CELEX: 62007TJ0038
Concurență
Înțelegeri
Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren-butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Imputabilitatea comportamentului ilicit
Amenzi
Gravitatea încălcării
Circumstanțe agravante

Istoricul cauzei
Prin Decizia C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 (cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren butadienic
fabricat prin polimerizare în emulsie, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat
că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic
European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața produselor menționate anterior.
Întreprinderile destinatare ale deciziei atacate sunt:
–        Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania);
–        The Dow Chemical Company, cu sediul în Midland, Michigan (Statele Unite) (denumită în continuare „Dow Chemical”);
–        Dow Deutschland Inc., cu sediul în Schwalbach (Germania);
–        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (fostă Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), cu sediul în Schwalbach;
–        Dow Europe, cu sediul în Horgen (Elveția);
–        Eni SpA, cu sediul în Roma (Italia);
–        Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia) (denumită în continuare „Polimeri”);
–        Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos);
–        Shell Nederland BV, cu sediul în Haga;
–        Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos);
–        Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă);
–        Kaučuk a.s., cu sediul în Kralupy nad Vltavou (Republica Cehă);
–        Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia) (denumită în continuare „Stomil”).
Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe sunt controlate în întregime, direct sau indirect, de Dow
Chemical (denumite în continuare, împreună, „Dow”) [considerentele (16)-(21) ale deciziei atacate].
Activitatea Eni în ce privește produsele în cauză era asigurată inițial de EniChem Elastomeri Srl, controlată indirect de
Eni, prin intermediul filialei sale EniChem SpA (denumită în continuare „EniChem SpA”). La 1 noiembrie 1997, EniChem Elastomeri
a fost absorbită de EniChem SpA. Eni controla 99,97 % din EniChem SpA. La 1 ianuarie 2002, EniChem SpA și‑a transferat activitatea
strategică din domeniul chimic (inclusiv activitatea legată de cauciucul butadienic și de cauciucul stiren‑butadienic fabricat
prin polimerizare în emulsie) filialei sale Polimeri, deținută în proporție de 100 %. Eni controlează direct și integral Polimeri
de la 21 octombrie 2002. Începând cu 1 mai 2003, EniChem SpA și‑a schimbat denumirea în Syndial SpA [considerentele (26)-(32)
ale deciziei atacate]. Comisia utilizează în decizia atacată denumirea „EniChem” cu referire la orice societate deținută de
Eni (denumită în continuare „EniChem”) [considerentul (36) al deciziei atacate].
Shell Nederland Chemie este o filială a Shell Nederland, care este ea însăși controlată în întregime de Shell Petroleum [considerentele
(38)-(40) ale deciziei atacate].
Kaučuk a fost înființată în 1997, în urma fuziunii dintre Kaučuk Group a.s. și Chemopetrol Group a.s. La 21 iulie 1997, Unipetrol
a achiziționat integralitatea activelor, drepturilor și obligațiilor întreprinderilor fuzionate. Unipetrol deține 100 % din
acțiunile Kaučuk [considerentele (45) și (46) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit deciziei atacate, Tavorex
s.r.o. (denumită în continuare „Tavorex”), cu sediul în Republica Cehă, a reprezentat Kaučuk (și pe predecesoarea acesteia,
Kaučuk Group) la export între 1991 și 28 februarie 2003. Tot potrivit deciziei atacate, Tavorex reprezenta Kaučuk, din anul
1996, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (49) al deciziei atacate].
Potrivit deciziei atacate, Stomil reprezenta producătorul polonez Chemical Company Dwory S.A. (denumit în continuare „Dwory”)
în activitățile sale la export de aproximativ 30 de ani, până în anul 2001 cel puțin. Tot potrivit deciziei atacate, Stomil
a reprezentat Dwory, între 1997 și 2000, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (51)
al deciziei atacate].
Perioada reținută pentru durata încălcării se întinde de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Bayer, Eni și Polimeri,
de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999, pentru Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, de la 1 iulie 1996 la
28 noiembrie 2002, pentru Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001, pentru Dow Deutschland, de la 16 noiembrie
1999 la 28 noiembrie 2002, pentru Unipetrol și Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000, pentru Stomil, de la
22 februarie 2001 la 28 februarie 2002, pentru Dow Deutschland Anlagengesellschaft, și de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie
2002, pentru Dow Europe [considerentele (476)-(485) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate].
Cauciucul butadienic (denumit în continuare „CB”) și cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie (denumit
în continuare „CSB”) sunt cauciucuri sintetice utilizate în principal în producția de anvelope. Aceste două produse sunt substituibile
între ele și cu alte cauciucuri sintetice, precum și cu cauciucul natural [considerentele (3)-(6) ale deciziei atacate].
În plus față de producătorii vizați prin decizia atacată, alți producători stabiliți în Asia și în Europa de Est au vândut
cantități limitate de CB și de CSB pe teritoriul SEE. Pe de altă parte, o cantitate importantă de CB este produsă direct de
marii producători de anvelope [considerentul (54) al deciziei atacate].
La 20 decembrie 2002, Bayer a contactat serviciile Comisiei și și‑a exprimat dorința de a coopera, în temeiul Comunicării
Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45,
p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), în privința CB și a CSB. În ceea ce privește CSB, Bayer a
furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă
[considerentul (67) al deciziei atacate].
La 14 ianuarie 2003, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii în privința CB. Această
declarație orală a fost înregistrată pe casetă. Bayer a furnizat de asemenea procese‑verbale ale reuniunilor comitetului CB
din cadrul Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (68) al deciziei atacate].
La 5 februarie 2003, Comisia a notificat Bayer decizia sa de a‑i acorda o imunitate condiționată la amenzi [considerentul
(69) al deciziei atacate].
La 27 martie 2003, Comisia a efectuat o vizită de verificare, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13,
p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în incintele Dow Deutschland & Co. [considerentul (70) al deciziei atacate]
Între luna septembrie 2003 și luna iulie 2006, Comisia a adresat întreprinderilor vizate prin decizia atacată mai multe cereri
de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului
din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO
2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (71) al deciziei atacate].
La 16 octombrie 2003, Dow Deutschland și Dow Deutschland & Co. au avut întâlniri cu serviciile Comisiei și și‑au exprimat
dorința de a coopera în temeiul Comunicării privind cooperarea. În cadrul acestei reuniuni, a fost realizată o prezentare
orală a activităților înțelegerii pentru CB și CSB. Această prezentare orală a fost înregistrată. A fost predat de asemenea
un dosar conținând documente referitoare la înțelegere [considerentul (72) al deciziei atacate].
La 4 martie 2005, Dow Deutschland a fost informată cu privire la intenția Comisiei de a‑i acorda o reducere a amenzii cuprinsă
între 30 și 50 % [considerentul (73) al deciziei atacate].
La 7 iunie 2005, Comisia a deschis procedura și a adresat o primă comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor destinatare
ale deciziei atacate – cu excepția Unipetrol –, precum și Dwory. Prima comunicare privind obiecțiunile a fost adoptată de
asemenea împotriva Tavorex, dar nu i‑a fost notificată, întrucât Tavorex se afla în faliment din luna octombrie 2004. Procedura
în privința acesteia a fost, așadar, închisă [considerentele (49) și (74) ale deciziei atacate].
Întreprinderile vizate au depus observații scrise cu privire la această primă comunicare privind obiecțiunile [considerentul
(75) al deciziei atacate]. Acestea au avut de asemenea acces la dosar, sub forma unui CD‑ROM, și la declarațiile orale și
la documentele aferente acestora în incintele Comisiei [considerentul (76) al deciziei atacate].
La 3 noiembrie 2005, Manufacture française des pneumatiques Michelin (denumită în continuare „Michelin”) a formulat o cerere
de intervenție. Aceasta a prezentat comentarii scrise la 13 ianuarie 2006 [considerentul (78) al deciziei atacate].
La 6 aprilie 2006, Comisia a adoptat o a doua comunicare privind obiecțiunile adresată întreprinderilor destinatare ale deciziei
atacate. Întreprinderile în cauză au depus observații scrise în această privință [considerentul (84) al deciziei atacate].
La 12 mai 2006, Michelin a depus o plângere în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7
aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123,
p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) [considerentul (85) al deciziei atacate].
La 22 iunie 2006, întreprinderile destinatare ale deciziei atacate, cu excepția Stomil, precum și Michelin au luat parte la
audierea în fața Comisiei [considerentul (86) al deciziei atacate].
În lipsa unor elemente de probă suficiente ale participării Dwory la înțelegere, Comisia a decis să închidă procedura în privința
sa [considerentul (88) al deciziei atacate]. Comisia a decis de asemenea să închidă procedura în privința Syndial [considerentul
(89) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, deși inițial fuseseră utilizate două numere de cauze distincte, unul pentru CB și unul pentru CSB (COMP/E-1/38.637
și COMP/E-1/38.638), Comisia a utilizat, după prima comunicare privind obiecțiunile, un număr unic (COMP/F/38.638) [considerentele
(90) și (91) ale deciziei atacate].
Procedura administrativă s‑a finalizat prin adoptarea de către Comisie, la 29 noiembrie 2006, a deciziei atacate.
Potrivit articolului 1 din dispozitivul deciziei atacate, întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 CE și articolul
53 SEE, prin participarea, în perioadele indicate, la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească
obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la
prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB:
a)      Bayer, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
b)      Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002; Dow Deutschland, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001; Dow Deutschland
Anlagengesellschaft, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002; Dow Europe, de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002;
c)      Eni, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002; Polimeri, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
d)      Shell Petroleum, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland Chemie,
de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999;
e)      Unipetrol, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002; Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002;
f)      Stomil, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000.
Pe baza constatărilor de fapt și a aprecierilor juridice efectuate în decizia atacată, Comisia a aplicat întreprinderilor
în cauză amenzi al căror cuantum a fost calculat potrivit metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire
a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din
Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum
și în Comunicarea privind cooperarea.
Prin articolul 2 din dispozitivul deciziei atacate sunt aplicate următoarele amenzi:
a)      Bayer: 0 euro;
b)      Dow Chemical: 64,575 milioane de euro, din care:
i)      60,27 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland;
ii)      47,355 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe;
c)      Eni și Polimeri, în solidar: 272,25 milioane de euro;
d)      Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, în solidar: 160,875 milioane de euro;
e)      Unipetrol și Kaučuk, în solidar: 17,55 milioane de euro;
f)      Stomil: 3,8 milioane de euro.
Articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate obligă întreprinderile enumerate la articolul 1 să înceteze imediat încălcările
vizate la același articol, în cazul în care nu au făcut deja aceasta, iar pe viitor să se abțină de la repetarea oricărui
act sau a oricărei conduite descrise la articolul 1 și de la orice act sau conduită cu un obiect sau cu un efect echivalent.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 februarie 2007, Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland
Chemie (denumite în continuare, împreună, „Shell”) au introdus prezenta acțiune.
Prin Decizia președintelui Tribunalului din 2 aprilie 2009, domnul N. Wahl a fost desemnat pentru completarea camerei ca urmare
a împiedicării unuia dintre membrii acesteia.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate oral de Tribunal au fost ascultate în ședința din 12
octombrie 2009.
Shell Petroleum solicită Tribunalului:
–        cu titlu principal, anularea în întregime a deciziei atacate în măsura în care îi este adresată;
–        cu titlu subsidiar:
–        anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată
–        sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Shell Nederland solicită Tribunalului:
–        cu titlu principal, anularea în întregime a deciziei atacate în măsura în care îi este adresată;
–        cu titlu subsidiar:
–        anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată
–        sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Shell Nederland Chemie solicită Tribunalului:
–        anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca nefondată;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
Shell invocă patru motive în susținerea concluziilor sale. Prin intermediul primului motiv, Shell contestă imputarea de către
Comisie a încălcării în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Shell contestă
majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii, aplicată pentru încălcare repetată. Prin intermediul celui de al treilea
motiv, Shell consideră că Comisia a săvârșit o eroare în aplicarea unui coeficient multiplicator cu scop descurajator. Prin
intermediul celui de al patrulea motiv, Shell susține că Comisia a săvârșit o eroare în stabilirea cuantumului de plecare
al amenzii.
Cu titlu prealabil, Shell arată că, în înscrisurile sale, Comisia precizează că nu contestă niciuna dintre faptele expuse
în decizia atacată, în special gradul său de implicare în înțelegere. De asemenea, făcând trimitere la decizia atacată și
la declarațiile Bayer, Comisia indică faptul că Shell a jucat un rol predominant în discuțiile privind stabilirea prețurilor
atât pentru CS, cât și pentru CSB. Aceste susțineri ar lăsa să se înțeleagă că Shell ar admite că a jucat un rol predominant
în încălcare. Or, nu aceasta ar fi situația, chiar dacă Shell recunoaște că Shell Nederland Chemie a încălcat articolul 81
CE. Shell ar fi contestat afirmațiile Bayer în cursul procedurii administrative. Pe de altă parte, Comisia nu ar trage nicio
concluzie juridică din afirmațiile Bayer.
1.
Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe imputarea ilegală a încălcării în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland
Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE, articolul 7 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003 prin stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland.
Primul motiv invocat de Shell se împarte în trei aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a aplicat
un criteriu eronat de apreciere a răspunderii unei societăți‑mamă. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell susține că,
în orice caz, Shell Petroleum și Shell Nederland au respins prezumția care exista împotriva lor. În cadrul celui de al treilea
aspect, Shell prezintă consecințele erorii pe care ar fi săvârșit‑o Comisia.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea eronată a condițiilor de imputabilitate a încălcării
–       Argumentele părților
Shell susține că imputarea răspunderii pentru încălcare în sarcina Shell Nederland și a Shell Petroleum nu ia în considerare
faptul că Shell Nederland Chemie (care a participat direct la încălcare) are personalitate juridică proprie.
Ca urmare a Hotărârii Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia (T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 60),
Comisia ar trebui să răspundă la două întrebări: mai întâi, ce întreprindere, în sensul articolului 81 CE, a săvârșit încălcarea?
Apoi, ce persoană fizică sau juridică este destinatara deciziei și îi poate fi imputată încălcarea? Noțiunea de unitate economică
ar fi relevantă pentru prima întrebare, însă nu și pentru a doua întrebare. Dacă noțiunea de întreprindere ar fi decisivă
pentru imputarea răspunderii, o încălcare săvârșită de o societate aparținând unui grup ar fi întotdeauna și în mod automat
imputată societății‑mamă situate cel mai în amonte în organigrama grupului.
Potrivit Shell, acțiunile filialelor nu pot fi atribuite societății‑mamă decât în prezența „anumitor circumstanțe” (Hotărârea
Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctul 135). Acest lucru ar însemna
că societatea‑mamă trebuie să își fi utilizat în mod efectiv influența decisivă asupra filialei în ceea ce privește comportamentul
acesteia din urmă (Hotărârea Curții Imperial Chemical Industries/Comisia, citată anterior, punctul 137, Hotărârea Curții din
14 iulie 1972, Geigy/Comisia, 52/69, Rec., p. 787, punctul 45, și Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și
Continental Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 16). Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia (107/82,
Rec., p. 3151, punctul 50), nu ar indica o abordare diferită în această privință. Curtea ar fi constatat, în această cauză,
existența „anumitor circumstanțe” care permit stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina societății‑mamă. Pe de altă
parte, la punctul 29 din Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia (C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925,
denumită în continuare „Hotărârea Stora”), Curtea ar fi considerat că Tribunalul putea presupune în mod legitim că societatea‑mamă
exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, „în special după” ce a constatat că, în
cadrul procedurii administrative, societatea‑mamă se prezentase ea însăși ca fiind singurul interlocutor al Comisiei. Shell
concluzionează de aici că nu există o prezumție potrivit căreia o societate‑mamă exercită o influență decisivă asupra filialei
sale, în lipsa altor elemente de probă.
În opinia Shell, o încălcare săvârșită de o filială deținută în proporție de 100 % nu poate fi imputată unei societăți‑mamă
decât în cazul existenței unor circumstanțe specifice care demonstrează că respectiva societate‑mamă și‑a exercitat în mod
real influența asupra comportamentului filialei. Ar reveni Comisiei obligația de a demonstra această împrejurare și de a furniza
dovezile pertinente în acest sens. Shell adaugă că Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia (T‑109/02,
T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947), confirmă că deținerea
în proporție de 100 % a capitalului unei filiale de către societatea‑mamă nu determină în mod automat răsturnarea sarcinii
probei, dar că imputarea în sarcina societății‑mamă a comportamentului unei filiale deținute în proporție de 100 % nu se justifică
decât dacă anumite împrejurări stabilesc că respectiva societate‑mamă a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra
comportamentului filialei sale.
Prin imputarea încălcării în sarcina Shell Petroleum și Shell Nederland numai pe temeiul prezumției că, din cauza participației
lor directe sau indirecte în proporție de 100 % în Shell Nederland Chemie, ele exercitau o influență decisivă asupra comportamentului
acesteia din urmă, fără să se întemeieze pe elemente de fapt de natură să stabilească influența respectivă, Comisia ar fi
încălcat principiile stabilite de jurisprudența Curții și a Tribunalului.
Comisia solicită respingerea primului aspect al primului motiv. Aceasta consideră în esență că, atunci când o societate‑mamă
deține 100 % din capitalul unei filiale, există o prezumție că societatea‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului
filialei sale.
–       Aprecierea Tribunalului
Comisia indică, în decizia atacată, că o societate‑mamă poate fi considerată responsabilă pentru comportamentul ilegal al
unei filiale atunci când aceasta din urmă nu își determină în mod autonom comportamentul pe piață. Comisia se referă, în această
privință, în special la conceptul de întreprindere din dreptul concurenței [considerentele (333) și (334) ale deciziei atacate].
Comisia indică, pe de altă parte, că poate prezuma că o filială deținută în proporție de 100 % aplică în esență instrucțiunile
care îi sunt date de societatea sa mamă, fără a trebui să verifice dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această putere.
Ar reveni societății‑mamă sau filialei sale sarcina de a răsturna această prezumție prin furnizarea de elemente de probă care
să stabilească faptul că filiala și‑a determinat în mod autonom comportamentul pe piață în loc să aplice instrucțiunile societății
sale mamă, astfel încât acestora să nu le fie aplicabil conceptul de întreprindere [considerentul (335) al deciziei atacate].
În continuare, Comisia reține că Shell Nederland Chemie răspunde pentru participarea sa directă la încălcare. Comisia precizează
că, în cursul încălcării, Shell Nederland Chemie era deținută în proporție de 100 % de Shell Nederland, ea însăși deținută
în totalitate de Shell Petroleum. Prin urmare, se putea prezuma că societatea‑mamă a exercitat o influență decisivă asupra
comportamentului filialei sale. Această prezumție ar fi întărită, în speță, de legăturile care unesc aceste trei societăți
menționate anterior. Comisia concluzionează de aici că decizia atacată trebuie să fie adresată Shell Nederland Chemie, Shell
Nederland și Shell Petroleum, care trebuie să răspundă în solidar pentru încălcare [considerentele (402)-(412) ale deciziei
atacate].
Primul aspect al primului motiv invocat de Shell se bazează, în esență, pe axioma juridică potrivit căreia nu ar exista nicio
prezumție că o societate‑mamă care deține 100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului
său.
În această privință, trebuie amintit că dreptul comunitar al concurenței vizează activitățile întreprinderilor și că noțiunea
„întreprindere” cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități
și de modul său de finanțare. Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie
să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică
este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. În cazul în care o asemenea entitate economică încalcă normele
de concurență, răspunderea pentru această încălcare îi revine, potrivit principiului caracterului individual al răspunderii.
Încălcarea dreptului comunitar al concurenței trebuie să fie imputată fără echivoc unei persoane juridice căreia i se vor
putea aplica amenzi și comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie adresată acesteia din urmă. De asemenea, este important
ca în comunicarea privind obiecțiunile să fie indicată calitatea în care unei persoane juridice îi sunt reproșate faptele
invocate (a se vedea Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctele
54-57 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă
în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul
pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice,
organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice. Într‑adevăr, aceasta este situația deoarece într‑un asemenea
caz societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere
în sensul jurisprudenței menționate anterior. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere
permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale
a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctele
58 și 59 și jurisprudența citată).
În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
comunitare de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului
filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv
o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie
că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență
decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă
răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine
obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se
comportă în mod autonom pe piață. Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora, punctul 45 de mai sus,
Curtea a amintit, în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, alte circumstanțe, precum lipsa contestării influenței
exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în
cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de circumstanțe nu au fost menționate de Curte decât
cu unicul scop de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa
punerea în aplicare a prezumției menționate anterior de prezentarea de indicii suplimentare privind exercitarea efectivă a
unei influențe a societății‑mamă (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctele 60-62
și jurisprudența citată).
