CELEX: 62010CJ0284
Direktīva 97/13/EK
Vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēja sistēma telekomunikāciju pakalpojumu jomā
Tādiem uzņēmumiem piemērojamas nodevas un obligātie maksājumi, kuri ir vispārējo atļauju saņēmēji
6. pants
Interpretācija
Valsts tiesību aktos noteikts pienākums maksāt ikgadēju nodevu, kuru aprēķina, pamatojoties uz bruto ieņēmumiem no saimnieciskās darbības

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par
vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (OV L 117, 15. lpp.) 6. panta interpretāciju.
Šis lūgums radies tiesvedībā starp
Telefónica de España SA
(turpmāk tekstā – “
Telefónica
”) un
Administración del Estado
[Spānijas valdību] par
Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones
(Telekomunikāciju tirgus komisija, turpmāk tekstā – “TTK”) izdotu paziņojumu samaksāt par 2000. saimniecisko gadu nodevu,
kura jāmaksā uzņēmumiem, kas ir vispārējās atļaujas un individuālās licences telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanai trešajām
personām saņēmēji.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Direktīva 97/13
No Direktīvas 97/13 preambulas pirmā apsvēruma izriet, ka tajā ir paredzēta “telekomunikāciju pakalpojumu un infrastruktūru
pilnīga liberalizācija no šī brīža līdz 1998. gada 1. janvārim ar pārejas posmiem noteiktām dalībvalstīm”.
Atbilstoši tās pašas direktīvas preambulas trešajam apsvērumam “ir jāparedz kopēja sistēma vispārējām atļaujām un individuālām
licencēm, ko dalībvalstis piešķir telekomunikāciju pakalpojumu jomā”.
Atbilstoši Direktīvas 97/13 preambulas ceturtajam apsvērumam “ir nepieciešams atļaujas saistīt ar nosacījumiem, lai sasniegtu
sabiedrības interešu mērķus telekomunikāciju lietotāju interesēs”, un “tiesiskā regulējuma sistēmai telekomunikāciju nozarē
[..] ir jāņem vērā nepieciešamība veicināt jaunu pakalpojumu ieviešanu, kā arī tehnoloģiskā progresa vispārēju piemērošanu”.
Šīs direktīvas preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts, ka “tādējādi tā sniegs būtisku ieguldījumu jaunu operatoru ienākšanā
tirgū informācijas sabiedrības attīstības ietvaros”.
Direktīvas 97/13 preambulas divpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts, ka “visām nodevām un obligātiem maksājumiem, kas uzņēmumiem
jāmaksā saistībā ar atļauju izsniegšanas procedūrām, ir jābūt balstītiem uz objektīviem, nediskriminējošiem un pārskatāmiem
kritērijiem”.
Attiecībā uz vispārējās atļaujas procedūrās piemērojamajām nodevām un obligātajiem maksājumiem minētās direktīvas 6. pantā
ir paredzēts:
“Neskarot finanšu ieguldījumus universālā pakalpojuma sniegšanai saskaņā ar pielikumu, dalībvalstis nodrošina, ka visas nodevas,
ko iekasē no uzņēmumiem atļauju piešķiršanas procedūrās, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistītas tikai ar vispārējo
atļauju izdošanu un ar piemērojamās vispārējās atļauju sistēmas vadību, kontroli un ieviešanu. Šīs nodevas publicē piemērotā
un pietiekoši detalizētā veidā tā, lai šī informācija būtu viegli pieejama.”
Attiecībā uz individuālajām licencēm piemērojamajām nodevām un obligātajiem maksājumiem šīs direktīvas 11. panta 1. punktā
ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka nodevas, ko uzliek uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvos izdevumus,
kas saistīti ar piemērojamo individuālo licenču izsniegšanu, pārvaldi, kontroli un piemērošanu. Nodevas, ko piemēro individuālai
licencei, ir samērīgas ar vajadzīgo darba apjomu, un tās pienācīgi un pietiekami detalizēti publicē, lai šī informācija būtu
viegli pieejama.”
Direktīva 2002/20/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu
atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.) preambulas 31. apsvērumā ir noteikts:
“[..] Jebkuriem piemērojamiem administratīviem maksājumiem būtu jābūt saskaņā ar vispārējās atļaujas izsniegšanas sistēmas
principiem. Piemērs godīgai, vienkāršai un caurskatāmai alternatīvai šiem maksājumu noteikšanas kritērijiem varētu būt apgrozījums
attiecībā uz sadales principu. Ja administratīvie maksājumi ir ļoti mazi, vienotas likmes maksājumi vai maksājumi, kas apvieno
vienotu likmi ar elementiem, kas saistīti ar apgrozījumu, arī var būt atbilstīgi.”
