CELEX: 62009CJ0543
Sähköinen viestintä
Direktiivi 2002/22/EY
25 artiklan 2 kohta
Direktiivi 2002/58/EY
12 artikla
Numerotiedotuspalvelujen ja luetteloiden tarjoaminen
Puhelinnumeroita jakavalle yritykselle asetettu velvollisuus luovuttaa muille yrityksille sillä olevat tiedot kolmansien yritysten tilaajista

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla
7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51) 25
artiklan 2 kohdan sekä henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL L 201, s. 37; jäljempänä
sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 12 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Deutsche Telekom AG (jäljempänä Deutsche Telekom) ja Saksan liittotasavalta,
jota edustaa Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (jäljempänä Bundesnetzagentur),
ja joka koskee televiestintälaissa (Telekommunikationsgesetz, jäljempänä TKG) puhelinnumeroita jakaville yrityksille asetettua
velvollisuutta luovuttaa niillä olevat tiedot kolmansien yritysten tilaajista muille yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja
tai luetteloita tarjoaville yrityksille.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivi 95/46/EY
Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/46/EY (EYVL L 281, s. 31) 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että tämän direktiivin tarkoituksena
on turvata henkilötietojen käsittelyssä yksilöille heidän perusoikeutensa ja -vapautensa ja erityisesti heidän oikeutensa
yksityisyyteen.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdassa määritellään, että ”rekisteröidyn suostumuksella” tarkoitetaan ”kaikenlaista
vapaaehtoista, yksilöityä ja tietoista tahdon ilmaisua, jolla rekisteröity hyväksyy henkilötietojensa käsittelyn”.
Saman direktiivin 7 artiklan a alakohdassa säädetään, että henkilötietoja voidaan käsitellä, jos ”rekisteröity on yksiselitteisesti
antanut suostumuksensa”.
ONP-direktiivi
Televiestintäpalvelujen ja -infrastruktuurien tarjoaminen vapautettiin Euroopan unionissa 1.1.1998 alkaen. Vapauttaminen toteutettiin
samaan aikaan kun luotiin yhdenmukaistettu sääntelyjärjestelmä, johon kuului avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta
puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä 26.2.1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
98/10/EY (EYVL L 101, s. 24; jäljempänä ONP-direktiivi).
ONP-direktiivi kumottiin sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL L 108, s. 33; jäljempänä puitedirektiivi) 26 artiklalla.
ONP-direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”[Luetteloiden ja numerotiedotuspalvelujen] tarjoamisen varmistamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki tilaajille
puhelinnumeroita jakavat organisaatiot vastaavat kaikkiin kohtuullisiin pyyntöihin antamalla asiaankuuluvat tiedot sovitussa
muodossa oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin.”
Yhteinen sääntelyjärjestelmä
Kuten puitedirektiivin johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, toimivat edellytykset tehokkaalle kilpailulle
oli luotu ja yhteinen sääntelyjärjestelmä oli hyväksytty joitakin vuosia televiestintämarkkinoiden vapauttamisen jälkeen.
Yhteiseen sääntelyjärjestelmään kuuluvat muun muassa puitedirektiivi, yleispalveludirektiivi ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi.
–       Puitedirektiivi
Puitedirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen – – sääntelylle. Siinä säädetään
kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan, että sääntelyjärjestelmää
sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla yhteisössä.”
Puitedirektiivissä annetaan kansallisille sääntelyviranomaisille erityisiä sähköisen viestinnän markkinoiden sääntelytehtäviä.
Direktiivin 16 artiklan mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset tekevät analyysin merkityksellisistä markkinoista sähköisen
viestinnän alalla ja arvioivat, vallitseeko kyseisillä markkinoilla todellinen kilpailu. Jos markkinoilla ei vallitse todellista
kilpailua, toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen asettaa erityisiä sääntelyvelvollisuuksia yrityksille, joilla on
kyseisillä markkinoilla huomattava markkinavoima.
–       Yleispalveludirektiivi
Yleispalveludirektiivin johdanto-osan 11 ja 35 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(11)      Luettelotiedot ja numerotiedotuspalvelu ovat olennainen apuväline yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen käytön kannalta,
ja ne ovat osa yleispalveluvelvollisuutta. Käyttäjät ja kuluttajat haluavat kattavia luetteloita ja sellaista numerotiedotuspalvelua,
joka sisältää kaikki luetteloidut puhelinpalvelujen tilaajat ja heidän kaikki numeronsa (kiinteät ja matkapuhelinnumerot mukaan
lukien), ja he haluavat, että tiedot on esitetty samanarvoisina. Henkilötietojen käsittelyä ja yksityisyyden suojaa televiestinnän
alalla koskevassa 15 päivänä joulukuuta 1997 annetu[ssa] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 97/66/EY [(EYVL 1998,
L 24, s. 1)] turvataan tilaajien oikeus yksityisyyteen heidän henkilötietojensa julkisessa luettelossa ilmoittamisen osalta.
