CELEX: 62009CJ0396
Ennakkoratkaisupyyntö
Alemman asteen tuomioistuimen toimivalta esittää ennakkoratkaisukysymys unionin tuomioistuimelle
Asetus (EY) N:o 1346/2000
Maksukyvyttömyysmenettelyt
Kansainvälinen toimivalta
Velallisen pääintressien keskus
Sääntömääräisen kotipaikan siirtäminen toiseen jäsenvaltioon
Toimipaikan käsite

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maksukyvyttömyysmenettelystä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 (EYVL L
160, s. 1; jäljempänä asetus) 3 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä selvitystilassa oleva Interedil Srl (jäljempänä Interedil)
ja toisaalta Fallimento Interedil Srl sekä Intesa Gestione Crediti SpA (jäljempänä Intesa), jonka oikeudellinen seuraaja on
Italfondario SpA, ja jossa on kyse Intesan Interediliä vastaan aloittamasta konkurssimenettelystä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Asetus annettiin erityisesti EY 61 artiklan c alakohdan ja EY 67 artiklan 1 kohdan nojalla.
Asetuksen 2 artiklassa, joka on omistettu määritelmille, säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)      ’maksukyvyttömyysmenettelyllä’ 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kaikkia velkoja koskevaa menettelyä. Luettelo menettelyistä
on liitteessä A;
– –
h)      ’toimipaikalla’ sellaista taloudellisen toiminnan paikkaa, jossa velallinen harjoittaa muuten kuin tilapäisesti taloudellista
toimintaa inhimillisin ja aineellisin voimavaroin.”
Asetuksen liitteessä A olevassa luettelossa mainitaan Italian osalta muun muassa fallimento-niminen menettely.
Asetuksen 3 artiklassa, joka koskee kansainvälistä toimivaltaa, säädetään seuraavaa:
”1.      Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn.
Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa oikeushenkilöllä on sääntömääräinen
kotipaikka, jollei muuta näytetä.
2.      Jos velallisen pääintressien keskus sijaitsee jäsenvaltiossa, muun jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen aloittamaan
maksukyvyttömyysmenettelyn vain, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. Tällaisen menettelyn vaikutukset rajoittuvat
viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen.
– –”
Asetuksen 13 perustelukappaleessa todetaan, että ”pääintressien keskuksen olisi oltava sama kuin paikka, jossa velallinen
hallinnoi säännöllisesti intressejään ja joka on näin ollen kolmansien osapuolten tiedettävissä”.

Kansallinen lainsäädäntö
Italian siviiliprosessilain (codice di procedura civile) 382 §:ssä, joka koskee Corte suprema di cassazionen ratkaistavina
olevia toimivaltakysymyksiä, säädetään seuraavaa:
”Kun Corte ratkaisee toimivaltaa koskevan kysymyksen, sen on lausuttava siitä ja tarvittaessa määrättävä, mikä tuomioistuin
on toimivaltainen – –”
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Corte suprema di cassazionen tämän säännöksen perusteella
tekemä päätös on lopullinen ja että se sitoo sitä tuomioistuinta, jossa asiakysymystä käsitellään.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Interedil perustettiin oikeudelliselta muodoltaan Italian oikeuden mukaiseksi ”società a responsabilità limitataksi”, ja sen
sääntömääräiseksi kotipaikaksi merkittiin Monopoli (Italia). Se siirsi 18.7.2001 sääntömääräisen kotipaikkansa Lontooseen
(Yhdistynyt kuningaskunta). Samana päivänä se poistettiin Italian valtion yritysrekisteristä. Kotipaikan siirtämisen jälkeen
se merkittiin Yhdistyneen kuningaskunnan kaupparekisteriin tunnuksella FC (Foreign Company).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee Interedilin ilmoittaneen, että se oli samanaikaisesti kotipaikkansa siirtämisen kanssa ryhtynyt
toimenpiteisiin, joilla oli määrä hoitaa Interedilin luovutus brittiläiselle Canopus-nimiselle yritysryhmälle ja neuvotella
ja tehdä liikkeenluovutusta koskevat sopimukset. Interedilin mukaan sen Tarantossa (Italia) sijainnut kiinteä omaisuus oli
luovutettu muutama kuukausi sen kotipaikan siirron jälkeen Windowmist Limitedille luovutetun liiketoiminnan osana. Interedil
totesi myös, että se oli 22.7.2002 poistettu Yhdistyneen kuningaskunnan kaupparekisteristä.