Attiecībā uz administratīvajiem maksājumiem minētās direktīvas 12. panta redakcija ir šāda:
“1.   Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju
izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:
a)     kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas
programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, [..] un
b)     tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas
un saistītus maksājumus.
2.     Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu
summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”

Valsts tiesības
1998. gada 24. aprīļa Telekomunikāciju likuma Nr. 11/1998 (1998. gada 25. aprīļa
BOE
Nr. 99, 13909. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 11/1998”) 71. pantā ir noteikts:
“Neskarot finansiālo ieguldījumu universālā pakalpojuma finansēšanai, kura veikšanas pienākumu operatoriem var noteikt saskaņā
ar 39. panta un III nodaļas noteikumiem, visiem, kam ir vispārējā atļauja vai individuālā licence pakalpojumu sniegšanai trešajām
personām, ir pienākums maksāt vispārējai valsts pārvaldei ikgadēju nodevu apmērā, kurš nedrīkst pārsniegt 2 ‰ no saimnieciskās
darbības rezultātā gūtajiem ieņēmumiem, kura ir paredzēta, lai segtu izmaksas, tostarp administratīvās izmaksas, kas rodas
[TTK] saistībā ar šajā likumā noteiktās licenču un vispārējo atļauju sistēmas ieviešanu.
Iepriekšējā punkta izpratnē bruto ieņēmumi ir visi ieņēmumi, ko licences vai atļaujas saņēmējs gūst no šā likuma piemērošanas
jomā ietilpstošo tīklu ekspluatācijas vai telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas.
Nodeva ir maksājama reizi gadā. Tās iekasēšanas kārtība ir noteikta īstenošanas noteikumos.
Iepriekšējā punktā noteiktā izpildei reizi gadā, ņemot vērā attiecību starp ieņēmumiem, kas gūti no nodevas, un izmaksām,
kas saistītas ar individuālo licenču un vispārējo atļauju izsniegšanu un izmantošanas uzraudzību, likumā par valsts vispārējo
budžetu nosaka šajā pantā paredzēto robežu nepārsniedzošu procentuālo daļu, kas piemērojama attiecībā uz operatora saimnieciskās
darbības rezultātā gūtajiem bruto ieņēmumiem, lai noteiktu nodevas apmēru.
Starpību starp šā veida budžetā paredzētajiem un faktiski gūtajiem ieņēmumiem ņem vērā, lai samazinātu vai palielinātu nākamā
gada likumā par valsts vispārējo budžetu nosakāmo procentuālo attiecību. Mērķis ir panākt līdzsvaru starp ieņēmumiem, ko gūst
no nodevas, un ar minēto [TTK] darbību saistītajām izmaksām.”
Šī tiesību norma tika īstenota ar Karaļa 1998. gada 31. jūlija dekrētu Nr. 1750/1998, kas regulē ar Likumu 11/1998 noteiktās
nodevas (1998. gada 27. augusta
BOE
Nr. 205, 29227. lpp.), un tā 3.–8. pantā ir noteikts:
“
3. pants.
Ar nodevu apliekamais objekts
Ar nodevu apliekamais objekts ir darbība, kuru [TTK] veic, lai ieviestu pakalpojumu sniegšanai trešajām personām paredzēto
vispārējo atļauju vai individuālo licenču sistēmu.
4. pants.
Nodevas maksātāji
Nodevas maksātāji ir fiziskas vai juridiskas personas, kuras ir saņēmušas vispārējas atļaujas un individuālas licences pakalpojumu
sniegšanai trešajām personām.
5. pants.
Aprēķina pamats
Aprēķina pamats ir bruto ieņēmumi no saimnieciskās darbības, par kuriem ir iesniegti rēķini attiecīgajā gadā, kā noteikts
Likuma [11/1998] 71. pantā.
6. pants.
Nodevas likme
Sākotnēji piemēro trešā pārejas noteikuma 1. punktā noteikto nodevas likmi, kamēr to neaizstāj no attiecīgajā laikā spēkā
esošo tiesību aktu piemērošanas izrietošā likme.
7. pants.
Nodevas apmērs
Nodevas apmēru nosaka, apliekamajai bāzei piemērojot likumos par vispārējo valsts budžetu noteikto nodevas likmi.
8. pants.
Samaksas pienākums
Nodeva ir maksājama katra gada 31. decembrī.