– –
(35)       Numerotiedotuspalvelujen ja luettelojen tarjonnassa kilpailu on jo vapautettu. Tämän direktiivin säännöksillä täydennetään
direktiivin 97/66/EY säännöksiä siten, että tämän direktiivin säännösten mukaisesti tilaajilla on oikeus saada henkilötietonsa
painettuun tai sähköiseen luetteloon. Kaikkien tilaajilleen puhelinnumeroita jakavien palveluntarjoajien on asetettava numeroita
koskevat tiedot saataville oikeudenmukaisesti, kustannuslähtöisesti ja ketään syrjimättä.”
Yleispalveludirektiivin 5 artiklassa, jonka otsikkona on ”Numerotiedotuspalvelut ja luettelot”, säädettiin, sellaisena kuin
se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana, seuraavaa:
”1.       Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
a)       loppukäyttäjien saatavilla on vähintään yksi kattava asianomaisen viranomaisen hyväksymässä muodossa oleva painettu tai sähköinen
luettelo tai molemmat ja että se saatetaan ajan tasalle säännöllisesti ja vähintään kerran vuodessa;
b)       kaikkien loppukäyttäjien, myös maksullisten yleisöpuhelimien käyttäjien, saatavilla on vähintään yksi kattava numerotiedotuspalvelu.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen luettelojen on sisällettävä kaikki yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen tilaajat,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 97/66/EY 11 artiklan säännösten soveltamista.
– –”
Yleispalveludirektiivin 17 artiklassa säädetään, että sen jälkeen, kun kansalliset sääntelyviranomaiset ovat tehneet analyysin
vähittäismarkkinoista ja todenneet, ettei kyseisillä markkinoilla ole todellista kilpailua, ne asettavat asianmukaiset sääntelyyn
perustuvat velvollisuudet yrityksille, joilla on todettu olevan kyseisillä markkinoilla huomattava markkinavoima.
Yleispalveludirektiivin 25 artiklassa, jonka otsikkona on ”Operaattorin neuvonta- ja numerotiedotuspalvelut”, säädettiin,
sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana, seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen tilaajilla on oikeus saada tietonsa
5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun yleisesti saatavilla olevaan luetteloon.
2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki tilaajille numeroita osoittavat yritykset täyttävät kaikki kohtuulliset pyynnöt,
jotka koskevat asianmukaisten tietojen asettamista saataville yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luettelojen
tarjontaa varten sovitussa muodossa oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannuslähtöisin ja syrjimättömin ehdoin.
– –
5. Edellä 1, 2, – – kohtaa sovelletaan, jollei henkilötietojen ja yksityisyyden suojaa koskevan yhteisön lainsäädännön vaatimuksista,
ja erityisesti direktiivin 97/66/EY 11 artiklan säännöksistä muuta johdu.”
–       Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin johdanto-osan 38 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(38)      Sähköisten viestintäpalvelujen tilaajaluettelot ovat laajassa jakelussa ja julkisia. Luonnollisten henkilöiden oikeus yksityisyyteen
ja oikeushenkilöiden oikeutetut edut edellyttävät, että tilaajat voivat itse määrittää, julkaistaanko heidän henkilötietonsa
luettelossa ja mitkä niistä julkaistaan. Yleisesti saatavilla olevia tilaajaluetteloita julkaisevien olisi ilmoitettava tällaisiin
luetteloihin sisällytettäville tilaajille, mikä on luettelon tarkoitus ja mitä erityiskäyttöä yleisesti saatavilla olevien
luettelojen sähköisillä versioilla voi olla erityisesti ohjelmistoihin sulautettujen hakutoimintojen kautta, kuten käänteiset
hakutoiminnot, joiden avulla luettelon käyttäjät voivat selvittää tilaajan nimen ja osoitteen pelkän puhelinnumeron perusteella.
(39)      Velvollisuus ilmoittaa tilaajille niiden julkisten luetteloiden käyttötarkoituksista, joihin heidän henkilötietonsa merkitään,
olisi asetettava sille osapuolelle, joka kerää kyseisiä tietoja. Jos tiedot voidaan siirtää yhdelle tai useammalle kolmannelle
osapuolelle, tilaajalle on ilmoitettava tästä mahdollisuudesta ja vastaanottajasta tai mahdollisten vastaanottajien ryhmistä.
Tietoja saa välittää sillä ehdolla, ettei niitä käytetä muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on kerätty. Jos
tilaajalta tietoja keräävä osapuoli tai jokin kolmas osapuoli, jolle tietoja on välitetty, haluaa käyttää tietoja johonkin
muuhun tarkoitukseen, on joko alun perin tietoja keränneen osapuolen tai kolmannen osapuolen, jolle tietoja on välitetty,
hankittava tilaajalta uusi suostumus.”
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklan, jonka otsikkona on ”Tilaajaluettelot”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tilaajille ilmoitetaan veloituksetta ja ennen kuin heidän tietonsa kirjataan luetteloon
sellaisen yleisesti saatavilla olevan tai numerotiedotuspalvelujen kautta käytettävissä olevan painetun tai sähköisen tilaajaluettelon
tarkoituksesta, jossa heidän henkilötietonsa voidaan mainita, sekä kaikista muista käyttömahdollisuuksista, jotka perustuvat
luettelon sähköiseen toisintoon sulautettuihin hakutoimintoihin.
