CELEX: 62013CJ0481
Trimitere preliminară
Convenția de la Geneva din 28 iulie 1951 privind statutul refugiaților
Articolul 31
Resortisant al unei țări terțe care a intrat într‑un stat membru trecând printr‑un alt stat membru
Recurgerea la serviciile unor călăuze
Intrare și ședere ilegale
Prezentarea unui pașaport falsificat
Sancțiuni penale
Necompetenţa Curţii

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 31 din Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 și intrată în vigoare la 22 aprilie 1954 [
Recueil des traités des Nations unies
, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954), denumită în continuare „Convenția de la Geneva”], astfel cum a fost completată prin Protocolul privind statutul refugiaților din 31 ianuarie 1967, intrat în vigoare la 4 octombrie 1967.
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva domnului Qurbani pentru săvârșirea infracțiunilor de fals material în înscrisuri oficiale, intrare ilegală, ședere ilegală și ședere ilegală fără pașaport.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
Convenția de la Geneva
Potrivit articolului 31 din Convenția de la Geneva, intitulat „Refugiați aflați ilegal în țara de primire”:
„1.   Statele contractante nu vor aplica sancțiuni penale, pe motivul intrării sau șederii lor ilegale, refugiaților care, sosind direct din teritoriul unde viața sau libertatea lor erau amenințate în sensul prevăzut de articolul 1, intră sau se găsesc pe teritoriul lor fără autorizație, sub rezerva prezentării lor fără întârziere la autorități pentru a le expune motivele, recunoscute ca valabile, ale intrării sau prezenței lor ilegale.
2.   Statele contractante nu vor aplica, în ce privește deplasările acestor refugiați, alte restricții decât acelea care sunt necesare; aceste restricții vor fi aplicate numai până la reglementarea statutului lor de refugiați în țara respectivă sau până la obținerea admiterii în altă țară. În vederea acestei ultime admiteri, statele contractante vor acorda acestor refugiați un termen rezonabil și toate facilitățile necesare.”
Dreptul Uniunii
Directiva 2004/83/CE
Potrivit articolului 14 din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (
JO L 304, p. 12
, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52):
„[...]
(4)   Statele membre pot revoca statutul acordat unui refugiat de către o autoritate guvernamentală, administrativă, judiciară sau cvasijudiciară, pot dispune încetarea sau pot refuza reînnoirea acestuia în cazul în care:
(a)
există motive rezonabile pentru a‑l considera un pericol pentru siguranța statului membru în care se află;
(b)
ca urmare a faptului că a fost condamnat printr‑o hotărâre judecătorească definitivă pentru o infracțiune deosebit de gravă, constituie un pericol pentru societatea respectivului stat membru.
(5)   În situațiile descrise la alineatul (4), statele membre pot decide să nu acorde statutul de refugiat atunci când nu a fost încă luată o decizie.
(6)   Persoanele cărora li se aplică alineatele (4) și (5) au drepturile prevăzute la articolele 3, 4, 16, 22, 31, 32 și 33 din Convenția de la Geneva sau drepturi similare, atâta timp cât se află în statele membre.”
Dreptul german
Articolul 267 alineatul (1) din Codul penal (Strafgesetzbuch) prevede:
„Producerea unui înscris fals, falsificarea unui înscris sau utilizarea unor astfel de înscrisuri în vederea producerii de consecințe juridice se pedepsește cu închisoare de până la cinci ani sau cu amendă.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Domnul Qurbani este un resortisant afgan care, cu ajutorul serviciilor unei călăuze, a intrat în Grecia după ce a trecut prin Iran și prin Turcia.
La 17 august 2010, Domnul Qurbani a părăsit Grecia pentru a ajunge cu avionul în München (Germania), sub acoperirea unui pașaport pakistanez falsificat pe care și l‑ar fi procurat de la o altă călăuză.
Pe aeroportul din München, întrucât autoritățile însărcinate cu operațiunea de control au descoperit falsificarea pașaportului prezentat de domnul Qurbani, acesta din urmă a fost arestat.
Persoana în cauză a arătat imediat că dorește să beneficieze de statutul de refugiat.
La 18 august 2010, domnul Qurbani a fost condus la Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal German pentru Migrație și Refugiați), unde a formulat o cerere formală în acest sens.