Intesa vaati 28.10.2003 Tribunale di Baria aloittamaan Interediliä koskevan konkurssimenettelyn (fallimento).
Interedil kiisti kyseisen tuomioistuimen toimivallan siitä syystä, että koska se oli siirtänyt sääntömääräisen kotipaikkansa
Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, ainoastaan viimeksi mainitun jäsenvaltion tuomioistuimet olivat toimivaltaisia aloittamaan
maksukyvyttömyysmenettelyn. Interedil vaati 13.12.2003, että Corte suprema di cassazione antaisi toimivallasta ennakkoratkaisun.
Tribunale di Bari päätti 24.5.2004 Corte suprema di cassazionen päätöstä odottamatta ja katsomalla, että Italian tuomioistuinten
toimivallan puuttumista koskeva väite oli ilmeisen perusteeton ja että yhtiön maksukyvyttömyys oli todettu, asettaa Interedilin
konkurssiin.
Interedil riitautti 18.6.2004 ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen toimittamallaan kirjelmällä päätöksen,
jolla se oli asetettu konkurssiin.
Corte suprema di cassazione ratkaisi sille esitetyn, toimivaltaa koskevan ennakkokysymyksen 20.5.2005 antamallaan määräyksellä
ja totesi, että Italian tuomioistuimet olivat toimivaltaisia. Se katsoi, että asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä
tarkoitettu olettama, jonka mukaan pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa sääntömääräinen kotipaikka
on, voitiin kumota monista eri syistä, nimittäin, koska Interedilillä on Italiassa kiinteää omaisuutta, koska sillä on kahta
hotellikompleksia koskeva vuokrasopimus, koska sillä on sopimus rahalaitoksen kanssa ja koska yhtiön kotipaikan siirtoa Lontooseen
ei ollut ilmoitettu Barin yritysrekisteriin.
Koska Tribunale di Bari epäili, ettei Corte suprema di cassazionen kyseinen arviointi ollut yhteisöjen tuomioistuimen asiassa
C-341/04, Eurofood IFSC, 2.5.2006 antamassa tuomiossa (Kok., s. I-3813) esitettyjen arviointiperusteiden mukainen, se päätti
lykätä asian ratkaisemista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)       Onko asetuksen – – 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ’velallisen pääintressien keskus’ tulkittava yhteisön oikeussääntöjen
vai kansallisten oikeussääntöjen mukaisesti, ja jos tulkinta on suoritettava yhteisön oikeussääntöjen mukaisesti, mistä osista
tämä käsite muodostuu ja mitä on pidettävä ratkaisevina tekijöinä tai seikkoina pääintressien keskusta yksilöitäessä?
2)      Onko asetuksen – – 3 artiklan 1 kohdassa säädetty olettama, jonka mukaan ’yhteisön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan
siinä valtiossa, jossa [sillä] on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä’, kumottavissa sillä perusteella, että
liiketoimintaa on todettu todellisuudessa harjoitettavan muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa on yhtiön sääntömääräinen
kotipaikka, vai onko olettaman kumoamiseksi tarpeen todeta, että yhtiö ei ole harjoittanut minkäänlaista liiketoimintaa siinä
valtiossa, jossa sen sääntömääräinen kotipaikka on?
3)      Voidaanko sitä, että yhtiöllä on muussa kuin siinä valtiossa, jossa on sen sääntömääräinen kotipaikka, kiinteää omaisuutta
ja että velallisena oleva yhtiö on tehnyt toisen yhtiön kanssa kahta hotellikompleksia koskevan vuokrasopimuksen ja sopimuksen
rahalaitoksen kanssa, pitää seikkoina tai tekijöinä, joiden perusteella asetuksen – – 3 artiklassa tarkoitettu yhtiön sääntömääräisen
kotipaikan olettama saadaan kumotuksi, ja voidaanko jo niiden perusteella katsoa, että yhtiöllä on asetuksen – – 3 artiklan
2 kohdassa tarkoitettu toimipaikka tässä valtiossa?