2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tilaajille annetaan mahdollisuus määritellä, mainitaanko heidän henkilötietonsa
julkisessa luettelossa ja mitkä tiedot niissä mainitaan, siinä määrin kuin tällaiset tiedot ovat merkityksellisiä luettelon
julkaisijan määrittelemän luettelon tarkoituksen kannalta, sekä tarkistaa, korjata tai poistaa tällaisia tietoja. Tilaajan
mainitsematta jättämisen julkisessa tilaajaluettelossa tai hänen henkilötietojensa tarkistamisen, korjaamisen tai siitä poistamisen
on oltava maksutonta.
3. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että julkisen luettelon käyttöön muuhun tarkoitukseen kuin yhteystietojen etsimiseen nimen
tai tarvittaessa mahdollisimman harvojen muiden tunnisteiden perusteella pyydetään tilaajan lisäsuostumus.”
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 19 artiklassa säädetään, että direktiivi 97/66 kumotaan 31.10.2003 lukien ja että
”kumottuun direktiiviin tehtyjä viittauksia pidetään tähän direktiiviin kohdistuvina”. Viittauksia direktiivin 97/66 11 artiklaan
on siten pidettävä viittauksina sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklaan.

Kansallinen säännöstö
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan TKG:n 47 §:n 1 momentista, 104 §:stä ja 105 §:stä ilmenee niitä yhdessä luettaessa,
että jokainen yritys, joka jakaa puhelinnumeroita loppukäyttäjille, on velvollinen luovuttamaan omia tilaajiaan koskevien
tietojensa lisäksi myös sillä olevat tiedot kolmansien puhelinpalvelujen tarjoajien tilaajista niille yleisesti saatavilla
olevien numerotiedotuspalvelujen tai luetteloiden tarjoajille, jotka tätä pyytävät. Tällaisten tietojen luovuttamisen edellytyksenä
ei ole kyseisten tilaajien tai heidän puhelinpalvelujen tarjoajiensa suostumus tai vastustuksen puuttuminen.

Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
Deutsche Telekom jakaa saksalaisena televerkko-operaattorina puhelinnumeroita tilaajilleen. Se tarjoaa koko Saksan alueella
numerotiedotuspalvelua. Lisäksi se julkaisee painettuja ja sähköisiä puhelinluetteloita, jotka sisältävät sen omia tilaajia
koskevien tietojen lisäksi myös kolmansien yritysten tilaajia koskevia tietoja. Deutsche Telekom saa tätä varten tarvittavat
tiedot puhelinpalvelujen tarjoajilta, jotka ovat jakaneet puhelinnumerot kyseisille tilaajille. Se on tehnyt tämän vuoksi
noin 100 yrityksen kanssa sopimuksia tilaajia koskevien tietojen hankinnasta.
Yrityksistä GoYellow GmbH (jäljempänä GoYellow) ja Telix AG (jäljempänä Telix), jotka ovat pääasian väliintulijoita, GoYellow
tarjoaa internetissä käytettävää numerotiedotuspalvelua ja Telix tarjoaa puhelimitse käytettävää numerotiedotuspalvelua, ja
ne käyttävät Deutsche Telekomin niille vastiketta vastaan luovuttamia tietoja. Sen jälkeen kun tietojen, jotka Deutsche Telekom
oli TKG:n 47 §:n 1 momentin, 104 §:n ja 105 §:n nojalla velvollinen luovuttamaan GoYellowille ja Telixille, laajuudesta tuli
riitaa, viimeksi mainitut saattoivat asian Bundesnetzagenturin käsiteltäväksi.
Bundesnetzagentur velvoitti 11.9.2006 tekemällään päätöksellä Deutsche Telekomin luovuttamaan GoYellowille ja Telixille omia
tilaajiaan koskevien tietojensa lisäksi sillä olevat tiedot kolmansien puhelinpalvelujen tarjoajien tilaajista (jäljempänä
vierastiedot), vaikka nämä viimeksi mainitut palveluntarjoajat tai niiden tilaajat toivoivat, että ainoastaan Deutsche Telekom
julkaisisi kyseiset tiedot.
Deutsche Telekom nosti kyseisestä Bundesnetzagenturin päätöksestä kanteen Verwaltungsgericht Kölnissä.
Verwaltungsgericht Köln hylkäsi kyseisen kanteen 14.2.2008 antamallaan tuomiolla. Deutsche Telekom teki tämän jälkeen Bundesverwaltungsgerichtiin
Revision-valituksen ja väitti erityisesti, että vierastietoihin ulottuva tietojen luovuttamista koskeva velvollisuus on ristiriidassa
yleispalveludirektiivin säännösten kanssa.