Tomēr, ja atļaujas vai licences derīgums to iemeslu dēļ, par kuriem ir atbildīgs [tās] saņēmējs, beidzas pirms 31. decembra,
nodeva ir maksājama attiecīgā apstākļa rašanās dienā.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums

Telefónica
iesniedza
Audiencia Nacional
[Valsts tiesā] administratīvu sūdzību par TTK izdoto nodevu paziņojumu; šī tiesa ar 2004. gada 10. februāra spriedumu sūdzību
noraidīja, jo tā ar nodevu apliekamo objektu, proti, vispārējo atļauju un individuālo licenču saņemšanu, uzskatīja par pilnībā
atbilstošu nodokļa bāzei, t.i., atļaujas vai licences saņēmēja gūtajiem bruto ieņēmumiem.
Telefónica
par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību
Tribunal Supremo
[Augstākajā tiesā].
Šajos apstākļos
Tribunal Supremo
, uzskatot, ka tajā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 97/13 interpretācijas, nolēma apturēt tiesvedību
lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvā [97/13], konkrētāk, tās 6. pantā, dalībvalstīm ir ļauts noteikt pienākumu vispārējas atļaujas saņēmējam maksāt
ikgadēju nodevu, kuru aprēķina, pamatojoties uz bruto ieņēmumiem no saimnieciskās darbības, par kuriem ir iesniegti rēķini
attiecīgajā gadā, un kuras apmērs nedrīkst pārsniegt 2 ‰ no tiem, un ar kuru paredzēts segt izmaksas, tostarp administratīvās
izmaksas, kas rodas telekomunikāciju regulatīvajai iestādei saistībā ar licenču un vispārējo atļauju sistēmas ieviešanu saskaņā
ar Likuma [11/1998] 71. pantā noteikto?”

Par prejudiciālo jautājumu
Iesniedzējtiesa, uzdodot šo jautājumu, būtībā jautā, vai Direktīvas 97/13 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā
dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem vispārējo atļauju saņēmējiem tiek uzlikta nodeva, kuru aprēķina ik gadu, pamatojoties
uz bruto ieņēmumiem no nodevas maksātāja saimnieciskās darbības, un ar kuru ir paredzēts segt administratīvās izmaksas, kas
rodas saistībā ar vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmas ieviešanu.
Šajā ziņā vispirms ir jāprecizē, ka pamata lietā minētie valsts tiesību akti attiecas kā uz vispārējo atļauju saņēmējiem,
tā uz individuālo licenču saņēmējiem, tomēr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir tikai par Direktīvas 97/13 normu interpretāciju
par nodevām, kas ir uzliktas vispārējo atļauju saņēmējiem.
Kā izriet no preambulas pirmā un no trešā līdz piektajam apsvērumam, Direktīva 97/13 ir daļa no pasākumiem pilnīgai telekomunikāciju
pakalpojumu un infrastruktūru liberalizācijai. Šai nolūkā ar to ir iedibināta atļauju sistēmām piemērojama kopēja sistēma,
kuras mērķis ir būtiski atvieglot jaunu operatoru ienākšanu tirgū. Ar šo sistēmu ir paredzēti, pirmkārt, noteikumi par atļauju
izsniegšanu, kā arī to saturu un, otrkārt, noteikumi par maksājumu, kas saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var
uzlikt telekomunikāciju pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru (2003. gada 18. septembra spriedums apvienotajās
lietās C‑292/01 un C‑293/01
Albacom
un
Infostrada
,
Recueil
, I‑9449. lpp., 35. un 36. punkts, kā arī 2011. gada 10. marta spriedums lietā C‑85/10
Telefónica Móviles España
, Krājums, I‑0000. lpp., 20. punkts).
Kopējā sistēma, ko paredzēts iedibināt ar Direktīvu 97/13, zaudētu tās lietderīgo iedarbību, ja dalībvalstīm būtu tiesības
brīvi noteikt šīs jomas uzņēmumu maksājumus. Tāpēc dalībvalstis var saistībā ar paredzētajām atļaujas procedūrām iekasēt tikai
šajā direktīvā paredzētās nodevas vai obligātos maksājumus (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑339/04
Nuova società di telecomunicazioni
, Krājums, I‑6917. lpp., 35. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Telefónica Móviles España
, 21. punkts).
Šiem maksājumiem, kā precizēts Direktīvas 97/13 preambulas divpadsmitajā apsvērumā, ir jābūt balstītiem uz objektīviem, nediskriminējošiem
un pārskatāmiem kritērijiem. Turklāt tie nedrīkst būt pretrunā pilnīgas tirgus liberalizācijas mērķim, kas paredz pilnīgu
tā atvēršanu konkurencei (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Albacom
un
Infostrada
, 37. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Telefónica Móviles España
, 22. punkts).