4)      Onko siinä tapauksessa, että Corte [suprema] di cassazionen edellä mainittu määräys – – toimivallasta perustuu eri tulkintaan
asetuksen – – 3 artiklasta kuin se, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut, siviiliprosessilain 382 §, jonka perusteella
Corte [suprema] di cassazione tekee toimivaltaa koskevat lopulliset ja sitovat ratkaisunsa, esteenä yhteisön kyseisen oikeussäännön
soveltamiselle, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Unionin tuomioistuimen toimivalta
Euroopan komissio epäilee, ettei unionin tuomioistuin ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisupyyntöön. Se toteaa, että
kyseinen pyyntö on esitetty 6.7.2009 annetulla määräyksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 13.10.2009. Viimeksi
mainittuna ajankohtana voimassa olleen EY 68 artiklan 1 kohdan mukaan ainoastaan ne kansalliset tuomioistuimet, joiden ratkaisuihin
ei kansallisen oikeuden mukaan voitu hakea muutosta, voivat esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön saadakseen
tulkinnan yhteisön toimielinten EY:n perustamissopimuksen IV osaston perusteella toteuttamista toimista. Asetus on annettu
perustamissopimuksen IV osastoon kuuluvien EY 61 artiklan c alakohdan ja EY 67 artiklan 1 kohdan perusteella, ja ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen tuomioihin voidaan komission mielestä hakea muutosta kansallisen oikeuden mukaan.
Tästä on riittävää todeta, että EY 68 artikla kumottiin Lissabonin sopimuksella 1.12.2009 lähtien, jolloin kyseinen sopimus
tuli voimaan, ja ettei siinä määrättyä rajoitusta, joka koskee oikeutta esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle,
enää ole. SEUT 267 artiklan mukaan tuomioistuimilla, joiden ratkaisuihin voidaan kansallisen oikeuden mukaan hakea muutosta,
on tuosta ajankohdasta lähtien ollut oikeus esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle, kun kyse on perussopimuksen
IV osaston alalla toteutetuista toimista (ks. vastaavasti asia C-283/09, Weryński, tuomio 17.2.2011, 28 ja 29 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Weryński antamansa tuomion 30 ja 31 kohdassa todennut, että SEUT 267 artiklan
päämäärä, jona on luoda tehokas yhteistyö unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välille, ja prosessiekonomian
periaate huomioiden, on syytä katsoa, että sillä on 1.12.2009 lähtien toimivalta ratkaista ennakkoratkaisupyyntö, jonka on
esittänyt sellainen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin voidaan kansallisen oikeuden mukaan hakea muutosta, ja että näin on silloinkin,
kun ennakkoratkaisupyyntö on esitetty ennen mainittua päivämäärää.
Unionin tuomioistuimella on siis joka tapauksessa toimivalta ratkaista tämä ennakkoratkaisupyyntö.

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Ennakkoratkaisukysymysten yhteys pääasiaan
Interedil on erääseen komission kirjallisissa huomautuksissaan esille ottamaan kysymykseen istunnossa vastatessaan todennut
lakanneensa olemasta olemassa heinäkuussa 2002, jolloin se oli poistettu Yhdistyneen kuningaskunnan kaupparekisteristä. Tribunale
di Barissa sitä vastaan lokakuussa 2003 tehdyllä konkurssihakemuksella ei näin ollen ole kohdetta, eikä ennakkoratkaisukysymyksiä
voida ottaa tutkittaviksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään
ennakkoratkaisukysymykseen ainoastaan, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeuden tulkitsemisella
ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiasialliseen luonteeseen tai kohteeseen, jos kyseinen
ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. asia C-439/08,
VEBIC, tuomio 7.12.2010, 42 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tässä suhteessa on syytä todeta, että asetuksella ainoastaan yhdenmukaistetaan kansainvälistä toimivaltaa, ratkaisujen tunnustamista
ja sovellettavaa oikeutta koskevat säännöt, kun on kyse maksukyvyttömyysmenettelyistä, joilla on rajat ylittäviä vaikutuksia.
Kysymystä siitä, voidaanko velallisen konkurssiin asettamista koskeva hakemus ottaa tutkittavaksi, säännellään kansallisessa
oikeudessa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan Interedil ilmoitti sille tulleensa poistetuksi Yhdistyneen
kuningaskunnan kaupparekisteristä heinäkuussa 2002. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei sitä vastoin mitenkään ilmene, että tämä olosuhde
olisi kansallisen oikeuden mukaan jollain tavoin omiaan estämään konkurssimenettelyn aloittamisen. Ei nimittäin ole mahdotonta,
että kansallisessa oikeudessa säädetään mahdollisuudesta aloittaa tällainen menettely purkautuneen yhtiön velkojien tyydyttämiseksi.
Näin ollen ei ole ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeuden tulkitsemisella ei olisi mitään yhteyttä
kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiasialliseen luonteeseen tai kohteeseen taikka että ongelma olisi luonteeltaan
hypoteettinen.
Interedilin esittämä oikeudenkäyntiväite on siis hylättävä.