De aici rezultă că, contrar celor susținute de Shell, există o prezumție relativă potrivit căreia o societate‑mamă care deține
100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului acesteia. Axioma juridică a Shell
este, prin urmare, eronată.
Având în vedere aceste elemente, primul aspect al primului motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe respingerea prezumției invocate de Shell Petroleum și de Shell Nederland
–       Argumentele părților
Chiar dacă Tribunalul consideră că Comisia a imputat în mod întemeiat încălcarea în sarcina Shell Nederland și a Shell Petroleum
pe baza prezumției a cărei existență a fost contestată în cadrul primului aspect al prezentului motiv, Shell consideră că
această prezumție a fost respinsă. Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 45 de mai sus, ar confirma că criteriile decisive
pentru stabilirea răspunderii pentru comportamentul ilicit al unei filiale în sarcina unei societăți‑mamă sunt deținerea capitalului,
faptul de a da instrucțiuni și cunoașterea încălcării.
Făcând trimitere la răspunsurile la prima și la a doua comunicare privind obiecțiunile, pe care le‑a anexat, Shell susține
că, în perioada vizată de încălcare, nici Shell Nederland și nici Shell Petroleum nu au exercitat, în fapt, o influență decisivă
asupra comportamentului Shell Nederland Chemie.
În ceea ce privește Shell Nederland, aceasta ar fi o societate care face parte din holding care, la momentul săvârșirii încălcării,
deținea acțiuni în mai mult de 20 de filiale. Aceasta nu ar fi fost în măsură, din punct de vedere material, să exercite o
influență decisivă asupra operațiunilor comerciale ale tuturor acestor filiale.
În ceea ce privește Shell Petroleum, aceasta ar fi fost, la momentul încălcării, una dintre cele două societăți holding principale
ale grupului, deținând, direct sau indirect, o participație de 95 % sau mai mult în mai mult de 500 de societăți din holding.
Shell furnizează, în această privință, o lisă a celor 283 de participații directe deținute de Shell Petroleum la 31 decembrie
1996. Rolul Shell Petroleum în privința filialelor sale s‑ar fi limitat la stabilirea obiectivelor financiare, la crearea
de sinergii în privința costurilor între diferitele activități și la trasarea unei strategii globale și generale. Shell furnizează,
în această privință, un ghid de referință al structurii organizaționale a grupului care precizează în special că „[s]ocietățile
holding ale grupului se ocupă în principal cu problemele privind finanțarea globală și cu cele legate de exercitarea drepturilor
acționarilor” și „încasează dividende […], dar nu sunt ele însele angajate în nicio activitate operațională”. Așadar, nicio
răspundere nu ar putea fi stabilită în sarcina societății‑mamă, în cazul în care aceasta nu face decât să stabilească în linii
mari strategia generală a grupului, fără a exercita o influență decisivă asupra activităților filialei prezente pe piața pe
care a fost săvârșită încălcarea.
Potrivit Shell, la momentul încălcării, societățile operaționale din domeniul activităților chimice, printre care și Shell
Nederland Chemie, își desfășurau activitatea în esență în mod autonom, primind sprijinul societăților de servicii din același
domeniu de activitate (în speță Shell Chemicals Europe Ltd și Shell Chemicals Ltd). În acest context, rolurile Shell Nederland
și Shell Petroleum ar fi fost foarte limitate.
Rolul limitat al Shell Nederland și al Shell Petroleum în privința Shell Nederland Chemie s‑ar reflecta de asemenea în procesele‑verbale
ale reuniunilor consiliilor de administrație ale celor două societăți care au avut loc în perioada acoperită de încălcare.
Shell a prezentat aceste procese‑verbale în fața Tribunalului. Activitățile privind CS și CSB ar fi menționate în mod foarte
succint. Shell adaugă că aceste procese‑verbale sunt admisibile ca probă în fața Tribunalului, în măsura în care acestea nu
fac decât să susțină argumentele invocate deja în cursul procedurii administrative. Pe de altă parte, faptul că problema cesiunii
activităților privind CS și CSB a fost dezbătută de consiliul de administrație al Shell Nederland nu poate, în niciun caz,
să constituie o dovadă că această societate – și cu atât mai puțin Shell Petroleum – era implicată în conduita operațională
a întreprinderilor în cauză, în special a Shell Nederland Chemie.
Shell adaugă că Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia (T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 312), avută în
vedere de Comisie în înscrisurile sale, ar privi Shell International Chemical Company Ltd, cu alte cuvinte una dintre societățile
de servicii care asistau societățile operaționale ale grupului, iar nu, precum în speță, o simplă societate holding care nu
exercita nicio influență asupra comportamentului comercial al societății operaționale implicate în încălcare.
În sfârșit, dosarul Comisiei nu ar conține niciun element de probă din care să reiasă că, cu excepția celor doi angajați ai
Shell Nederland Chemie implicați în încălcare, un membru al personalului grupului Shell și cu atât mai puțin al societăților
Shell Nederland și Shell Petroleum era implicat în încălcare sau măcar era informat cu privire la aceasta. Dacă o persoană
din cadrul Shell Petroleum sau Shell Nederland ar fi fost informată cu privire la încălcare, aceasta ar fi acționat imediat
în consecință. Shell adaugă că este incontestabil că Shell Petroleum și Shell Nederland ar fi fost în poziția de a exercita
o influență decisivă asupra Shell Nederland Chemie pentru a face să înceteze încălcarea dacă ar fi avut cunoștință despre
aceasta. Totuși, acest lucru nu înseamnă că ele au influențat efectiv comportamentul Shell Nederland Chemie pe piața în cauză
în cursul încălcării.
Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al primului motiv. Aceasta consideră, în esență, că elementele invocate
de Shell nu sunt suficiente pentru a răsturna prezumția care există în speță.
–       Aprecierea Tribunalului
Din motivele expuse în cadrul primului aspect al primului motiv, Comisia putea prezuma că, prin deținerea directă sau indirectă
a totalității capitalului filialelor sale, Shell Petroleum exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestora.
Prin urmare, revenea Shell obligația să răstoarne această prezumție, demonstrând că respectivele filiale își stabileau în
mod autonom politica comercială astfel încât să nu constituie, împreună cu aceasta, o entitate economică unică și, prin urmare,
o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.
Mai precis, revenea Shell obligația să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice
dintre filialele sale și ea însăși pe care îl considera ca fiind de natură să demonstreze că acestea nu constituiau o entitate
economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie, astfel, să țină cont de ansamblul elementelor prezentate,
al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte (Hotărârea
Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 65).
Trebuie să se constate, în această privință, că prin elementele invocate Shell urmărește în esență să susțină că, ținând seama
de rolul atribuit societăților Shell Nederland și Shell Petroleum, acestea nu ar fi putut să exercite o influență decisivă
asupra operațiunilor comerciale ale Shell Nederland Chemie, în particular pe piața pe care a fost săvârșită încălcarea. Mai
precis, niciunul dintre angajații Shell Nederland și ai Shell Petroleum nu ar fi fost implicat în încălcare și nici măcar
nu ar fi avut cunoștință de aceasta.
Or, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu există o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai
mult, o implicare a primei în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul menționat
mai sus este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți.
Astfel, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale în sarcina societății‑mamă a acesteia nu necesită dovada că societatea‑mamă
influențează politica filialei sale în domeniul specific ce a făcut obiectul încălcării (Hotărârea din 12 decembrie 2007,
Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctele 58 și 83). În particular, faptul că Shell Petroleum nu este decât
un holding neoperațional, care intervine foarte puțin în gestiunea filialelor sale, nu poate fi suficient pentru a exclude
posibilitatea ca aceasta să exercite o influență decisivă asupra comportamentului respectivelor filiale prin coordonarea în
special a investițiilor financiare din cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, o societate holding care
coordonează în special investițiile financiare din cadrul grupului are vocația să regrupeze participații în societăți diferite
și are drept funcție asigurarea unității de conducere, în special prin intermediul acestui control bugetar (a se vedea în
acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Arkema/Comisia, T‑168/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 76).
Cu titlu suplimentar, trebuie să se arate că Comisia reține, în decizia atacată, că prezumția stabilită în sarcina societății‑mamă
este întărită în speță prin legăturile care unesc Shell Nederland Chemie și, respectiv, Shell Nederland și Shell Petroleum.
În particular, Comisia arată că anumiți angajați ai Shell Nederland Chemie erau subordonați altor angajați ai Shell Nederland
și ai Shell Petroleum. Shell nu a contestat aceste elemente în fața Tribunalului.
În sfârșit, afirmația Shell potrivit căreia, în cazul în care o persoană din cadrul Shell Petroleum sau Shell Nederland ar
fi fost informată cu privire la încălcare, aceasta ar fi acționat imediat în consecință nu este de natură să demonstreze autonomia
Shell Nederland Chemie. Dimpotrivă, această afirmație este de natură să susțină prezumția potrivit căreia societățile‑mamă
exercitau, în speță, o influență decisivă asupra comportamentului filialelor lor.
Din aceste elemente rezultă că argumentele Shell nu sunt de natură să pună sub semnul întrebării faptul că Shell Petroleum
și filialele sale puteau fi considerate o singură entitate economică. Prin urmare, cel de al doilea aspect al primului motiv
invocat de Shell trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea aspect, privind consecințele erorii săvârșite de Comisie
–       Argumentele părților
Shell subliniază că anularea deciziei atacate, în măsura în care este adresată Shell Nederland sau Shell Petroleum, ar avea
un impact asupra cuantumului amenzii.
Dacă Tribunalul anulează decizia atacată, în măsura în care este adresată Shell Nederland și Shell Petroleum, sau numai Shell
Petroleum, aceste anulări ar avea un efect asupra aplicării de către Comisie a unui coeficient multiplicator descurajator
(bazat în decizia atacată pe cifra de afaceri a Shell Petroleum) și a unei majorări pentru încălcare repetată. În consecință,
amenda ar trebui să fie redusă în privința Shell Nederland Chemie sau a Shell Nederland Chemie și a Shell Nederland, după
caz.
Pe de altă parte, în cazul în care Tribunalul anulează decizia atacată, în măsura în care aceasta este adresată Shell Nederland
și Shell Petroleum, cuantumul amenzii care urmează să fie aplicată Shell Nederland Chemie nu ar putea depăși 10 % din cifra
sa de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar anterior adoptării deciziei.