Din informațiile comunicate de instanța de trimitere rezultă că procedura privind această cerere de azil este încă în desfășurare.
La 11 aprilie 2011, Staatsanwaltschaft Würzburg (Parchetul din Würzburg) a solicitat Amsgericht, potrivit unei proceduri simplificate, adoptarea unei ordonanțe penale împotriva domnului Qurbani pentru intrare ilegală, ședere ilegală, ședere ilegală fără pașaport, precum și fals material în înscrisuri oficiale. Ordonanța penală care a fost emisă de Amstgericht a făcut, în fața aceleiași instanțe, obiectul unei opoziții din partea domnului Qurbani.
Printr‑o hotărâre din 4 februarie 2013, Amtsgericht Würzburg (Tribunalul Cantonal din Würzburg) l‑a achitat pe domnul Qurbani de toate aceste capete de acuzare.
Potrivit acestei instanțe, dreptul de azil, consacrat prin Constituția germană, se opune condamnării persoanei în cauză pentru ședere ilegală și pentru ședere ilegală fără pașaport, în timp ce cauza de nepedepsire prevăzută la articolul 31 din Convenția de la Geneva s‑ar aplica delictelor de intrare ilegală și de fals material în înscrisuri oficiale.
Staatsanwaltschaft Würzburg a formulat recurs la Oberlandesgericht Bamberg (Tribunalul Regional Superior din Bamberg), invocând, în esență, inaplicabilitatea în speță a articolului 31 din Convenția de la Geneva, având în vedere că persoana în cauză nu a intrat pe teritoriul german în mod direct din statul în care era persecutat, ci trecând printr‑un alt stat membru decât Republica Federală Germania, în speță Republica Elenă. Pe de altă parte, acest articol s‑ar referi doar la intrarea ilegală și nu ar putea să priveze autoritățile germane de posibilitatea de a sancționa delictele care sunt conexe acesteia.
În aceste condiții, Oberlandesgericht Bamberg, care exprimă îndoieli cu privire la interpretarea articolului 31 din Convenția de la Geneva, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Cauza personală de nepedepsire prevăzută la articolul 31 din [Convenția de la Geneva] cuprinde, pe lângă cazurile prevăzute expres, și falsul material în înscrisuri oficiale săvârșit prin prezentarea unui pașaport fals unui funcționar de poliție cu ocazia intrării pe calea aerului pe teritoriul [Germaniei], în cazul în care această utilizare a pașaportului fals nu este necesară în vederea invocării dreptului de azil în acest stat?
2)
Recurgerea la serviciile unei călăuze se opune invocării articolului 31 din [Convenția de la Geneva]?
3)
Elementul material prevăzut la articolul 31 din [Convenția de la Geneva], și anume sosirea «direct[ă]» dintr‑un teritoriu unde viața sau libertatea persoanei vizate era amenințată, trebuie interpretat în sensul că această condiție este îndeplinită și în cazul în care persoana vizată a intrat mai întâi în alt stat membru al Uniunii Europene (în speță [Republica Elenă]) de unde a plecat mai departe în alt stat membru (în speță Republica Federală Germania) unde a solicitat azil?”
Cu privire la competența Curții
Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 31 din Convenția de la Geneva trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, pe de o parte, o persoană să fie sancționată penal, în statul membru în care solicită azil, pentru delicte în legătură cu intrarea sa ilegală pe teritoriul acestui stat membru, precum printre altele intrarea ilegală prin intermediul unor călăuze și folosirea unui document de identitate falsificat, și ca, pe de altă parte, aceasta să invoce cauza de nepedepsire prevăzută la articolul menționat, în măsura în care această persoană a intrat pe teritoriul statului respectiv trecând printr‑un alt stat membru al Uniunii.
Este necesar să se arate de la bun început că prezenta cerere de decizie preliminară ridică problema competenței Curții.
În această privință, guvernele german și olandez, precum și Comisia Europeană invocă necompetența Curții pentru a răspunde la întrebările preliminare astfel cum au fost formulate, prin care se solicită Curții interpretarea directă a articolului 31 din Convenția de la Geneva.
În aceste condiții, trebuie amintit că, având în vedere faptul că Convenția de la Geneva nu cuprinde clauze care să atribuie o competență Curții, aceasta din urmă nu poate furniza interpretările solicitate ale dispozițiilor acestei convenții, în speță ale articolului 31, decât dacă o astfel de exercitare a funcțiilor sale intră în domeniul de aplicare al articolului 267 TFUE (Hotărârea TNT Express Nederland, C‑533/08,
EU:C:2010:243
, punctul 58).