Bundesverwaltungsgericht selittää ennakkoratkaisupyynnössä, että pääasia koskee ainoastaan yhtäältä Deutsche Telekomille asetettua
velvollisuutta luovuttaa vierastietoja GoYellowille ja Telixille ja toisaalta tietoja, jotka tilaaja tai hänen puhelinpalvelujen
tarjoajansa haluaa ainoastaan Deutsche Telekomin julkaisevan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Revision-valitus
olisi hylättävä jo yksistään kansallisen lainsäädännön perusteella. Se kuitenkin pohtii sitä, onko sen käsiteltävänä olevaan
asiaan sovellettava kansallisessa lainsäädännössä asetettu velvollisuus unionin oikeuden mukainen.
Bundesverwaltungsgericht toteaa yhtäältä, että asiassa C-109/03, KPN Telecom, 25.11.2004 annetun tuomion (Kok., s. I-11273)
perusteella voidaan väittää, että puhelinnumeroita jakava yritys on velvollinen luovuttamaan yleispalveludirektiivin 25 artiklan
2 kohdan nojalla ainoastaan omia tilaajiaan koskevat tietonsa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo toisaalta, ettei
ole suljettu pois, että unionin oikeudessa mahdollistetaan se, että kansallinen lainsäätäjä ulottaa tietojen luovuttamisvelvollisuuden
vierastietoihin, kun otetaan erityisesti huomioon puitedirektiivin yleinen tavoite, joka on kilpailun edistäminen. Kyseisen
tuomioistuimen mukaan se, että tiedot kerätään yhdeltä ainoalta toimijalta, on yhtäältä omiaan ehkäisemään merkittävien vaikeuksien,
jotka yleensä liittyvät tietojen saantiin kultakin yksittäiseltä puhelinnumeroita jakavalta yritykseltä, syntymistä, kun luetteloiden
ja numerotiedotuspalvelujen tarjoamista varten tarvittavia tietovarastoja kerätään ja etenkin jatkuvasti päivitetään, ja on
toisaalta omiaan pysyvästi edistämään kestäviä kilpailurakenteita.
Jos kansallinen lainsäätäjä voi ulottaa tietojen luovuttamisvelvollisuuden myös yrityksellä, jolla on tämä velvollisuus, oleviin
vierastietoihin, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, asetetaanko sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12
artiklassa kyseisten vierastietojen luovuttamisen edellytykseksi kyseisten tilaajien ja heidän puhelinpalvelujen tarjoajansa
suostumus.
Tässä tilanteessa Bundesverwaltungsgericht päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [yleispalveludirektiivin] 25 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat velvoittaa tilaajille puhelinnumeroita
jakavat yritykset luovuttamaan tietoja tilaajista, joille kyseinen yritys ei ole itse jakanut puhelinnumeroita, yleisesti
saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luetteloiden tarjoamista varten, mikäli yrityksellä on nämä tiedot?
Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myöntävä:
2)      Onko [sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin] 12 artiklaa tulkittava siten, että sen, että kansallinen lainsäätäjä voi
asettaa edellä mainitun velvollisuuden, edellytyksenä on se, että toinen puhelinpalvelujen tarjoaja tai sen tilaajat suostuvat
tietojen luovuttamiseen tai eivät ainakaan vastusta sitä?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko yleispalveludirektiivin 25 artiklan
2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan puhelinnumeroita loppukäyttäjille
jakaville yrityksille velvollisuus luovuttaa niillä olevat tiedot kolmansien yritysten tilaajista yleisesti saatavilla olevia
numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoaville yrityksille.
Kysymykseen vastaamiseksi on aluksi tarkasteltava, ovatko pääasiassa kyseessä olevat vierastiedot yleispalveludirektiivin
25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”asianmukaisia tietoja”, joita puhelinnumeroita jakavat yritykset ovat velvollisia tämän
säännöksen nojalla luovuttamaan yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoaville yrityksille.
Tässä yhteydessä on todettava, että yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa asetetaan tietojen luovuttamista koskeva
velvollisuus ainoastaan ”tilaajille numeroita osoittaville yrityksille”. Kun otetaan huomioon yhtäältä tämän tietojen luovuttamisvelvollisuuden
ja toisaalta puhelinnumeron tilaajalle jakamisen välille näin vahvistettu yhteys, on katsottava, että ”asianmukaiset tiedot”,
jotka on kyseisen säännöksen mukaan luovutettava, koskevat ainoastaan kyseisten yritysten omia tilaajia koskevia tietoja.
Tällaisessa säännöksessä nimittäin asetetaan tietty velvollisuus Deutsche Telekomin kaltaiselle yritykselle yrityksenä, joka
jakaa puhelinnumeroita, eikä numerotiedotuspalvelujen ja luetteloiden tarjoajana.
Tällaista tulkintaa tukee yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdan tavoite, joka on tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa,
jossa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että loppukäyttäjien saatavilla on vähintään yksi kattava luettelo
tai kattava numerotiedotuspalvelu, vahvistetun yleispalveluvelvollisuuden noudattamisen varmistaminen. Kullekin puhelinnumeroita
jakavalle yritykselle asetettu velvollisuus luovuttaa omia tilaajiaan koskevat tietonsa mahdollistaa sen, että kyseisen yleispalvelun
tarjoajaksi nimetty yritys voi luoda kattavan tietokannan ja näin ollen varmistaa kyseisen 5 artiklan 1 kohdan mukaisen velvollisuuden
noudattamisen.