Comisia solicită respingerea celui de al treilea aspect al primului motiv. Ținând cont de argumentele dezvoltate în cadrul
primului și al celui de al doilea aspect, Comisia consideră că nu a săvârșit nicio eroare prin imputarea încălcării în sarcina
Shell Nederland și a Shell Petroleum și prin determinarea, conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003,
a cuantumului amenzii pe baza cifrei de afaceri a întreprinderii căreia îi era imputată încălcarea.
–       Aprecierea Tribunalului
Al treilea aspect al primului motiv invocat de Shell se bazează pe ipoteza potrivit căreia Tribunalul admite primul sau al
doilea aspect al aceluiași motiv.
Întrucât primul și al doilea aspect al primului motiv invocat de Shell au fost respinse ca nefondate, se impune respingerea
ca nefondat a celui de al treilea aspect al aceluiași motiv.
Prin urmare, se impune respingerea în ansamblu a primului motiv invocat de Shell.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe majorarea nejustificată a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată
Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin
majorarea cu 50 %, pentru încălcare repetată, a cuantumului de bază al amenzii care i‑a fost aplicată.
Al doilea motiv invocat de Shell cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a încălcat principiile
securității juridice și proporționalității. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell arată că Comisia nu și‑a îndeplinit
obligația de motivare care îi incumbă în temeiul articolului 253 CE.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și proporționalității
–       Argumentele părților
Shell recunoaște că nici articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare nu prevăd un termen
maxim care să permită Comisiei să constate că o întreprindere a săvârșit încălcări repetate. Cu toate acestea, făcând trimitere
la Hotărârea Curții din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia (C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331), și la Concluziile avocatului
general Poiares Maduro prezentate în această cauză (Rec., p. I‑1337), Shell susține că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare
toate elementele relevante ale prezentei cauze.
În această privință, în primul rând, Shell subliniază că încălcările reținute în Decizia 86/398/CEE a Comisiei din 23 aprilie
1986 privind o procedură în temeiul articolului [81 CE] (IV/31.149 – Polipropilenă) (JO L 230, p. 1, denumită în continuare
„Decizia Polipropilenă”) și în Decizia 94/599/CE a Comisiei din 27 iulie 1994 privind o procedură în temeiul articolului [81
CE] (IV/31.865 – PVC) (JO L 239, p. 14, denumită în continuare „Decizia PVC II”), vizate de Comisie pentru a‑și întemeia analiza
privind încălcarea repetată, au fost săvârșite cu mai mult de 20 de ani în urmă și au încetat la sfârșitul anului 1983. Pe
de altă parte, cele două decizii inițiale ale Comisiei în aceste două cauze ar data din a doua parte a anilor ’80.
În al doilea rând, Shell ar fi demonstrat Comisiei că își modificase comportamentul în urma încălcărilor care au determinat
adoptarea Deciziilor Polipropilenă și PVC II. În particular, Shell ar fi instituit în 1992 un program vizând respectarea normelor
care interzic înțelegerile. Shell face trimitere, în această privință, la mai multe documente furnizate Comisiei în cursul
procedurii administrative, care descriu structura, organizarea și conținutul programului înființat. Shell nu ar tolera încălcările
normelor de concurență săvârșite de angajații săi și ar lua măsuri disciplinare severe în cazul survenirii unor astfel de
încălcări. Stabilirea unui program de deontologie în urma încălcărilor precedente și punerea în aplicare strictă a programului
menționat ar demonstra în mod clar că Shell nu a ignorat amenzile care îi fuseseră aplicate anterior, ci, dimpotrivă, că a
depus toate eforturile posibile pentru a evita apariția unor încălcări similare în viitor. Shell subliniază că prezenta încălcare
este imputabilă unor comportamente rău intenționate din partea a doi angajați care au acționat în mod autonom, care, mai mult,
ar fi urmat o formare privind respectarea normelor de concurență. Shell subliniază, în această privință, că există o diferență
între răspunderea unei întreprinderi în cadrul unei încălcări – ceea ce Shell nu contestă în privința Shell Nederland Chemie
– și majorarea amenzii pentru încălcare repetată. În special crearea de programe vizând respectarea normelor de concurență
nu ar însemna, astfel cum susține Comisia, exonerarea societăților‑mamă de răspunderea lor.
În al treilea rând, angajamentul sincer al Shell de a se conforma reglementării privind concurența ar fi de asemenea ilustrat
de faptul că aceasta nu a încetat să colaboreze cu Comisia pe tot parcursul anchetei. Shell ar fi depășit obligația de cooperare
care este în mod normal cerută în acest tip de procedură. În particular, deși și‑a vândut activitățile privind CB și CSB către
Dow Chemical în 1999, deși unul dintre angajații în cauză s‑a pensionat în 1997, iar celălalt a părăsit temporar întreprinderea,
Shell ar fi efectuat anchete aprofundate pentru a furniza numeroase elemente Comisiei. De altfel, aceasta ar fi utilizat în
mod extensiv răspunsul Shell la prima comunicare privind obiecțiunile, în particular pentru a‑și întări dosarul în cadrul
celei de a doua comunicări privind obiecțiunile. În decizia atacată, aceasta ar reține de asemenea lungi fragmente din declarațiile
Shell ca elemente de probă ale încălcării. Shell ar fi colaborat în cea mai mare parte a timpului într‑un moment când „introducerea
unei cereri de clemență nu îi [permitea] să se prevaleze de încrederea legitimă cu privire la consecințele recunoașterii faptelor
sale” [considerentul (318) al deciziei atacate]. Shell adaugă că, în înscrisurile sale, Comisia încearcă să minimalizeze cooperarea
sa în cursul procedurii administrative. Cu toate acestea, ținând seama de contextul cauzei, de cedarea activităților privind
CB și CSB către Dow Chemical în 1999 și de descoperirea tardivă a încălcării în cadrul Shell, aceasta consideră că a oferit
o cooperare deplină Comisiei. De asemenea, după primirea primei comunicări privind obiecțiunile, Shell ar fi recunoscut încălcarea
săvârșită de Shell Nederland Chemie. În plus, Shell subliniază că problema luării în considerare a cooperării sale în cadrul
majorării pentru încălcare repetată este distinctă de cea privind aplicarea comunicării privind cooperarea.
Combinarea excepțională a circumstanțelor speței, care o disting în special de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Groupe
Danone/Comisia, punctul 83 de mai sus, ar fi trebuit să conducă Comisia să concluzioneze că nu existau suficiente elemente
care să confirme tendința Shell de a încălca normele de concurență.
Pentru toate aceste motive, Shell consideră că o majorare cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii, pentru încălcare repetată,
trebuie să fie considerată disproporționată și contrară principiului securității juridice. În consecință, decizia atacată
ar trebui anulată în această privință sau, cu titlu subsidiar, cuantumul amenzii aplicate Shell ar trebui să fie redus.
Comisia solicită respingerea primului aspect al celui de al doilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că elementele prezentei
cauze justificau aplicarea unei majorări de 50 % a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată.
–       Aprecierea Tribunalului
Punctul 2 din liniile directoare prevede, ca exemple de circumstanțe agravante, „încălcări repetate de același tip din partea
aceleiași/acelorași întreprinderi”.
Noțiunea de încălcare repetată, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să
fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999,
Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 617, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia,
T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 284).
O eventuală încălcare repetată figurează printre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei gravității
încălcării în cauză (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 91, și Hotărârea Curții Groupe Danone/Comisia, punctul 83 de
mai sus, punctul 26).
Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea
stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul
disuasiv al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie
să se țină seama. Intră în competența Comisiei constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate
și aceasta nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare (Hotărârea Groupe
Danone/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctele 37 și 38).
În speță, Comisia arată, în decizia atacată, că Shell a fost deja destinatara unor decizii ale Comisiei în materia înțelegerilor
(a se vedea Deciziile Polipropilenă și PVC II, punctul 84 de mai sus). Acest fapt ar demonstra că primele amenzi nu au fost
suficiente pentru ca Shell să își modifice comportamentul. Comisia concluzionează de aici că această încălcare repetată constituie
o circumstanță agravantă care justifică o majorare cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii aplicate Shell [considerentul
(487) al deciziei atacate].
În primul rând, trebuie să se arate că încălcarea constatată în decizia atacată a început la puțin mai mult de zece ani după
adoptarea Deciziei Polipropilenă și la mai puțin de doi ani după adoptarea Deciziei PVC II. Repetarea de către Shell a unui
comportament ilicit, în special la puțin timp după adoptarea Deciziei PVC II, această din urmă decizie fiind ea însăși adoptată
la mai puțin de zece ani după Decizia Polipropilenă, dovedește tendința Shell de a nu adopta măsurile adecvate ca urmare a
constatării în privința sa a unei încălcări a normelor comunitare privind concurența (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 355, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie
2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 464). Prin urmare, Comisia se putea baza în mod întemeiat pe Deciziile
Polipropilenă și PVC II în scopul constatării încălcării repetate a Shell în cadrul prezentei cauze, fără să încalce principiul
securității juridice invocat de Shell.
În al doilea rând, în ceea ce privește măsurile adoptate de Shell în vederea respectării dreptului concurenței, acestea nu
pot afecta realitatea încălcării săvârșite și a încălcării repetate constatate în speță (a se vedea în acest sens Hotărârea
Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 52). Astfel, adoptarea
unui program de conformare de către întreprinderea vizată nu obligă Comisia să acorde o reducere a amenzii ca urmare a acestei
împrejurări (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctele 266 și 267, și Hotărârea
Tribunalului BASF și UCB/Comisia, citată anterior, punctul 52). În plus, trebuie să se arate că este imposibil să se determine
gradul de eficacitate a măsurilor interne luate de o întreprindere pentru a preveni repetarea încălcărilor dreptului concurenței
(Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rec., p. II‑2661, punctul 144). În speță,
trebuie subliniat că măsurile adoptate de Shell nu au determinat‑o să denunțe înțelegerea, întrucât aceasta nu a acceptat
să coopereze odată informată cu privire la existența obiecțiilor în privința sa.