Ennakkoratkaisukysymysten kohde
Pääasian vastapuolet väittävät, ettei kysymyksiä voida niiden kohteen vuoksi ottaa tutkittavaksi. Niiden mukaan ensimmäisestä
ja neljännestä kysymyksestä ei ilmene, millä tavoin unionin oikeuden säännökset ja se, miten kansalliset tuomioistuimet niitä
soveltavat, eroavat toisistaan, kun taas unionin tuomioistuinta kehotetaan toisessa ja kolmannessa kysymyksessä soveltamaan
unionin oikeuden sääntöjä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevaan konkreettiseen tapaukseen.
Unionin tuomioistuimella on ennakkoratkaisumenettelyssä toimivalta lausua unionin säännön tulkinnasta tai pätevyydestä niiden
tosiseikkojen perusteella, jotka ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin sille ilmoittaa, ja ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on soveltaa tätä sääntöä käsiteltävänään olevaan yksittäistapaukseen (ks. mm. asia C-149/05,
Price, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I‑7691, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolme ensimmäistä kysymystä koskee pääasiallisesti asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle käsitteelle velallisen ”pääintressien
keskus” annettavaa tulkintaa. Nämä kysymykset voidaan siis niiden kohteen perusteella ottaa tutkittavaksi.
Neljäs kysymys koskee ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mahdollisuutta sivuuttaa ylemmän tuomioistuimen tekemät
arvioinnit, jos se unionin tuomioistuimen esittämän tulkinnan perusteella katsoo, etteivät nämä arvioinnit ole unionin oikeuden
mukaisia. Tämä kysymys, joka koskee SEUT 267 artiklassa määrättyä ennakkoratkaisumenettelyä, voidaan siis sekin ottaa tutkittavaksi.
Väite, jonka mukaan oikeusriitaa ei ole
Pääasian vastapuolet väittävät, että Corte suprema di cassazione on ratkaissut kysymyksen Italian tuomioistuinten toimivallasta
aloittaa konkurssimenettely päätöksellä, joka niiden mukaan on saanut lainvoiman. Ne päättelevät tästä, ettei SEUT 267 artiklassa
tarkoitettua ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen ”käsiteltävänä olevaa oikeusriitaa” ole olemassa ja että ennakkoratkaisupyyntöä
ei tästä syystä voida ottaa tutkittavaksi.
Nämä väitteet on tutkittava yhdessä neljännen kysymyksen kanssa, jolla ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin haluaa
selvittää, missä määrin Corte suprema di cassazionen unionin oikeudelle antama tulkinta sitoo sitä.

Neljäs kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy neljännessä kysymyksessään pääasiallisesti, onko unionin oikeuden vastaista,
että kansallista tuomioistuinta sitovat kansallisen menettelysäännön mukaan kansallisen ylemmän tuomioistuimen tekemät arvioinnit,
kun on selvää, että kyseisen ylemmän tuomioistuimen tekemät arvioinnit eivät ole unionin oikeuden, sellaisena kuin unionin
tuomioistuin on sitä tulkinnut, mukaisia.
Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että kansallinen prosessioikeuden säännös ei voi saattaa kyseenalaiseksi mahdollisuutta,
joka niillä kansallisilla tuomioistuimilla on, joiden ratkaisuihin saa hakea muutosta, esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin
tuomioistuimelle, silloin kun ne eivät ole varmoja, kuten nyt esillä olevassa tapauksessa, unionin oikeuden tulkinnasta (asia
C-173/09, Elchinov, tuomio 5.10.2010, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisumenettelyssä antama tuomio sitoo kansallista tuomioistuinta
kyseessä olevien unionin toimielinten toimien tulkinnan tai pätevyyden osalta sen ratkaistessa käsiteltävänään olevaa asiaa
(ks. mm. em. asia Elchinov, tuomion 29 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että kansallinen tuomioistuin, joka on käyttänyt sille SEUT 267 artiklan toisessa kohdassa annettua
mahdollisuutta, on sidottu pääasian ratkaisussa tulkintaan, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut kyseisistä säännöksistä,
ja sen on tapauksen niin vaatiessa sivuutettava ylemmän tuomioistuimen arvioinnit, jos se katsoo tämän tulkinnan perusteella,
että kyseiset arvioinnit eivät ole unionin oikeuden mukaisia (ks. mm. em. asia Elchinov, tuomion 30 kohta).