It īpaši attiecībā uz nodevām, kuras dalībvalstis uzliek uzņēmumiem, kas ir vispārējo atļauju saņēmēji, Direktīvas 97/13 6. pantā
ir paredzēts, ka, izņemot finanšu ieguldījumus universālā pakalpojuma sniegšanai, tās vienīgais mērķis ir segt tādas administratīvās
izmaksas, kas ir saistītas tikai ar vispārējo atļauju izdošanas procedūrām.
No šī panta izriet, ka ar šīm nodevām var segt tikai ar četrām administratīvām darbībām saistītas izmaksas, proti, vispārējo
atļauju izdošanu un piemērojamās vispārējās atļauju sistēmas vadību, kontroli un ieviešanu.
Ja ar šīm nodevām varētu segt tā sauktos “vispārīgos” administratīvos izdevumus, tad tie varētu attiekties tikai uz iepriekšējā
punktā minētajām četrām darbībām un šīs nodevas nevarētu aptvert izdevumus, kas ir saistīti ar citiem uzdevumiem, tādiem kā
valsts pārvaldes iestādes veikta vispārīgā uzraudzība, tostarp kontrole pār dominējošā stāvokļa iespējamo ļaunprātīgo izmantošanu.
Tādējādi šāds kontroles veids pārsniedz vispārējo atļauju īstenošanas darbam nepieciešamo (pēc analoģijas saistībā ar nodokļiem,
kas ir uzlikti saskaņā ar Direktīvas 97/13 11. pantu, skat. 2006. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑392/04
un C‑422/04
i‑21 Germany
un
Arcor
, Krājums, I‑8559. lpp., 32., 34. un 35. punkts).
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 97/13 6. pantu nodevas, ko uzliek uzņēmumiem saistībā ar atļaujas procedūrām, ir jāpublicē pienācīgi
un pietiekami detalizēti, lai šī informācija būtu viegli pieejama.
Turpretim Direktīvas 97/13 6. pantā nav paredzēts nedz specifisks šīs nodevas apmēra noteikšanas veids, nedz tās iekasēšanas
kārtība.
No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalstīm ir tiesības vispārējo atļauju saņēmējiem uzlikt tādu nodevu, par kādu ir pamata
lieta, lai finansētu kompetento valsts iestāžu darbības, kas ir saistītas ar vispārējo atļauju sistēmas pārvaldību, un kuras
apmēru nosaka pēc objektīviem, nediskriminējošiem un pārskatāmiem kritērijiem.
No tā izriet arī, ka ar šo nodevu var segt tikai tādas izmaksas, kas ir saistītas ar šī sprieduma 22. punktā minētajām administratīvajām
darbībām. Tādējādi dalībvalstu ievāktas ieņēmumu summas no šīs nodevas nevar pārsniegt visas izmaksas, kas ir saistītas ar
administratīvajām darbībām, bet šis fakts ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Tomēr pretēji tam, ko Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos apgalvo
Telefónica
, Direktīvu 97/13 nedrīkst interpretēt tādējādi, ka ir jābūt ciešai sakarībai starp nodevas apmēru, kas ir jāmaksā uzņēmējam,
un šīs kompetentās valsts iestādes faktiskajām izmaksām, kas noteiktā laika posmā tai radušās saistībā ar šo uzņēmēju, jo
nevienā no Direktīvas 97/13 normām nav noteikta šāda savstarpēja saistība.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatzīmē, ka Direktīvas 97/13 6. un 11. pantā ir norādīts, ka nodevas, kas ir piemērojamas uzņēmumiem,
kuri ir vispārējo atļauju saņēmēji, kā arī individuālo licenču saņēmējiem, varētu būt tikai ar “mērķi” segt administratīvās
izmaksas, kas ir attiecīgi saistītas ar vispārējo atļauju izdošanu un ar piemērojamās vispārējās atļauju vai individuālo licenču
sistēmas vadību, kontroli un ieviešanu. Otrkārt, lai arī šīs direktīvas 11. panta 1. punkta otrajā teikumā ir skaidri paredzēts,
ka pieprasītās nodevas apmēram jābūt samērīgam ar vajadzīgo darba apjomu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
i‑21 Germany
un
Arcor
, 39. punkts), tomēr ir jāatzīmē, ka 6. pantā nav noteikts, ka starp vispārējām atļaujām piemērojamo nodevu, ko uzliek noteiktiem
uzņēmumiem, un vajadzīgo darba apjomu to izdošanai, vadībai, kontrolei un ieviešanai nepastāv prasība par samērīgumu.