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, competența de a efectua interpretări cu titlu preliminar, astfel cum rezultă din această din urmă dispoziție, nu privește decât normele care fac parte din dreptul Uniunii (Hotărârea TNT Express Nederland,
EU:C:2010:243
, punctul 59 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește acordurile internaționale, este cert că cele încheiate de Uniunea Europeană fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii și pot face, așadar, obiectul unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare. În schimb, Curtea nu este, în principiu, competentă să interpreteze, în cadrul unei proceduri preliminare, acorduri internaționale încheiate între state membre și state terțe (Hotărârea TNT Express Nederland,
EU:C:2010:243
, punctele 60 și 61, precum și jurisprudența citată).
Numai în cazul și în măsura în care Uniunea și‑a asumat competențele pe care le exercitau anterior statele membre în domeniul de aplicare al unei convenții internaționale care nu a fost încheiată de Uniune și numai atunci când, în consecință, dispozițiile acestei convenții sunt obligatorii pentru Uniune, Curtea este competentă să interpreteze o astfel de convenție (Hotărârea TNT Express Nederland,
EU:C:2010:243
, punctul 62 și jurisprudența citată).
În speță, deși în cadrul punerii în aplicare a unui regim de azil european comun au fost adoptate, desigur, mai multe texte de drept al Uniunii în domeniul aplicării Convenției de la Geneva, este cert că statele membre și‑au păstrat anumite competențe care intră în domeniul menționat, printre altele în ceea ce privește materia reglementată de articolul 31 din această convenție. Prin urmare, Curtea nu poate fi competentă să interpreteze direct nici articolul 31, nici orice alt articol din această convenție.
Faptul că articolul 78 TFUE precizează că politica comună în domeniul dreptului de azil trebuie să fie în conformitate cu Convenția de la Geneva și că articolul 18 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene subliniază că dreptul de azil este garantat cu respectarea acestei convenții și a Protocolului privind statutul refugiaților din 31 ianuarie 1967 nu este de natură să repună în discuție constatarea necompetenței Curții efectuată la punctul anterior.
În plus, astfel cum s‑a decis deja la punctul 71 din Hotărârea B și D (C‑57/09 și C‑101/09,
EU:C:2010:661
), deși există, desigur, un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, dispozițiile convențiilor internaționale care au fost reluate în dreptul național și în dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă, oricare ar fi condițiile în care acestea urmează să fie aplicate, trebuie constatat că articolul 31 din Convenția de la Geneva nu a fost reluat într‑un text din dreptul Uniunii, întrucât mai multe dispoziții din acest drept fac referire la respectivul articol.
În această privință, Comisia arată, în observațiile sale scrise, că articolul 14 alineatul (6) din Directiva 2004/83 face trimitere la articolul 31 din Convenția de la Geneva.
Or, deși este cert că în Hotărârile Bolbol (C‑31/09,
EU:C:2010:351
) și Abed El Karem El Kott și alții (C‑364/11,
EU:C:2012:826
) Curtea și‑a recunoscut competența de a interpreta dispozițiile Convenției de la Geneva la care făceau trimitere dispozițiile din dreptul Uniunii, trebuie constatat că prezenta cerere de decizie preliminară nu conține nicio menționare a vreunei norme din dreptul Uniunii care ar face trimitere la articolul 31 din Convenția de la Geneva și în special nicio menționare a articolului 14 alineatul (6) din Directiva 2004/83. În plus, trebuie subliniat că această cerere nu conține niciun element care să permită să se prezume că această ultimă dispoziție ar fi relevantă în cauza principală.
Din ansamblul acestor elemente rezultă că competența Curții pentru a interpreta articolul 31 din Convenția de la Geneva nu este demonstrată în prezenta cauză.
În aceste condiții, este necesar să se constate că Curtea nu este competentă să răspundă la întrebările adresate cu titlu preliminar de Oberlandesgericht Bamberg.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu este competentă să răspundă la întrebările adresate cu titlu preliminar de Oberlandesgericht Bamberg (Germania) prin decizia din 29 august 2013 în cauza C‑481/13.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.