltinimus išdėstytos faktinės
aplinkybės.
Kalbant apie argumentą, kad nebuvo kompensavimo ar priežiūros mechanizmo, konstatuotina, jog ši aplinkybė išplaukia iš pranešimo
apie kaltinimus 431 punkto. Taigi MEE neneigė šios aplinkybės, o pamėgino ja pasinaudoti siekdama baudos sumažinimo dėl lengvinančios
aplinkybės (ginčijamo sprendimo 751 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie teiginį, kad MEE tvirtino, jog nebuvo pakviesta teikti pasiūlymų dėl septynių pranešime apie kaltinimus paminėtų
projektų ir todėl jų nepateikė dėl šių projektų, reikia pažymėti, kad iš pranešimo apie kaltinimus 441 punkto matyti, jog
klientai ne visada kvietė visus kartelio Nyderlanduose dalyvius teikti pasiūlymus dėl konkretaus projekto. Bet kuriuo atveju,
kaip matyti iš ieškovių paminėtų konstatuojamųjų dalių ir išnašų, MEE neginčijo to, kad ji galėjo dalyvauti nagrinėjamuose
susitikimuose ir kad buvo informuota apie diskusijas (ginčijamo sprendimo 644, 676, 693, 697, 713 ir 714 išnašos).
Be to, iš ginčijamo sprendimo 709 išnašos išplaukia, kad MEE ginčija ne Komisijos atliktus faktų konstatavimus, o tik vieno
kartelio dalyvio, t. y.
Kone
, teiginį, kuris buvo paminėtas pranešimo apie kaltinimus 497 punkte ir kurio, beje, nepatvirtino kiti dalyviai.
Kalbant apie teiginį, kad MEE ginčijo savo dalyvavimą kituose susitikimuose dėl projektų, susijusių su naujais įrangos montavimais
po 2001 m. rugsėjo mėn., pakanka konstatuoti, jog ieškovės tiksliai nenurodo jokio konkretaus projekto, susijusio su naujais
įrangos montavimais, kuriame MEE būtų dalyvavusi po 2001 m. rugsėjo mėn.
Kiek tai susiję su tuo, kad MEE dalyvavo ne visuose susitikimuose, Komisija pati tai konstatavo pranešimo apie kaltinimus
575 punkte, o MEE siekė tuo pasinaudoti tam, kad jos bauda būtų sumažinta dėl lengvinančios aplinkybės (ginčijamos sprendimo
724 konstatuojamoji dalis).
Todėl reikia konstatuoti, jog kaltinimas, susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu, bet kuriuo atveju yra pagrįstas
klaidinga prielaida, kad iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, kuriomis remiasi ieškovės, išplaukia, jog
Schindler
,
ThyssenKrupp
ir MEE ginčijo faktines aplinkybes, susijusias su karteliu Nyderlanduose.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visi kaltinimai, susiję su
Kone
bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant įrodyti pažeidimą Vokietijoje ir Nyderlanduose,
vertinimu turi būti atmesti.
Tai reiškia, kad visas ieškinys turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
Kone Oyj
,
Kone GmbH
ir
Kone BV
.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2011 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Administracinė procedūra
Komisijos tyrimas
Vokietija
Nyderlandai
Pranešimas apie kaltinimus
Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių ir proporcingumo principo pažeidimu nustatant pradinių baudų dydį
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu ir teisėtų lūkesčių apsaugos principo,
vienodo požiūrio principo ir teisės į gynybą pažeidimu
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Dėl Kone bendradarbiavimo siekiant įrodyti Vokietijoje padarytą pažeidimą
Dėl Kone bendradarbiavimo siekiant įrodyti Nyderlanduose padarytą pažeidimą
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimu nustatant baudų sumažinimo,
skirto dėl Kone bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, dydį
Pirminės pastabos
Dėl baudos sumažinimo dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, kiek tai susiję su Vokietijoje padarytu pažeidimu, dydžio
Dėl Komisijos atsisakymo papildomai sumažinti baudą dėl pateiktos papildomos informacijos ir paaiškinimų, susijusių su Vokietijoje
padarytu pažeidimu
Dėl Komisijos atsisakymo sumažinti Kone baudą dėl tariamo jos bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
įrodant kartelį Nyderlanduose
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.
–      Konfidenciali informacija praleista.