Turklāt šis secinājums ir apstiprināts “atļauju izsniegšanas” direktīvas 12. pantā, kura – pat ja šī direktīva
ratione temporis
pamata prāvā nav piemērojama – 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka administratīvās nodevas, kas rodas saistībā ar vispārējās
atļaujas ieviešanu, individuāliem uzņēmumiem tiek uzliktas samērīgi. No tā izriet, ka Direktīvas 12. pantā paredzētais samērīguma
kritērijs ir attiecināms uz administratīvo izmaksu sadali starp maksātājiem, nevis uz saikni starp vispārējām atļaujām piemērojamo
nodevu un vajadzīgo darba apjomu.
Attiecībā uz jautājumu, vai dalībvalstis ir tiesīgas noteikt – kā tiesību aktos pamata lietā – šīs nodevas apmēru, pamatojoties
uz bruto ieņēmumiem no saimnieciskās darbības, vispirms, pirmkārt, ir jānorāda – kā savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos
to atzīmējušas Spānijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija – ka runa ir par objektīvu, pārskatāmu un nediskriminējošu
kritēriju. Otrkārt, šis noteikšanas kritērijs, kā tiesas sēdē to atzīmēja Komisija, nav nesaistīts ar izmaksām, kas radušās
kompetentajai valsts iestādei.
Šādos apstākļos ar Direktīvu 97/13 tiek pieļauts, ka dalībvalstis saskaņā ar šīs pašas direktīvas 6. pantu var noteikt nodevas
apmēru, pamatojoties uz bruto ieņēmumiem no nodokļa maksātāju saimnieciskās darbības.
Šāda interpretācija turklāt ir apstiprināta “atļauju izsniegšanas” direktīvas preambulas 31. apsvērumā, saskaņā ar kuru apgrozījumu
var uzskatīt par godīgu, vienkāršu un caurskatāmu šādas nodevas noteikšanas kritēriju vispārējo atļauju saņēmēju vidū.
Attiecībā uz jautājumu, vai dalībvalstis, lai segtu administratīvās izmaksas, var noteikt, ka vispārējo atļauju saņēmējiem
nodeva maksājama ik gadus, ir jāatzīmē, ka vispārējo atļauju saņēmējiem drīkst pieprasīt samaksāt nodevu, lai segtu ne tikai
ar vispārējo atļauju saistītus izdevumus, bet arī administratīvās izmaksas, kas ir saistītas ar atļaujas vadību, kontroli
un ieviešanu tās spēkā esamības laikā. Runa ir par izmaksām, kas ir saistītas ar tādām darbībām, kuras parasti veic regulāri
pēc vispārējās atļaujas piešķiršanas. Tādējādi ar Direktīvas 97/13 6. pantu tiek pieļauts, ka vispārējo atļauju saņēmējiem
var periodiski uzlikt tādu nodevu kā pamata lietā minētā, lai segtu ar vispārējās atļaujas procedūrām saistītās administratīvās
izmaksas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 97/13 6. pants ir jāinterpretē
tādējādi, ka tam nav pretrunā tādi dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem vispārējo atļauju saņēmējiem tiek uzlikta nodeva, kuru
aprēķina ik gadus un pamatojoties uz bruto ieņēmumiem no nodevas maksātāja saimnieciskās darbības un kuras mērķis ir segt
administratīvās izmaksas, kas ir saistītas ar šīs atļaujas izdošanu, vadību, kontroli un ieviešanu, ar nosacījumu – kas ir
jāizvērtē iesniedzējtiesai –, ka dalībvalstu ievāktās ieņēmumu summas no šīs nodevas nepārsniedz visas administratīvās izmaksas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju
sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tādi dalībvalsts tiesību
akti, ar kuriem vispārējo atļauju saņēmējiem tiek uzlikta nodeva, kuru aprēķina ik gadus un pamatojoties uz bruto ieņēmumiem
no nodevas maksātāja saimnieciskās darbības un kuras mērķis ir segt administratīvās izmaksas, kas ir saistītas ar šīs atļaujas
izdošanu, vadību, kontroli un ieviešanu, ar nosacījumu – kas ir jāvērtē iesniedzējtiesai –, ka dalībvalstu ievāktās ieņēmumu
summas no šīs nodevas nepārsniedz visas administratīvās izmaksas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.