În al treilea rând, în același sens, cooperarea Shell în cursul procedurii administrative nu poate înlătura caracterul de
circumstanță agravantă al încălcării repetate. Prin urmare, argumentele invocate de Shell în această privință sunt inoperante.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul Shell potrivit căruia majorarea aplicată ar fi disproporționată, trebuie amintit
că, la stabilirea cuantumului amenzii, Comisia dispune de o putere de apreciere și că nu este obligată să aplice o formulă
matematică precisă. În plus, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să vegheze la caracterul descurajator
al acțiunii sale. Or, încălcarea repetată reprezintă o circumstanță care justifică o majorare considerabilă a cuantumului
de bază al amenzii. Astfel, încălcarea repetată constituie proba faptului că sancțiunea aplicată anterior nu a fost suficient
de descurajatoare (Hotărârea Tribunalului Michelin/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 293, Hotărârea Tribunalului din
25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 348, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008,
BPB/Comisia, T‑53/03, Rec., p. II‑1333, punctul 398). Pe de altă parte, trebuie să se arate că, prin stabilirea unui nivel
al majorării în temeiul încălcărilor repetate, Comisia poate lua în considerare indiciile care confirmă tendința întreprinderii
vizate de a încălca normele de concurență, inclusiv timpul care s‑a scurs între încălcările respective (Hotărârea Tribunalului
din 6 mai 2009, Outokumpu și Luvata/Comisia, T‑122/04, Rep., p. II‑1135, punctul 62). În speță, trebuie amintit, mai întâi,
că încălcarea în cauză este a treia de același tip pentru care Shell a făcut obiectul unei decizii a Comisiei. În particular,
trebuie să se arate că încălcările în cauză în Deciziile Polipropilenă și PVC II aveau ca obiect, ca și cea aflată la originea
prezentei cauze, stabilirea de obiective de prețuri sau împărțirea cotelor de piață. Pe de altă parte, astfel cum se indică
la punctul 95 de mai sus, încălcarea în cauză a început la mai puțin de doi ani după adoptarea Deciziei PVC II. Or, în pofida
adoptării acestei decizii, Shell a repetat, la scurt timp, un comportament ilicit. În aceste împrejurări, niciunul dintre
elementele invocate nu permite să se considere că majorarea cuantumului de bază al amenzii cu 50 % pentru a orienta comportamentul
Shell către respectarea normelor de concurență este disproporționată.
Având în vedere aceste elemente, primul aspect al celui de al doilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o nemotivare
–       Argumentele părților
În cazul în care Tribunalul consideră că majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii nu încalcă principiile proporționalității
și securității juridice, Shell susține, cu titlu subsidiar, că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi revine
în temeiul articolului 253 CE.
Shell subliniază, în această privință, că indicase, în răspunsul său la a doua comunicare privind obiecțiunile, că o majorare
a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată ar fi inutilă si nerezonabilă, având în vedere instituirea și aplicarea
strictă a unui program referitor la respectarea legislației privind concurența.
Or, în decizia atacată, Comisia s‑ar abține să răspundă la argumentele invocate de Shell. În schimb, în considerentele (488)
și (489) ale deciziei atacate, Comisia ar trata mai multe alte aspecte care nu ar fi fost invocate de Shell. Aceasta din urmă
consideră că Comisia a răspuns, de fapt, unor argumente invocate de unele dintre întreprinderile care fac parte din grupul
său în cadrul unei alte cauze. Shell face trimitere, în această privință, la considerentele (337) și (338) ale Deciziei C(2006) 4090
final a Comisiei din 13 octombrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE (cazul COMP/F/38.456 – Bitum – Țările
de Jos, denumită în continuare „Decizia Bitum”), anexată la cererea introductivă. Faptul că Comisia nu este obligată, dacă
este cazul, să răspundă la toate argumentele părților nu ar modifica această concluzie.
Împrejurarea că Comisia a ignorat complet argumentele pe care Shell le‑a invocat efectiv în răspunsurile sale la prima și
la a doua comunicare privind obiecțiunile și în observațiile sale prealabile audierii și, în schimb, a analizat argumentele
invocate în cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum ar echivala cu o nemotivare contrară articolului 253 CE. În consecință,
decizia atacată ar trebui să fie anulată în această privință.
Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că decizia
atacată îndeplinește cerințele normei fundamentale de procedură reprezentate de obligația de motivare.
–       Aprecierea Tribunalului
Motivarea unei decizii individuale trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului,
astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente
să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei. Nu este obligatoriu ca
motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă aceasta respectă condițiile
impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul
în care acest act a fost adoptat (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec.,
p. I‑1719, punctul 63).
Exigențele condiției de formă esențiale pe care o reprezintă această obligație de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia
arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării (Hotărârea
Curții din 16 noiembrie 2000, Sarrió/Comisia, C‑291/98 P, Rec., p. I‑9991, punctul 73, și Hotărârea Curții din 15 octombrie
2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P
și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 463).
În speță, este suficient să se constate că Comisia a identificat în mod clar, la considerentul (487) al deciziei atacate,
elementele de apreciere care i‑au permis să rețină circumstanța agravantă a încălcării repetate în privința Shell. Pe de altă
parte, în ceea ce privește măsurile adoptate de Shell în vederea respectării dreptului concurenței, acestea nu sunt relevante
în scopul aprecierii existenței încălcării și a încălcării repetate (a se vedea punctul 96 de mai sus). Prin urmare, faptul
că Comisia nu a răspuns la argumentele invocate de Shell în această privință în cursul procedurii administrative nu poate
constitui o nemotivare a deciziei atacate. În plus, trebuie amintit că Comisia nu este obligată să ia poziție cu privire la
toate argumentele invocate în fața sa de persoanele interesate, ci este suficient ca aceasta să expună situația de fapt și
considerațiile juridice care prezintă o importanță esențială în economia deciziei (a se vedea Hotărârea Arkema/Comisia, punctul
70 de mai sus, punctul 127 și jurisprudența citată). În sfârșit, în ceea ce privește faptul că Comisia ar fi menționat motive
fără legătură cu înțelegerea privind CB și CSB, este suficient să se constate că această împrejurare, dacă se presupune că
este stabilită, nu este de natură să afecteze legalitatea deciziei atacate atunci când aceasta este motivată corespunzător
cerințelor legale, după cum s‑a constatat anterior.
Având în vedere aceste elemente, al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat
și, prin urmare, al doilea motiv trebuie respins în întregime.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe aplicarea eronată a unui coeficient multiplicator cu scop descurajator
Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin
aplicarea unui coeficient multiplicator pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii.
Al treilea motiv invocat de Shell cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a încălcat
principiile egalității de tratament și proporționalității. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell susține că Comisia nu
și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament și proporționalității
–       Argumentele părților
Shell amintește că Comisia a aplicat un coeficient multiplicator de 3 pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii în
ceea ce o privește [considerentul (474) al deciziei atacate]. Pentru a face acest lucru, Comisia ar fi utilizat cifra de afaceri
a Shell Petroleum pentru anul 2005, și anume suma de 246,549 miliarde de euro.
Or, în Decizia Bitum, Comisia s‑ar fi întemeiat, în esență, pe aceeași cifră de afaceri a Shell Petroleum pentru anul 2005,
dar ar fi decis să aplice un coeficient multiplicator de 2.
Această diferență ar constitui o atingere adusă principiilor egalității de tratament și proporționalității. Shell indică,
în această privință, că situația care caracterizează prezenta cauză și cea în care a fost adoptată Decizia Bitum sunt comparabile,
întrucât cele două decizii au fost adoptate în 2006 la interval de două luni și jumătate, întrucât încălcarea a fost imputată
Shell Petroleum și întrucât coeficientul multiplicator este întemeiat pe cifra de afaceri mondială a acesteia din urmă, pentru
a asigura că, ținând cont de dimensiunea sa, amenda are un caracter suficient de descurajator. În măsura în care, în cele
două cazuri, alegerea coeficientului multiplicator care să fie aplicat ar trebui să se întemeieze pe dimensiunea întreprinderii,
iar întreprinderea care trebuie să fie sancționată este aceeași, un astfel de tratament diferențiat nu ar fi justificat în
mod obiectiv. Shell adaugă că principiul egalității de tratament își găsește aplicarea, chiar și în ipoteza în care Comisia
a aplicat corect liniile directoare. În plus, situația din speță ar fi excepțională și, din acest motiv, nu ar fi fost încă
abordată de instanța Uniunii.
Scurta referire a Comisiei la „circumstanțele cauzei” nu poate justifica o diferență de tratament. Din moment ce Comisia decide
să majoreze nivelul amenzii, ca etapă separată în calculul cuantumului de bază al amenzii, alegerea coeficientului multiplicator
ar trebui să se bazeze exclusiv pe dimensiunea întreprinderii pe care intenționează să o sancționeze. Motivul care ar sta
la baza acestui raționament ar fi acela că o întreprindere dotată cu resurse financiare considerabile poate mobiliza mai ușor
fondurile necesare pentru a plăti amenda care îi este aplicată. În această privință, contrar celor susținute de Comisie în
înscrisurile sale, Shell ar fi de asemenea, astfel cum ar enunța Decizia Bitum, întreprinderea cea mai importantă care a săvârșit
o încălcare. În plus, „diferențe privind dimensiunea globală” între întreprinderile care au participat la încălcare în cele
două cauze nu pot justifica aplicarea de coeficienți multiplicatori diferiți în privința Shell. Astfel, în cele două cazuri,
întreprinderile în privința cărora a fost aplicat un coeficient multiplicator egal cu unu ar fi avut o cifră de afaceri mai
mică de zece miliarde de euro. În cele două cazuri, cea mai mare întreprindere a cărei participare la încălcare a fost constatată
ar fi Shell, cu o cifră de afaceri de 246,549 miliarde de euro.
Pentru aceste motive, decizia atacată ar trebui să fie anulată sau, cu titlu subsidiar, cuantumul amenzii aplicate Shell ar
trebui să fie redus prin aplicarea unui coeficient multiplicator de 2 în loc de 3.
În plus, făcând trimitere la primul motiv, Shell adaugă că aplicarea unui coeficient multiplicator de 3 amenzii care urmează
să fie stabilită în privința Shell Nederland Chemie este disproporționată și încalcă principiul egalității de tratament, dacă
încălcarea nu poate fi imputată Shell Nederland sau Shell Petroleum. Într‑un asemenea caz, alegerea coeficientului multiplicator
ar trebui să se bazeze pe cifra de afaceri netă mondială a Shell Nederland pentru anul 2005 (25,041 miliarde de euro) sau
pe cea a Shell Nederland Chemie pentru același an (1,186 miliarde de euro). Aceasta ar implica faptul că niciun coeficient
multiplicator nu ar trebui să fie aplicat amenzii care urmează să fie stabilită în privința Shell Nederland Chemie sau în
privința Shell Nederland Chemie și Shell Nederland sau, cel mult, ar trebui aplicat un factor de 1,5.