Väitteensä, jonka mukaan yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa säädetty tietojen luovuttamista koskeva velvollisuus
koskee myös vierastietoja, tueksi Bundesnetzagentur ja Italian hallitus viittaavat kyseisen direktiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleeseen
ja yhteisen sääntelyjärjestelmän yleiseen tavoitteeseen, joka on kilpailun edistäminen.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että yleispalveludirektiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan, että ”käyttäjät
ja kuluttajat haluavat kattavia luetteloita ja sellaista numerotiedotuspalvelua, joka sisältää kaikki luetteloidut puhelinpalvelujen
tilaajat ja heidän kaikki numeronsa”. Tätä perustelukappaletta on kuitenkin luettava yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan
1 kohdassa, jossa ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta varmistaa sitä, että kaikki luettelot ja numerotiedotuspalvelut
ovat kattavia, säädetyn yleispalveluvelvollisuuden kanssa. Tämän säännöksen mukaan jäsenvaltioiden on nimittäin ainoastaan
varmistettava, että loppukäyttäjien saatavilla on vähintään yksi kattava luettelo tai kattava numerotiedotuspalvelu. Kuten
tämän tuomion 31 kohdasta ilmenee, luovuttamisvelvollisuus, joka koskee puhelinnumeroita jakavia yrityksiä ja pelkästään viimeksi
mainittujen omia tilaajia koskevia tietoja, riittää kyseisen 5 artiklan 1 kohdan mukaisen yleispalveluvelvollisuuden noudattamisen
varmistamiseksi.
Myöskään yhteisen sääntelyjärjestelmän yleisenä tavoitteena olevan kilpailun edistämisen perusteella ei voida katsoa, että
Deutsche Telekomin kaltainen tilaajille puhelinnumeroita jakava yritys on yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdan nojalla
velvollinen luovuttamaan kolmansille yrityksille muita tietoja kuin omia tilaajiaan koskevia tietoja.
Yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohtaa on nimittäin tulkittava sen erityisen tavoitteen, joka on kyseisen direktiivin
5 artiklan 1 kohdassa säädetyn yleispalveluvelvollisuuden noudattamisen varmistaminen, valossa.
Lisäksi yleispalveludirektiivin johdanto-osan 35 perustelukappaleessa todetaan, että numerotiedotuspalvelujen ja luettelojen
tarjonnassa kilpailu on jo vapautettu. Direktiivin 25 artiklan 2 kohdan mukainen puhelinnumeroita jakavien yrityksien velvollisuus
luovuttaa omia tilaajiaan koskevat tietonsa mahdollistaa markkinoilla, joilla on kilpailua, lähtökohtaisesti sen lisäksi,
että nimetty yritys voi varmistaa kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn yleispalveluvelvollisuuden noudattamisen,
myös sen, että mikä tahansa puhelinpalvelujen tarjoaja voi luoda kattavan tietokannan ja toimia numerotiedotuspalvelujen ja
luetteloiden markkinoilla. Tältä osin on riittävää, että kyseinen palveluntarjoaja pyytää kultakin puhelinnumeroita jakavalta
yritykseltä sen tilaajia koskevat asianmukaiset tiedot.
Edellä esitetyn perusteella yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”asianmukaiset tiedot”, jotka on kyseisen
säännöksen mukaan luovutettava, koskevat ainoastaan puhelinnumeroita jakavien yritysten omia tilaajia koskevia tietoja.
Toiseksi on määritettävä, toteutetaanko yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa täydellinen yhdenmukaistaminen vai
mahdollistaako tämä säännös päinvastoin sen, että jäsenvaltiot voivat asettaa puhelinnumeroita jakaville yrityksille velvollisuuden
luovuttaa kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen ”asianmukaisten tietojen” lisäksi myös vierastietoja yleisesti saatavilla
olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoaville yrityksille.
Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa KPN Telecom antamansa
tuomion, joka koskee sisällöltään yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohtaa vastaavan ONP-direktiivin 6 artiklan 3 kohdan
tulkintaa, 35 kohdassa, että kyseisessä 6 artiklan 3 kohdassa ei pyritty täydelliseen yhdenmukaistamiseen ja että jäsenvaltioilla
säilyi toimivalta määrittää, oliko erityisessä kansallisessa asiayhteydessä luovutettava tiettyjä lisätietoja kolmansille.
Deutsche Telekom, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ja Euroopan komissio kuitenkin väittävät, ettei yleispalveludirektiivin
25 artiklan 2 kohtaa voida tulkita tällä tavalla, koska direktiivi kuuluu yhteiseen sääntelyjärjestelmään, joka – kuten puitedirektiivin
1 artiklan 1 kohdasta ilmenee – on yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen sääntelylle. Kansallinen lainsäätäjä
ei siten voisi asettaa kyseisille yrityksille 25 artiklan 2 kohdassa säädettyjä velvollisuuksia laajempia velvollisuuksia.