Tässä suhteessa on painotettava, että täysin vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla kansallinen tuomioistuin, jonka tehtävänä
on toimivaltansa rajoissa soveltaa unionin oikeussääntöjä, on velvollinen varmistamaan näiden oikeussääntöjen täyden vaikutuksen
niin, että se tarvittaessa jättää omasta aloitteestaan soveltamatta kaikkia niiden kanssa ristiriidassa olevia säännöksiä,
eli tässä tapauksessa kyseistä kansallista menettelysääntöä, ilman, että sen olisi pyydettävä tai odotettava, että tämä kansallinen
säännös ensin poistetaan lainsäädäntöteitse tai jossain muussa perustuslaillisessa menettelyssä (ks. mm. em. asia Elchinov,
tuomion 31 kohta).
Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava niin, että unionin oikeuden vastaista on, että kansallista
tuomioistuinta sitovat kansallisen menettelysäännön mukaan kansallisen ylemmän tuomioistuimen tekemät arvioinnit, kun on selvää,
että kyseisen ylemmän tuomioistuimen tekemät arvioinnit eivät ole unionin oikeuden, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on
sitä tulkinnut, mukaisia.
Samoista syistä pääasian vastapuolten oikeudenkäyntiväite, joka perustuu siihen, ettei oikeusriitaa ole, on syytä hylätä.

Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisen kysymyksen ensimmäisessä osassa, onko asetuksen 3 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua käsitettä velallisen ”pääintressien keskus” tulkittava unionin oikeuden vai kansallisen oikeuden perusteella.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät,
että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen
sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhdenmukaisesti ja että
tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. mm. asia
C‑174/08, NCC Construction Danmark, tuomio 29.10.2009, Kok., s. I‑10567, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Eurofood IFSC antamansa tuomion 31 kohdassa todennut erityisesti asetuksen
3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta käsitteestä velallisen ”pääintressien keskus”, että se on asetuksen oma käsite, jolla
näin ollen on itsenäinen merkitys, ja että sitä on siis tulkittava yhtenäisellä ja kansallisista lainsäädännöistä riippumattomalla
tavalla.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on siis vastattava siten, että asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä
velallisen ”pääintressien keskus” on tulkittava unionin oikeuden perusteella.

Ensimmäisen kysymyksen toinen osa, toinen kysymys ja kolmannen kysymyksen ensimmäinen osa
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisen kysymyksen toisessa osassa, toisessa kysymyksessä ja kolmannen
kysymyksen ensimmäisessä osassa pääasiallisesti, miten asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toista virkettä on tulkittava määritettäessä
velallisyhtiön pääintressien keskusta.
Kun otetaan huomioon se olosuhde, että Interedil on ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen mukaan vuonna 2001 siirtänyt
sääntömääräisen kotipaikkansa Italiasta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja että se tämän jälkeen vuonna 2002 on poistettu viimeksi
mainitun jäsenvaltion kaupparekisteristä, on myöskin aiheellista täsmentää se ajankohta, jolla on merkitystä, kun velallisen
pääintressien keskusta määritetään sen tuomioistuimen yksilöimiseksi, jolla on toimivalta aloittaa päämenettely maksukyvyttömyysasiassa,
jotta ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle annettaisiin täydellinen vastaus.
Velallisen pääintressien keskuksen määrittämisen kannalta merkitykselliset arviointiperusteet
Vaikka asetuksessa ei määritelläkään käsitettä velallisen pääintressien keskus, kyseisen käsitteen ulottuvuutta selvennetään,
kuten edellä mainitussa asiassa Eurofood IFSC annetun tuomion 32 kohdassa on todettu, kuitenkin kyseisen asetuksen 13 perustelukappaleessa,
jonka mukaan ”pääintressien keskuksen olisi oltava sama kuin paikka, jossa velallinen hallinnoi säännöllisesti intressejään
ja joka on näin ollen kolmansien osapuolten tiedettävissä”.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 69 kohdassa todennut, jo asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä sääntömääräisen
kotipaikan hyväksi säädetty olettama ja se, että asetuksen 13 perustelukappaleessa viitataan intressien hallinnointipaikkaan,
ovat osoitus unionin lainsäätäjän tahdosta asettaa toimivallan perusteena etusijalle yhtiön keskushallinnon sijaintipaikka.