Comisia solicită respingerea primului aspect al celui de al treilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că coeficienții multiplicatori
sunt utilizați pentru a ține seama de diferențele relative de dimensiune globală și că coeficientul multiplicator aplicat
în speță pentru Shell nu este disproporționat.
–       Aprecierea Tribunalului
Liniile directoare prevăd că, în afară de natura proprie a încălcării, de impactul său real asupra pieței și de mărimea pieței
geografice relevante, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii
semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient
de descurajator (punctul 1 A al patrulea paragraf din liniile directoare).
Competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a dispozițiilor
articolului 81 CE constituie unul dintre mijloacele puse la dispoziția acesteia pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea
de supraveghere conferită de dreptul comunitar, misiune care cuprinde obligația de a desfășura o politică generală care urmărește
aplicarea, în materie de concurență, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor.
De aici rezultă că, pentru a aprecia gravitatea unei încălcări în vederea determinării cuantumului amenzii, Comisia trebuie
să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile
pentru realizarea obiectivelor Comunității (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec, p. 1825, punctele 105 și 106, Hotărârea Tribunalului ABB Asea Brown Boveri/Comisia, punctul 44 de mai
sus, punctul 166, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 169).
Acest lucru impune ca respectivul cuantum al amenzii să fie adaptat pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii
căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special
din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu cerințele întemeiate, pe de
o parte, pe necesitatea de a asigura efectivitatea amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității.
O întreprindere de mari dimensiuni, care dispune de resurse financiare considerabile în raport cu cele ale celorlalți membri
ai unei înțelegeri, poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale, ceea ce justifică, în vederea unui
efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea, în special prin utilizarea unui coeficient multiplicator,
a unei amenzi proporțional mai ridicate decât cea care sancționează aceeași încălcare săvârșită de o întreprindere care nu
dispune de asemenea resurse (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia,
T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec, p. II‑1181, punctele 241 și 243; a se vedea de asemenea
Hotărârea Tribunalului ABB Asea Brown Boveri/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 170, și Hotărârea Tribunalului BASF/Comisia,
punctul 96 de mai sus, punctul 235).
Trebuie să se adauge că Curtea a subliniat, în particular, pertinența luării în considerare a cifrei de afaceri globale a
fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere pentru a stabili cuantumul amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea
Curții Sarrió/Comisia, punctul 106 de mai sus, punctele 85 și 86, și Hotărârea Curții din 14 iulie 2005, Acerinox/Comisia,
C‑57/02 P, Rec., p. I‑6689, punctele 74 și 75; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia,
C‑289/04 P, Rec., p. I‑5859, punctul 17).
În sfârșit, trebuie să se sublinieze că obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea
cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat
pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității sau al SEE. Rezultă că factorul de descurajare care poate fi inclus
în calculul amenzii este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a situației particulare
a întreprinderii în cauză. Acest principiu se aplică în special atunci când Comisia a determinat un „multiplicator de descurajare”
care afectează amenda aplicată unei întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Showa Denko/Comisia, punctul 121 de
mai sus, punctele 23 și 24).
În speță, Comisia a reținut că, în cadrul categoriei încălcărilor foarte grave, scara amenzilor permitea determinarea cuantumului
amenzilor la un nivel care le asigura un caracter suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea fiecărei întreprinderi.
Bazându‑se pe cifrele de afaceri mondiale ale întreprinderilor în cauză, realizate în cursul anului 2005, Comisia a arătat
că exista o mare diferență de dimensiune între Kaučuk (2,718 miliarde de euro cifră de afaceri) și Stomil (38 de milioane
de euro cifră de afaceri), pe de o parte, și celelalte întreprinderi în cauză, pe de altă parte, în particular Bayer (27,383
miliarde de euro cifră de afaceri), și anume prima dintre întreprinderile de mari dimensiuni vizate în decizia atacată. Pe
acest temei și ținând cont de circumstanțele speței, Comisia a considerat că niciun coeficient multiplicator cu scop de descurajare
nu trebuia să fie impus Kaučuk și Stomil și, în privința Bayer, că un coeficient multiplicator de 1,5 era adecvat. În sfârșit,
tot pe acest temei și ținând seama de circumstanțele speței, Comisia a impus coeficienți multiplicatori de 1,75 în privința
Dow (37,221 miliarde de euro cifră de afaceri), de 2 în privința EniChem (73,738 miliarde de euro cifră de afaceri) și de
3 în privința Shell (246,549 miliarde de euro cifră de afaceri) [considerentul (474) al deciziei atacate].
Argumentele invocate de Shell se întemeiază în esență pe faptul că coeficientul multiplicator aplicat în speță nu ar fi trebuit
să îl depășească pe cel reținut în Decizia Bitum, ținând cont de respectarea principiului egalității de tratament.
În această privință, trebuie amintit că Comisia dispune, în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor, de o largă putere de
apreciere și aprecierile pe care le‑a realizat anterior nu au caracter obligatoriu în ceea ce o privește (Hotărârea Curții
din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 82). Rezultă că Shell nu poate invoca
politica decizională a Comisiei în fața instanței Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009,
Erste Bank der österreichischen Sparkassen/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul
123).
În orice caz, este necesar să se amintească faptul că principiul egalității de tratament nu este încălcat decât atunci când
situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau atunci când situații diferite sunt tratate în același mod, cu excepția
cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie 1984, Sermide, 106/83,
Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Curții din 28 iunie 1990, Hoche, C‑174/89, Rec., p. I‑2681, punctul 25; Hotărârea
Tribunalului din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, Rec., p. II‑4567, punctul 152).
Or, în speță, Shell nu poate susține în mod întemeiat că situațiile în cauză sunt identice. Desigur, este adevărat că cifra
de afaceri globală a fiecărei întreprinderi este un element pertinent pentru aplicarea unui coeficient multiplicator cu scop
descurajator și că, în această privință, cifra de afaceri a Shell reținută în Decizia Bitum este identică cu cea reținută
în decizia atacată. Totuși, trebuie să se arate de asemenea că, în decizia atacată, Comisia a început prin a determina coeficienții
multiplicatori cu scop descurajator aplicabili Kaučuk și Stomil, considerând că, ținând seama de circumstanțele cauzei, nu
trebuia să le fie aplicat niciun coeficient. Pe acest temei și procedând la o comparație a dimensiunilor relative ale întreprinderilor
în cauză, Comisia a determinat coeficientul multiplicator cu scop descurajator aplicabil întreprinderilor și în special aplicabil
Shell. Rezultă de aici că stabilirea, în speță, a coeficienților multiplicatori cu scop descurajator a fost realizată, pe
de o parte, prin luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi, dar și, pe de altă parte, a dimensiunii
relative a fiecărei întreprinderi. Or, dimensiunea relativă a întreprinderilor vizate prin decizia atacată este diferită de
cea a întreprinderilor vizate prin Decizia Bitum. Pe de altă parte, din decizia atacată rezultă că coeficienții multiplicatori
au fost stabiliți începând cu întreprinderile de cea mai mică dimensiune. Shell nu a invocat argumente specifice pentru a
contesta metoda aleasă de Comisie, nici coeficienții reținuți în această privință. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul
invocat de Shell potrivit căruia, având în vedere decizia atacată, precum și Decizia Bitum, aceasta era întreprinderea cea
mai importantă, trebuie amintit, mai întâi, că diferența de cifră de afaceri globală dintre Shell și întreprinderea care o
precedă era mult mai importantă în prezenta cauză, astfel cum rezultă din decizia atacată, și, apoi, că în cele două decizii
coeficienții multiplicatori care au servit drept bază pentru comparația relativă între întreprinderile în cauză erau diferiți.
Cu titlu suplimentar, trebuie să se arate că, în ceea ce privește cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum, Comisia a reținut,
ca și în prezenta cauză, că încălcarea respectivă era foarte gravă [considerentul (316) al Deciziei Bitum]. Cu toate acestea,
Comisia a arătat de asemenea, în Decizia Bitum, că încălcarea în cauză nu privea decât un singur stat membru, că valoarea
de piață era relativ scăzută (și anume 62 de milioane de euro pentru 2001, ultimul an complet al încălcării) și că numărul
de participanți la încălcare era ridicat (14 întreprinderi) [considerentul (317) al Deciziei Bitum]. Aceste împrejurări nu
există în speță.
Prin urmare, motivul întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament nu poate fi reținut.
În măsura în care motivul invocat de Shell privind contestarea proporționalității coeficientului multiplicator reținut se
bazează de asemenea pe o comparație cu Decizia Bitum și în lipsa unor argumente mai detaliate, se impune respingerea acestuia
pentru aceleași motive.
Având în vedere aceste elemente, primul aspect al celui de al treilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe nemotivare
–       Argumentele părților
În cazul în care Tribunalul consideră că aplicarea unui coeficient multiplicator de 3 nu încalcă principiile egalității de
tratament și proporționalității, Shell susține, cu titlu subsidiar, că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care
îi incumbă în temeiul articolului 253 CE. Astfel, referindu‑se la „circumstanțele cauzei” pentru a aplica respectivul coeficient
multiplicator, Comisia s‑ar abține să indice care sunt acestea din urmă, de ce sunt de natură să justifice aplicarea unui
coeficient multiplicator de 3 și în ce măsură aceste circumstanțe sunt diferite de cele din cazul în care a fost adoptată
Decizia Bitum, astfel încât aceste două cauze să impună un tratament diferențiat din punctul de vedere al descurajării. Shell
concluzionează de aici că decizia atacată trebuie să fie anulată.
Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv. Aceasta indică în special că există diferențe
obiective între prezenta cauză și cea în care a fost adoptată Decizia Bitum. Comisia nu ar fi, așadar, obligată să indice
motivele pentru care cuantumul ales pentru calculul amenzii nu a fost același în prezenta cauză.
–       Aprecierea Tribunalului
Ținând seama de jurisprudența amintită la punctele 105 și 106 de mai sus, trebuie să se arate, în speță, că Comisia a indicat
că, pentru a asigura un caracter suficient de descurajator al amenzii, va lua în considerare dimensiunea fiecărei întreprinderi.