Tässä yhteydessä on todettava ensinnäkin, että yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohta kuuluu yleispalveludirektiivin
IV lukuun, joka koskee loppukäyttäjien etuja ja oikeuksia. Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, ettei puitedirektiivissä
eikä yleispalveludirektiivissä säädetä niiden seikkojen täydellisestä yhdenmukaistamisesta, jotka koskevat kuluttajansuojaa
(asia C-522/08, Telekomunikacja Polska, tuomio 11.3.2010, 29 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi on muistutettava, että yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdan tavoitteena on varmistaa, että jäsenvaltioilla
saman direktiivin 5 artiklan 1 kohdan nojalla olevaa velvollisuutta varmistaa se, että loppukäyttäjien saatavilla on vähintään
yksi kattava luettelo ja vähintään yksi kattava numerotiedotuspalvelu, noudatetaan. Koska kyseessä on vähimmäisvaatimus, jota
jäsenvaltioiden on noudatettava, ne voivat lähtökohtaisesti asettaa laajempia vaatimuksia helpottaakseen uusien operaattorien
pääsyä yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luetteloiden markkinoille.
Siten yhteinen sääntelyjärjestelmä ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, joka
vaikuttaa sähköisen viestinnän alalla toimiviin yrityksiin yleisesti ja syrjimättömästi, sillä se koskee kaikkia puhelinnumeroita
loppukäyttäjille jakavia yrityksiä, kunhan tällaisella säännöstöllä ei puututa toimivaltaan, joka kansallisilla sääntelyviranomaisilla
on suoraan yhteisen sääntelyjärjestelmän säännösten nojalla (em. asia Telekomunikacja Polska, tuomion 27 ja 28 kohta; ks.
myös asia C-424/07, komissio v. Saksa, tuomio 3.12.2009, Kok., s. I-11431, 78 ja 91–99 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on katsottava, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö vaikuta yhteisessä
sääntelyjärjestelmässä asianomaiselle kansalliselle sääntelyviranomaiselle nimenomaisesti myönnettyyn toimivaltaan.
Yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa ei nimittäin yhtäältä myönnetä mitään erityistä toimivaltaa eikä aseteta mitään
erityisvelvollisuutta kansallisille sääntelyviranomaisille. Tässä säännöksessä asetetaan velvollisuuksia ainoastaan jäsenvaltioille
sellaisenaan.
Toisaalta pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö ei vaikuta mitenkään asianomaisella kansallisella sääntelyviranomaisella
puitedirektiivin 16 artiklan ja yleispalveludirektiivin 17 artiklan nojalla olevaan toimivaltaan analysoida sähköisen viestinnän
eri palvelujen markkinat ja asettaa sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia yrityksille, joilla on huomattava markkinavoima
markkinoilla, joilla ei ole todellista kilpailua. Pelkästään sen seikan perusteella, että jos kyseiset yritykset noudattavat
pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä, kansallisen sääntelyviranomaisen ei enää tarvitse toteuttaa mahdollisen
asianomaisia vähittäismarkkinoita koskevan analyysin jälkeen mitään erityistä toimenpidettä eli asettaa yritykselle, jolla
on huomattava markkinavoima, velvollisuutta luovuttaa vierastietoja kolmansille yrityksille, ei kuitenkaan voida katsoa, että
asianomaisella kansallisella sääntelyviranomaisella yleispalveludirektiivin 17 artiklan nojalla olevaan toimivaltaan vaikutettaisiin
suoraan (ks. analogisesti yleisestä tuotesidonnan kiellosta em. asia Telekomunikacja Polska, tuomion 28 kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan puhelinnumeroita loppukäyttäjille jakaville
yrityksille velvollisuus luovuttaa omia tilaajiaan koskevien tietojensa lisäksi myös niillä olevat tiedot kolmansien yritysten
tilaajista yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoaville yrityksille.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, asetetaanko sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin
12 artiklassa sen, että puhelinnumeroita jakava yritys luovuttaa sillä olevia tietoja kolmannen yrityksen tilaajista yleisesti
saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoavalle yritykselle, edellytykseksi kolmannen yrityksen tai sen
tilaajien suostumus tai vastustuksen puuttuminen.
Tästä on todettava, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 8 artiklan 1 kohdan mukaan ”jokaisella
on oikeus henkilötietojensa suojaan”.
Direktiivillä 95/46 pyritään turvaamaan jäsenvaltioissa oikeus henkilötietojen suojaan. Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivissä,
kuten sen 1 artiklan 2 kohdasta ilmenee, täsmennetään ja täydennetään direktiiviä 95/46 sähköisen viestinnän alalla.
Oikeus henkilötietojen suojaan ei kuitenkaan ole ehdoton oikeus, vaan se on suhteutettava siihen tehtävään, joka sillä on
yhteiskunnassa (yhdistetyt asiat C-92/09 ja C-93/09, Volker und Markus Schecke ja Eifert, tuomio 9.11.2010, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Niinpä perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdassa sallitaan henkilötietojen käsittely tiettyjen edellytysten täyttyessä. Kyseisessä
määräyksessä määrätään tästä, että henkilötietojen ”käsittelyn on oltava asianmukaista ja sen on tapahduttava tiettyä tarkoitusta
varten ja asianomaisen henkilön suostumuksella tai muun laissa säädetyn oikeuttavan perusteen nojalla”.