Tästä samasta perustelukappaleesta on edellä mainitussa asiassa Eurofood IFSC annetun tuomion 33 kohdassa lisäksi todettu,
että pääintressien keskus on määritettävä sekä objektiivisten että kolmansien osapuolten tiedettävissä olevien perusteiden
nojalla, jotta voitaisiin taata oikeusvarmuus ja ennakoitavuus sitä tuomioistuinta määritettäessä, joka on toimivaltainen
aloittamaan päämenettelyn maksukyvyttömyysasiassa. On katsottava, että objektiivisuutta ja tiedettävyyttä koskevat vaatimukset
täyttyvät, jos ne aineelliset seikat, jotka on otettu huomioon määritettäessä paikkaa, jossa velkojayhtiö yleensä hallinnoi
intressejään, on julkaistu tai jos ne ainakin ovat olleet riittävän avoimia, jotta kolmannet osapuolet, toisin sanoen erityisesti
kyseisen yhtiön velkojat, ovat voineet saada niistä tiedon.
Tästä seuraa, että jos yhtiön johto- ja valvontaelimet sijaitsevat sen sääntömääräisessä kotipaikassa ja jos yhtiön hallintoa
koskevat päätökset tehdään kolmansien osapuolten tiedettävissä olevalla tavalla tuossa paikassa, asetuksen 3 artiklan 1 kohdan
toisessa virkkeessä säädettyä olettamaa, jonka mukaan yhtiön pääintressien keskus sijaitsee tässä paikassa, on sovellettava
täysimääräisesti. Tällaisessa tilanteessa velallisyhtiön pääintressien sijoittaminen muualle ei – kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa
69 kohdassa toteaa – tule lainkaan kyseeseen.
Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetyn olettaman kumoaminen on kuitenkin mahdollista silloin, kun yhtiön
keskushallinto ei kolmansien osapuolten kannalta katsoen sijaitse sääntömääräisessä kotipaikassa. Näin ollen – ja kuten edellä
mainitussa asiassa Eurofood IFSC annetun tuomion 34 kohdassa on todettu – unionin lainsäätäjän kyseisen yhtiön sääntömääräisen
kotipaikan hyväksi säätämä kumottavissa oleva olettama voidaan kumota, jos objektiivisten ja kolmansien osapuolten tiedettävissä
olevien seikkojen perusteella voidaan osoittaa, että tosiasiallinen tilanne on erilainen kuin se, jota kyseisen sääntömääräisen
kotipaikan sijainnin katsotaan kuvaavan.
Huomioon otettavia seikkoja ovat muun muassa kaikki ne paikat, joilla velallisyhtiö harjoittaa taloudellista toimintaa ja
joilla sillä on omaisuutta, kunhan nämä paikat ovat kolmansien osapuolten tunnistettavissa. Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa
70 kohdassa toteaa, näitä seikkoja on tarkasteltava kokonaisvaltaisesti, ja kukin tapaus on ratkaistava sen erityispiirteiden
mukaisesti.
Sitä, että velallisyhtiöllä on muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa sillä on sääntömääräinen kotipaikka, kiinteää omaisuutta,
josta se on tehnyt vuokrasopimuksen, ja sitä, että sillä on tuossa muussa jäsenvaltiossa sopimus rahalaitoksen kanssa – olosuhteita,
jotka ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tuo esille –, voidaan tässä asiayhteydessä pitää objektiivisina ja, niiden
mahdollisesta julkisuudesta riippuen, kolmansien osapuolten tiedettävissä olevina seikkoina. Tästä huolimatta se olosuhde,
että yhtiöllä on varallisuutta ja sen taloudelliseen hyödyntämiseen liittyviä sopimuksia muussa kuin siinä jäsenvaltiossa,
jossa sillä on sääntömääräinen kotipaikka, riittää kumoamaan unionin lainsäätäjän asettaman olettaman vain edellyttäen, että
kaikkien merkityksellisten seikkojen kokonaisarvioinnin perusteella voidaan todeta, että kyseisen yhtiön johdon ja valvonnan
tosiasiallinen keskus sijaitsee ja sen intressejä hallinnoidaan kyseisessä muussa jäsenvaltiossa kolmansien osapuolten tiedettävissä
olevalla tavalla.
Velallisen pääintressien keskuksen paikantamisen kannalta merkityksellinen ajankohta
Aluksi on syytä todeta, ettei asetuksessa ole nimenomaisia säännöksiä sitä erityistä tapausta varten, että velallinen siirtää
pääintressiensä keskuksen. Kun asetuksen 3 artiklan 1 kohdan yleinen sanamuoto otetaan huomioon, on siis syytä katsoa, että
maksukyvyttömyysasian päämenettelyn aloittamiseen toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämisen kannalta merkityksellisenä on
pidettävä kyseisen keskuksen viimeistä sijaintipaikkaa.