Pe acest temei, Comisia a utilizat cifrele de afaceri globale pentru anul 2005 ale întreprinderilor în cauză. Pe de altă parte,
Comisia a efectuat o comparație a dimensiunii respective a diferitelor întreprinderi cu scopul de a stabili coeficienți multiplicatori
cu scop descurajator. Mai precis, în privința Shell, Comisia a indicat că cifra de afaceri globală a acestei întreprinderi
era de mai multe ori superioară celei a oricărei alte întreprinderi în cauză. De aici rezultă că elementele care au permis
Comisiei să stabilească coeficientul multiplicator al amenzii aplicate Shell reies cu claritate din decizia atacată.
Faptul că Comisia s‑a referit, mai mult, la „circumstanțele cauzei” nu poate infirma această concluzie. Astfel, din decizia
atacată nu rezultă că Comisia s‑a referit în mod explicit la alte elemente decât cifrele de afaceri globale și dimensiunea
relativă a întreprinderilor în cauză pentru a stabili coeficienții multiplicatori cu scop descurajator, fapt confirmat, de
altfel, de Comisie în cadrul ședinței. În plus, expresia „circumstanțele cauzei” poate fi perfect înțeleasă ca vizând exact
cifrele de afaceri globale și dimensiunea relativă a întreprinderilor în cauză.
În sfârșit, în ceea ce privește trimiterea la cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum, și întrucât acest caz și prezenta
speță se bazează pe situații de fapt diferite, în special în ceea ce privește dimensiunea relativă a întreprinderilor în cauză
(a se vedea punctele 127 și 128 de mai sus), trebuie să se considere că Comisia nu avea nicio obligație să indice motivele
pentru care coeficientul multiplicator cu scop descurajator nu era identic.
Având în vedere aceste elemente, al doilea aspect al celui de al treilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca
nefondat și, prin urmare, al treilea motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii
Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin
stabilirea în mod eronat a cuantumului de plecare al amenzii în ceea ce o privește.
Al patrulea motiv al Shell cuprinde patru aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a aplicat în mod
nejustificat un tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare ale amenzilor. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell
susține că cuantumurile de plecare ale amenzilor alese de Comisie sunt inexacte. În cadrul celui de al treilea aspect, Shell
arată că cuantumul de plecare reținut în privința sa nu respectă principiile proporționalității și egalității de tratament.
În cadrul celui de al patrulea aspect, Shell susține că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea nejustificată a unui tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare
ale amenzii
–       Argumentele părților
Shell susține că, potrivit considerentului (466) al deciziei atacate, Comisia a aplicat un tratament diferențiat al cuantumurilor
de plecare ale amenzilor pentru „a ține seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de efectul real
al comportamentului său ilicit asupra concurenței”. Comisia s‑ar afla totuși în contradicție cu poziția sa, exprimată în considerentul
(462) al deciziei atacate, potrivit căreia „este imposibil să se măsoare impactul real asupra pieței SEE al complexului de
acorduri care alcătuiesc încălcarea” și, prin urmare, aceasta „nu va ține seama de impactul asupra pieței pentru a determina
amenzile aplicabile în speță”. După cum admite Comisia în înscrisurile sale, tratamentul diferențiat al cuantumurilor de plecare
ale amenzilor s‑ar întemeia pe faptul că „capacitatea economică reală” de „a cauza prejudicii importante concurenței” este
mai ridicată atunci când volumele de vânzări (și cota de piață corespunzătoare) ale unei întreprinderi determinate pe piața
relevantă sunt mai ridicate.
Shell amintește, în această privință, informațiile pe care le‑a transmis Comisiei în cursul procedurii administrative, care
demonstrează lipsa impactului asupra pieței. Nici în cea de a doua comunicare privind obiecțiunile, nici în decizia atacată,
Comisia nu ar prezenta nicio dovadă specifică care să demonstreze că acordurile sau practicile vizate au avut un impact asupra
pieței.
Pe de altă parte, afirmația potrivit căreia „acordurile anticoncurențiale au fost puse în aplicare de producători și această
punere în aplicare a avut un impact efectiv asupra pieței” [considerentul (462) al deciziei atacate] ar rămâne în esență nefondată.
Nu ar exista nicio probă specifică, menționată în decizia atacată sau care să figureze în dosar, care să demonstreze că acordurile
sau practicile în cauză au fost puse în aplicare și au avut un impact asupra pieței.
Comisia nu ar fi putut, așadar, să stabilească o diferență între cuantumurile de plecare ale amenzilor, pentru a lua în considerare
impactul real al încălcării asupra concurenței. Dimpotrivă, Comisia ar fi fost obligată să aleagă același cuantum de plecare
al amenzii pentru toți destinatarii deciziei atacate, pe baza naturii obiective a încălcării. În speță, Shell arată că Comisia
a stabilit, pentru Stomil, un cuantum inițial al amenzii de 5,5 milioane de euro. Nimic nu ar justifica stabilirea unui cuantum
de plecare al amenzii mai ridicat pentru Shell.
În orice caz, la stabilirea cuantumurilor de plecare ale amenzilor, Comisia ar fi acordat o importanță prea mare impactului
prezumat – dar nestabilit – pe care l‑a avut fiecare participant la înțelegere asupra încălcării. După cum recunoaște însăși
Comisia în considerentul (461) al deciziei atacate, gravitatea obiectivă a încălcării ar fi elementul major care trebuie luat
în considerare pentru stabilirea cuantumului de plecare al amenzii. Or, în speță, Comisia ar fi ales pentru Shell un cuantum
de plecare al amenzii de cinci ori mai ridicat decât cel pe care l‑a stabilit pentru amenda aplicată Stomil. Pentru toate
aceste motive, amenda aplicată Shell ar trebui să fie redusă în mod substanțial.
Comisia solicită respingerea primului aspect al celui de al patrulea motiv. Aceasta indică în special că Shell pare să confunde
tratamentul diferențiat și constatarea impactului încălcării.
–       Aprecierea Tribunalului
Liniile directoare disting între încălcările minore, încălcările grave și încălcările foarte grave (punctul 1 A primul și
al doilea paragraf din liniile directoare). Pe de altă parte, diferențierea efectuată între întreprinderi constă în determinarea,
în conformitate cu punctul 1 A al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare, a contribuției individuale
a fiecărei întreprinderi, în ceea ce privește capacitatea economică efectivă, la succesul înțelegerii în vederea clasificării
sale în categoria corespunzătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03, nepublicată în Recueil, punctul 225; a se vedea de asemenea Hotărârea Hoechst/Comisia,
punctul 95 de mai sus, punctul 360).
În speță, după ce a reținut că încălcarea în cauză era foarte gravă [considerentul (464) al deciziei atacate], Comisia a aplicat
un tratament diferențiat între întreprinderile în cauză pe baza cifrelor lor de afaceri cumulate privind CB și CSB pentru
anul 2001, ultimul an complet al încălcării, cu excepția Shell (1998) și a Stomil (1999). Comisia a împărțit întreprinderile
în cauză în cinci categorii, Shell situându‑se în cea de a treia (27,5 milioane de euro cuantum de plecare al amenzii) [considerentele
(465)-(473) ale deciziei atacate].
Shell susține cu titlu principal, în esență, că Comisia a săvârșit o eroare întrucât a luat în considerare ponderea specifică
a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, efectul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței, deși, în același
timp, aceasta arăta că era imposibil să măsoare impactul real al încălcării.
Or, contribuția individuală a fiecărei întreprinderi, în termeni de capacitate economică efectivă, la succesul înțelegerii
trebuie să fie distinsă de impactul real al încălcării vizate la punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare. În acest
ultim caz, impactul real al încălcării este luat în considerare, atunci când poate fi măsurat, pentru a proceda la clasificarea
încălcării în încălcare minoră, gravă sau foarte gravă. Contribuția individuală a fiecărei întreprinderi este luată în considerare,
la rândul ei, pentru a pondera cuantumurile determinate în funcție de gravitatea încălcării.
Așadar, chiar în lipsa unui impact real care poate fi măsurat al încălcării, Comisia poate decide, potrivit punctului 1 A
al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare și după calificarea încălcării drept minoră, gravă sau
foarte gravă, să procedeze la o diferențiere între întreprinderile în cauză.
Trebuie, așadar, să fie respinse argumentele invocate de Shell în această privință.
În ceea ce privește argumentele invocate cu titlu subsidiar, Shell consideră, în esență, că Comisia a acordat prea multă importanță
„ponderii specifice” a întreprinderilor membre ale înțelegerii, în raport cu gravitatea încălcării. Așadar, diferențierea
realizată de Comisie între întreprinderile în cauză, deși gravitatea încălcării este identică pentru toate, nu ar fi justificată.
Trebuie să se considere că, prin argumentele sale, Shell invocă, de fapt, o încălcare a principiului egalității de tratament.
Or, Shell nu contestă existența unor diferențe, uneori chiar considerabile, între întreprinderi în ceea ce privește cifrele
lor de afaceri respective pentru CB și pentru CSB, pentru anii reținuți de Comisie. Pe de altă parte, rezultă cu claritate
de la punctul 1 A al șaselea paragraf din liniile directoare că Comisia poate pondera cuantumul amenzii pentru a ține seama
de ponderea specifică a comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi.
Prin urmare, prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii la un nivel mai ridicat pentru întreprinderile care au o cotă
de piață relativ mai importantă decât celelalte pe piața relevantă, Comisia a ținut seama de influența efectivă pe care întreprinderea
o exercita pe această piață. Astfel, acest element este expresia nivelului de răspundere mai ridicat al întreprinderilor care
au o poziție relativ mai importantă decât celelalte întreprinderi pe piața vizată pentru prejudiciile cauzate concurenței
și, în final, consumatorilor, prin încheierea unei înțelegeri secrete (Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia,
T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctul 230).
În aceste condiții, argumentele invocate de Shell cu titlu subsidiar trebuie să fie respinse.
Având în vedere aceste elemente, primul aspect al celui de al patrulea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe stabilirea inexactă a cuantumurilor de plecare ale amenzilor
–       Argumentele părților
În cazul în care Tribunalul consideră că Comisia a aplicat în mod întemeiat un tratament diferențiat cuantumurilor de plecare
ale amenzilor, Shell arată că, în orice caz, cuantumurile alese de Comisie și în special cuantumul de plecare ales pentru
Shell sunt contrare liniilor directoare. În particular, Shell susține că Comisia ar fi trebuit să clasifice prezenta încălcare
drept gravă, în sensul liniilor directoare, iar nu drept foarte gravă.