Tilaajien henkilötietojen luovuttaminen yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoavalle kolmannelle
yritykselle merkitsee perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua henkilötietojen käsittelyä, jota voidaan suorittaa
ainoastaan ”asianomaisen henkilön suostumuksella tai muun laissa säädetyn oikeuttavan perusteen nojalla”.
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivistä ilmenee, että siinä asetetaan tilaajia koskevien henkilötietojen painetuissa
tai sähköisissä luetteloissa julkaisemisen edellytykseksi kyseisten tilaajien suostumus.
Siten kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tilaajat voivat vapaasti päättää, mainitaanko heidän henkilötietonsa
julkisessa luettelossa ja mitkä tiedot siinä mainitaan.
Missään sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin säännöksessä ei sen sijaan aseteta tilaajia koskevien henkilötietojen julkaisemisen
edellytykseksi sen yrityksen suostumusta, joka on jakanut kyseiset puhelinnumerot tai jolla on vierastietoja. Tällainen yritys
ei voi itse vedota ainoastaan tilaajille tunnustettuun oikeuteen suostumuksesta.
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, asetetaanko kyseisen direktiivin 12 artiklassa
sen, että henkilötietoja luovutetaan yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloita tarjoavalle kolmannelle
yritykselle, edellytykseksi tilaajan antama uusi suostumus, jos viimeksi mainittu on suostunut siihen, että hänen henkilötietonsa
julkaistaan ainoastaan yhdessä luettelossa, joka on käsiteltävässä asiassa Deutsche Telekomin laatima luettelo.
Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklan 1 kohdasta ja kyseisen
direktiivin johdanto-osan 38 perustelukappaleesta ilmenee, että ennen kuin tilaajien tiedot kirjataan julkisiin luetteloihin,
heille ilmoitetaan, mikä on luetteloiden tarkoitus ja mitä erityiskäyttöä niillä voi olla erityisesti luettelojen sähköisten
versioiden ohjelmistoihin sulautettujen hakutoimintojen kautta. Tällainen etukäteisilmoitus mahdollistaa sen, että kyseinen
tilaaja voi antaa direktiivin 95/46 2 artiklan h alakohdassa ja 7 artiklan a alakohdassa tarkoitetun vapaaehtoisen, yksilöidyn
ja tietoisen suostumuksen henkilötietojensa julkaisemiseen julkisissa luetteloissa.
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin johdanto-osan 39 perustelukappaleessa täsmennetään kyseisen direktiivin 12 artiklan
1 kohdan mukaisen velvollisuuden, joka koskee tilaajille etukäteen tehtävää ilmoitusta, yhteydessä, että ”jos [henkilö]tiedot
voidaan siirtää yhdelle tai useammalle kolmannelle osapuolelle, tilaajalle on ilmoitettava tästä mahdollisuudesta ja vastaanottajasta
tai mahdollisten vastaanottajien ryhmistä”.
Saatuaan kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tiedot tilaaja voi kuitenkin, kuten saman artiklan 2 kohdasta
ilmenee, ainoastaan päättää, mainitaanko hänen henkilötietonsa julkisessa luettelossa ja mitkä tiedot siinä mainitaan.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 122 kohdassa, sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklan
kontekstuaalisesta ja systemaattisesta tulkinnasta seuraa, että kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitettu suostumus koskee
tarkoitusta, jota varten henkilötiedot julkaistaan julkisessa luettelossa, eikä tiettyä luettelon tarjoajaa.
Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklan 2 kohdan sanamuodon perusteella ei nimittäin voida ensinnäkään katsoa,
että tilaajalla olisi oikeus tehdä valikoiva päätös tiettyjen yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luetteloiden
tarjoajien hyväksi. Tässä yhteydessä on todettava, että juuri henkilötietojen julkaiseminen luettelossa, jolla on erityinen
tarkoitus, voi osoittautua tilaajalle haitalliseksi. Silloin, kun viimeksi mainittu on kuitenkin suostunut tietojensa julkaisemiseen
luettelossa, jolla on erityinen tarkoitus, hänellä ei yleensä ole intressiä vastustaa samojen tietojen julkaisemista toisessa
samankaltaisessa luettelossa.
Toiseksi kyseisen direktiivin johdanto-osan 39 perustelukappaleessa vahvistetaan, että tilaajien henkilötietojen luovuttaminen
kolmansille on sallittua ”sillä ehdolla, ettei niitä käytetä muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on kerätty”.