Aikaisempi oikeuskäytäntö tukee tätä tulkintaa. Siinä on näet katsottu, että sen jäsenvaltion tuomioistuin, jonka alueella
velallisen pääintressien keskus sijaitsi maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen jättöhetkellä, pystyy
toimivaltaisena ratkaisemaan asian, kun velallinen hakemuksen jättämisen jälkeen mutta ennen menettelyn aloittamispäätöstä
siirtää pääintressiensä keskuksen toisen jäsenvaltion alueelle (asia C-1/04, Staubitz-Schreiber, tuomio 17.1.2006, Kok., s. I‑701,
29 kohta). Tästä voidaan päätellä, että toimivaltaisen tuomioistuimen määrittelyn kannalta merkityksellistä on lähtökohtaisesti
se, missä velallisen pääintressien keskus sijaitsi maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen jättöhetkellä.
Tilanteessa, jossa sääntömääräinen kotipaikka siirretään – kuten pääasiassa – ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista
koskevan hakemuksen jättämistä, velallisen pääintressien keskuksen oletetaan asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen
mukaisesti olevan uudessa sääntömääräisessä kotipaikassa, ja toimivaltaisia päämenettelyn aloittamiseen maksukyvyttömyysasiassa
ovat lähtökohtaisesti näin ollen sen jäsenvaltion tuomioistuimet, jonka alueella kyseinen uusi kotipaikka sijaitsee, ainakin
silloin, kun asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa asetettua olettamaa ei kumota todistamalla, ettei pääintressien keskus ole muuttunut
yhdessä sääntömääräisen kotipaikan kanssa.
Samoja sääntöjä on sovellettava tilanteessa, jossa velallisyhtiö oli maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen
jättöhetkellä poistettu kaupparekisteristä ja jossa – kuten Interedil huomautuksissaan väittää – se oli lopettanut kaiken
toimintansa.
Kuten tämän tuomion 47–51 kohdasta ilmenee, pääintressien keskuksen käsitteellä on näet haluttu ottaa lähtökohdaksi se paikka,
johon yhtiöllä on objektiivisesti ja velkojien tunnistettavissa olevalla tavalla läheisin liittymä. Tällaisessa tilanteessa
on siis johdonmukaista suosia sitä paikkaa, jossa velallisyhtiöllä oli viimeinen pääintressien keskus sinä ajankohtana, jona
se poistettiin rekisteristä ja jona se lopetti kaiken toimintansa.
Ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan, toiseen kysymykseen ja kolmannen kysymyksen ensimmäiseen osaan on siis vastattava siten,
että velallisyhtiön pääintressien keskusta määritettäessä asetuksen 3 artiklan 1 kohdan toista virkettä on tulkittava seuraavasti:
–        Velallisyhtiön pääintressien keskus on määritettävä asettamalla etusijalle kyseisen yhtiön keskushallinnon sijaintipaikka,
sellaisena kuin se voidaan todeta objektiivisten ja kolmansien osapuolten tiedettävissä olevien seikkojen perusteella. Jos
yhtiön johto- ja valvontaelimet sijaitsevat sen sääntömääräisessä kotipaikassa ja jos yhtiön hallintoa koskevat päätökset
tehdään kolmansien osapuolten tiedettävissä olevalla tavalla tuossa paikassa, kyseisessä säännöksessä säädettyä olettamaa
ei voida kumota. Jos yhtiön keskushallinto ei sijaitse sen sääntömääräisessä kotipaikassa, se olosuhde, että yhtiöllä on varallisuutta
ja sen taloudelliseen hyödyntämiseen liittyviä sopimuksia muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa sillä on sääntömääräinen
kotipaikka, riittää kumoamaan kyseisen olettaman vain edellyttäen, että kaikkien merkityksellisten seikkojen kokonaisarvioinnin
perusteella voidaan todeta, että kyseisen yhtiön johdon ja valvonnan tosiasiallinen keskus sijaitsee ja että sen intressejä
hallinnoidaan kyseisessä muussa jäsenvaltiossa kolmansien osapuolten tiedettävissä olevalla tavalla.
–        Jos velallisyhtiön sääntömääräinen kotipaikka siirretään ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen
jättämistä, kyseisen yhtiön pääintressien keskuksen oletetaan olevan sen uudessa sääntömääräisessä kotipaikassa.

Kolmannen kysymyksen toinen osa
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy kolmannen kysymyksen toisessa osassa, miten asetuksen 3 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettua toimipaikan käsitettä on tulkittava.
Tähän on muistutettava, että asetuksen 2 artiklan h alakohdassa määritellään toimipaikan käsite siten, että sillä tarkoitetaan
sellaista taloudellisen toiminnan paikkaa, jossa velallinen harjoittaa muuten kuin tilapäisesti taloudellista toimintaa inhimillisin
ja aineellisin voimavaroin.
Se seikka, että tässä määritelmässä sidotaan taloudellinen toiminta inhimillisiin voimavaroihin, osoittaa, että siinä edellytetään
tiettyä organisaation vähimmäistasoa ja tiettyä pysyvyyttä. Tästä seuraa a contrario, että ”toimipaikalle” asetetut edellytykset
eivät täyty pelkästään sillä, että olemassa on erillisiä omaisuuseriä tai pankkitilejä.
Jos jäsenvaltion tuomioistuimilla on asetuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti toimipaikan olemassaoloon perustuva toimivalta
aloittaa velallista kohtaan sekundäärimenettely maksukyvyttömyysasiassa, on syytä katsoa, että toimipaikan olemassaoloa on
pääintressien keskuksen sijainnin tavoin oikeusvarmuuden ja toimivaltaisten tuomioistuinten määrittämisen ennustettavuuden
takaamiseksi arvioitava objektiivisten ja kolmansien osapuolten tiedettävissä olevien seikkojen perusteella.
Kolmannen kysymyksen toiseen osaan on siis vastattava niin, että asetuksen 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toimipaikan
käsitettä on tulkittava siten, että siinä edellytetään taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi tarvittavia rakenteita, jotka
ilmentävät tiettyä organisaation vähimmäistasoa ja tiettyä pysyvyyttä. Pelkästään erillisten omaisuuserien tai pankkitilien
olemassaolo ei lähtökohtaisesti vastaa tätä määritelmää.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin oikeuden vastaista on, että kansallista tuomioistuinta sitovat kansallisen menettelysäännön mukaan kansallisen ylemmän
tuomioistuimen tekemät arvioinnit, kun on selvää, että kyseisen ylemmän tuomioistuimen tekemät arvioinnit eivät ole unionin
oikeuden, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, mukaisia.
2)
Maksukyvyttömyysmenettelystä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä
velallisen ”pääintressien keskus” on tulkittava unionin oikeuden perusteella.
3)
Velallisyhtiön pääintressien keskusta määritettäessä asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdan toista virkettä on tulkittava
seuraavasti:
–
Velallisyhtiön pääintressien keskus on määritettävä asettamalla etusijalle kyseisen yhtiön keskushallinnon sijaintipaikka,
sellaisena kuin se voidaan todeta objektiivisten ja kolmansien osapuolten tiedettävissä olevien seikkojen perusteella. Jos
yhtiön johto- ja valvontaelimet sijaitsevat sen sääntömääräisessä kotipaikassa ja jos yhtiön hallintoa koskevat päätökset
tehdään kolmansien osapuolten tiedettävissä olevalla tavalla tuossa paikassa, kyseisessä säännöksessä säädettyä olettamaa
ei voida kumota. Jos yhtiön keskushallinto ei sijaitse sen sääntömääräisessä kotipaikassa, se olosuhde, että yhtiöllä on varallisuutta
ja sen taloudelliseen hyödyntämiseen liittyviä sopimuksia muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa sillä on sääntömääräinen
kotipaikka, riittää kumoamaan kyseisen olettaman vain edellyttäen, että kaikkien merkityksellisten seikkojen kokonaisarvioinnin
perusteella voidaan todeta, että kyseisen yhtiön johdon ja valvonnan tosiasiallinen keskus sijaitsee ja että sen intressejä
hallinnoidaan kyseisessä muussa jäsenvaltiossa kolmansien osapuolten tiedettävissä olevalla tavalla
–
Jos velallisyhtiön sääntömääräinen kotipaikka siirretään ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen
jättämistä, kyseisen yhtiön pääintressien keskuksen oletetaan olevan sen uudessa sääntömääräisessä kotipaikassa.
4)
Saman asetuksen 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toimipaikan käsitettä on tulkittava siten, että siinä edellytetään taloudellisen
toiminnan harjoittamiseksi tarvittavia rakenteita, jotka ilmentävät tiettyä organisaation vähimmäistasoa ja tiettyä pysyvyyttä.
Pelkästään erillisten omaisuuserien tai pankkitilien olemassaolo ei lähtökohtaisesti vastaa tätä määritelmää.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.