Kolmanneksi sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivissä mainitaan tilanne, jossa voidaan vaatia tilaajan uutta tai erityistä
suostumusta. Kyseisen direktiivin 12 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat vaatia, että julkisen luettelon käyttöön
muuhun tarkoitukseen kuin yhteystietojen etsimiseen nimen tai tarvittaessa mahdollisimman harvojen muiden tunnisteiden perusteella
pyydetään tilaajan lisäsuostumus. Saman direktiivin johdanto-osan 39 perustelukappaleesta ilmenee, että tilaajalta on hankittava
uusi suostumus, ”jos tilaajalta tietoja keräävä osapuoli tai jokin kolmas osapuoli, jolle tietoja on välitetty, haluaa käyttää
tietoja johonkin muuhun tarkoitukseen”.
Näin ollen silloin, kun tilaajalle puhelinnumeron jakanut yritys on ilmoittanut tilaajalle siitä mahdollisuudesta, että hänen
henkilötietojaan luovutetaan Deutsche Telekomin kaltaiselle kolmannelle yritykselle niiden julkaisemiseksi julkisessa luettelossa,
ja kun tilaaja on suostunut kyseisten tietojen julkaisemiseen tällaisessa luettelossa, joka on käsiteltävässä asiassa kyseisen
yrityksen luettelo, näiden samojen tietojen luovuttaminen muulle yritykselle, joka julkaisee painettua tai sähköistä julkista
luetteloa tai saattaa tällaisia luetteloita käytettäviksi numerotiedotuspalvelujen kautta, ei edellytä tilaajan antamaa uutta
suostumusta sillä ehdolla, ettei kyseisiä tietoja käytetä muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on kerätty niiden
ensimmäistä julkaisemista varten. Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklan 2 kohdan mukainen tilaajan, jolle
on ilmoitettu asianmukaisesti tästä mahdollisuudesta, suostumus hänen henkilötietojensa julkaisemiseen julkisessa luettelossa
nimittäin koskee tämän julkaisemisen tarkoitusta ja ulottuu siten kaikkeen yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen
ja luetteloiden markkinoilla toimivien kolmansien yritysten kyseisten tietojen käsittelyyn, kunhan tällaisella tietojen käsittelyllä
on tämä sama tarkoitus.
Myöskään silloin, kun tilaaja on suostunut siihen, että hänen henkilötietojaan luovutetaan tietylle yritykselle niiden julkaisemiseksi
kyseisen yrityksen julkisessa luettelossa, näiden samojen tietojen luovuttaminen toiselle yritykselle, joka aikoo julkaista
julkisen luettelon, ilman että kyseinen tilaaja on antanut uutta suostumusta, ei loukkaa henkilötietojen suojaa koskevan oikeuden,
sellaisena kuin se on tunnustettu perusoikeuskirjan 8 artiklassa, keskeistä sisältöä.
Näin ollen toiseen kysymykseen on vastattava, että sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 12 artiklaa on tulkittava siten,
ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan julkisia luetteloita julkaiseva yritys luovuttamaan sillä
muiden puhelinpalvelujen tarjoajien tilaajista olevia henkilötietoja kolmannelle yritykselle, joka julkaisee painettua tai
sähköistä julkista luetteloa tai saattaa tällaisia luetteloita käytettäviksi numerotiedotuspalvelujen kautta, ilman että tällaisen
luovuttamisen edellytyksenä on tilaajien antama uusi suostumus, kunhan viimeksi mainituille on yhtäältä ilmoitettu ennen heidän
tietojensa ensimmäistä kirjaamista julkiseen luetteloon kyseisen luettelon tarkoituksesta ja siitä, että kyseiset tiedot voidaan
luovuttaa toiselle puhelinpalvelujen tarjoajalle, ja kunhan toisaalta taataan se, ettei kyseisiä tietoja käytetä niiden luovuttamisen
jälkeen muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on kerätty niiden ensimmäistä julkaisemista varten.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 25 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä
kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan puhelinnumeroita loppukäyttäjille jakaville yrityksille velvollisuus luovuttaa
omia tilaajiaan koskevien tietojensa lisäksi myös niillä olevat tiedot kolmansien yritysten tilaajista yleisesti saatavilla
olevia numerotiedotuspalveluja ja luetteloja tarjoaville yrityksille.
2)

Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 12 artiklaa on tulkittava siten, että se ei
ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan julkisia luetteloita julkaiseva yritys luovuttamaan sillä muiden
puhelinpalvelujen tarjoajien tilaajista olevia henkilötietoja kolmannelle yritykselle, joka julkaisee painettua tai sähköistä
julkista luetteloa tai saattaa tällaisia luetteloita käytettäviksi numerotiedotuspalvelujen kautta, ilman, että tällaisen
luovuttamisen edellytyksenä on tilaajien antama uusi suostumus, kunhan viimeksi mainituille on yhtäältä ilmoitettu ennen heidän
tietojensa ensimmäistä kirjaamista julkiseen luetteloon kyseisen luettelon tarkoituksesta ja siitä, että kyseiset tiedot voidaan
luovuttaa toiselle puhelinpalvelujen tarjoajalle, ja kunhan toisaalta taataan se, että kyseisiä tietoja ei käytetä niiden
luovuttamisen jälkeen muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on kerätty niiden ensimmäistä julkaisemista varten.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.