Astfel, Shell arată că încălcarea în cauză nu constituia, strict vorbind, o înțelegere organizată prin care întreprinderile
concurente se înțeleg asupra prețurilor de vânzare și asupra împărțirii cotelor de piață, își supervizează reciproc politica
în materie de prețuri și de vânzare, pun în aplicare un mecanism de compensare pentru a asigura respectarea înțelegerii și
sancționează comportamentele care se îndepărtează de la prețurile‑țintă. Dimpotrivă, acordurile în cauză ar fi fost încheiate
într‑un cadru informal, de obicei cu ocazia schimburilor bilaterale sau trilaterale, mai degrabă decât în cadrul unei reuniuni
oficiale care să cuprindă ansamblul grupului de participanți. În plus, încălcarea nu ar fi avut niciun impact asupra pieței.
În această privință, Shell arată că considerentele (134)-(159) ale deciziei atacate, vizate de Comisie în înscrisurile sale,
nu ar dovedi în niciun mod că înțelegerea a fost pusă în aplicare. Dimpotrivă, lipsa unei sancțiuni și faptul că întreprinderile
vizate se criticau pentru că nu au respectat acordurile în cauză nu ar face decât să întărească concluzia potrivit căreia
aceste acorduri nu au fost puse efectiv în aplicare.
Pe de altă parte, făcând trimitere la trei decizii anterioare ale Comisiei în alte cauze, Shell consideră că Comisia a clasificat
în categoria încălcărilor grave încălcări care prezintă un grad de sofisticare cel puțin echivalent cu cel al încălcării în
cauză.
Shell concluzionează că, în caz de încălcare gravă, cuantumul de plecare al amenzii nu poate depăși 20 de milioane de euro.
Prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate Shell la 27,5 milioane de euro, Comisia ar fi încălcat, așadar,
liniile directoare.
Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv. Aceasta subliniază, în particular, că
înțelegerile secrete, precum cea din speță, constituie încălcările cele mai grave, astfel încât este corect ca prezenta încălcare
să fie calificată drept foarte gravă. Pe de altă parte, nu ar fi necesar să se aprecieze punerea în aplicare sau impactul
unei înțelegeri pentru a se constata existența unei încălcări foarte grave.
–       Aprecierea Tribunalului
Gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, precum împrejurările specifice ale cauzei,
contextul acesteia și valoarea de descurajare a amenzilor, fără să se fi stabilit o listă constrângătoare sau exhaustivă a
criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
punctul 106 de mai sus, punctul 465, și Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 241).
Printre elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcărilor figurează comportamentul fiecăreia dintre întreprinderi,
rolul avut de fiecare dintre acestea în instituirea înțelegerii, beneficiul pe care l‑au putut obține din aceasta, dimensiunea
acestora și valoarea mărfurilor în discuție, precum și riscul pe care încălcările de acest tip îl reprezintă pentru obiectivele
Comunității (a se vedea Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 130 și
jurisprudența citată).
Pe de altă parte, liniile directoare enunță, printre altele, că la evaluarea gravității încălcării trebuie să se țină seama
de natura încălcării, de impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice
relevante. Încălcările sunt împărțite, așadar, în trei categorii: încălcări minore, încălcări grave și încălcări foarte grave
(punctul 1 A primul și al doilea paragraf din liniile directoare).
În speță, Comisia reține mai întâi, în decizia atacată, faptul că întreprinderile în cauză au încheiat acorduri privind obiective
de prețuri, precum și împărțirea pieței și au schimbat date comerciale sensibile. Pentru Comisie, aceste practici sunt, prin
natura lor, încălcări foarte grave [considerentul (461) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate]. În continuare,
Comisia indică faptul că nu este posibilă măsurarea impactului real al înțelegerii asupra pieței SEE. Comisia adaugă de asemenea
că, deși nu este posibilă măsurarea impactului real al înțelegerii, acordurile în cauză au fost puse în aplicare de întreprinderile
vizate și au avut, prin urmare, un efect asupra pieței. Comisia concluzionează precizând că nu va ține seama de impactul asupra
pieței în scopul determinării cuantumului amenzilor [considerentul (462) al deciziei atacate]. În sfârșit, Comisia arată că
încălcarea acoperă ansamblul teritoriului SEE [considerentul (463) al deciziei atacate]. Din aceste motive, Comisia consideră
că încălcarea în cauză poate fi calificată drept foarte gravă [considerentul (464) al deciziei atacate].
În primul rând, trebuie să se constate că, în cadrul acțiunii sale, Shell nu contestă obiectul ilicit al încălcării, astfel
cum este menționat în decizia atacată, în particular la articolul 1 din dispozitivul acesteia. În această privință, din descrierea
încălcărilor foarte grave din liniile directoare rezultă că acorduri sau practici concertate care urmăresc în special, precum
în speță, stabilirea de obiective de preț sau împărțirea cotelor de piață pot determina, pentru simplul motiv al naturii proprii,
calificarea drept „foarte grave”, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței (a se
vedea în acest sens Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul
75; a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 27 iulie 2005, Brasserie nationale și alții/Comisia, T‑49/02-T‑51/02,
Rec., p. II‑3033, punctul 178, și Hotărârea Tribunalului Hoechst/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 345). De asemenea,
potrivit unei jurisprudențe constante, înțelegerile orizontale în materie de prețuri fac parte din încălcările cele mai grave
ale dreptului comunitar al concurenței și, prin urmare, pot fi calificate, în sine, drept foarte grave (a se vedea în acest
sens Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Tate & Lyle și alții/Comisia, T‑202/98, T‑204/98 și T‑207/98, Rec., p. II‑2035,
punctul 103, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 147).
Comisia nu a săvârșit, așadar, nicio eroare atunci când a reținut că practicile în cauză erau, prin natura lor, încălcări
foarte grave.
În al doilea rând, contrar celor susținute de Shell în esență, trebuie să se considere că, ținând seama de multitudinea și
de simultaneitatea obiectivelor urmărite de înțelegere și deși aceasta era caracterizată printr‑un grad redus de formalism,
aceasta prezenta totuși un nivel ridicat de elaborare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia,
punctul 95 de mai sus, punctul 149).
În al treilea rând, în ceea ce privește practica decizională anterioară a Comisiei invocată de Shell, este suficient să se
arate că Shell nu a demonstrat prin ce situația de fapt și juridică ce a condus la adoptarea deciziei atacate ar fi comparabilă
cu cea din deciziile anterioare invocate. Mai mult, trebuie să se arate că circumstanțele cazurilor, în special practicile
anticoncurențiale în cauză, nu sunt identice.
Având în vedere aceste elemente, al doilea aspect al celui de al patrulea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca
nefondat.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament
–       Argumentele părților
Presupunând că încălcarea trebuie să fie clasificată drept foarte gravă, în sensul liniilor directoare, Shell susține că cuantumul
de plecare al amenzii de 27,5 milioane de euro este disproporționat și contrar principiului egalității de tratament. Ținând
seama de caracterul nestructurat al înțelegerii și de lipsa impactului asupra pieței, Shell susține că cuantumurile de plecare
ale amenzilor stabilite pentru EniChem (55 de milioane de euro), liderul de piață, și pentru Shell (27,5 milioane de euro)
nu pot fi justificate prin recurgerea numai la clasificarea încălcării drept încălcare foarte gravă și prin referirea pur
și simplu la dimensiunea pieței geografice în cauză [Shell face trimitere, în această privință, la considerentele (465)-(473)
ale deciziei atacate].
Natura disproporționată a cuantumului de plecare al amenzii de 55 de milioane de euro, aplicată EniChem, ar fi cu atât mai
evidentă prin compararea acestui cuantum cu cuantumurile de plecare stabilite de Comisie în cauze similare privind aplicarea
articolului 81 CE, în care încălcarea ar fi fost mult mai sistematică și mai structurată sau în care ar fi existat dovezi
vădite că respectiva încălcare avusese un impact asupra pieței. Shell face trimitere, în această privință, la trei decizii
adoptate de Comisie.
Luând în considerare aceste elemente, cuantumurile de plecare ale amenzilor de 55 de milioane de euro pentru EniChem și de
27,5 milioane de euro pentru Shell ar fi vădit disproporționate și contrare principiului egalității de tratament.
Comisia solicită respingerea celui de al treilea aspect al celui de al patrulea motiv. Aceasta arată că cuantumurile de plecare
ale amenzilor aplicate în cauzele menționate de Shell rezultă din elemente specifice fiecărui caz. Faptul că, în trecut, Comisia
a aplicat amenzi de un anumit nivel anumitor tipuri de încălcări nu o poate lipsi de posibilitatea de a majora acest nivel,
în limitele stabilite de Regulamentul nr. 1/2003, astfel cum amintește jurisprudența (Hotărârea Musique Diffusion française
și alții/Comisia, punctul 119 de mai sus, Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, punctul 95
de mai sus, Hotărârea Tribunalului BASF și UCB/Comisia, punctul 96 de mai sus, și Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006,
Degussa/Comisia, T‑279/02, Rec., p. II‑897). În speță, Comisia consideră că stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate
Shell era proporțională.
–       Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea
ce este adecvat și necesar pentru atingerea scopului urmărit (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 19 iunie 1997, Air Inter/Comisia,
T‑260/94, Rec., p. II‑997, punctul 144 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2003, Van den Bergh
Foods/Comisia, T‑65/98, Rec., p. II‑4653, punctul 201). În contextul calculării amenzilor, principiul proporționalității implică
faptul că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a aprecia gravitatea
încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și cu o justificare obiectivă
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Tate & Lyle și alții/Comisia, punctul 166 de mai sus, punctul 106, Hotărârea
Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctele 416-418, și Hotărârea Tribunalului
din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 1541).
În speță, în primul rând, trebuie amintit că încălcarea în cauză a fost considerată, în mod întemeiat, de către Comisie ca
fiind foarte gravă (a se vedea punctele 162-170 de mai sus). În această privință, trebuie să se sublinieze că întreprinderile
în cauză au convenit să stabilească obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să schimbe informații
sensibile privind prețurile, concurenții și clienții. Pe de altă parte, înțelegerea în cauză acoperea ansamblul teritoriului
SEE.
În al doilea rând, trebuie amintit că, în temeiul punctului 1 A din liniile directoare, cuantumul posibil al amenzii pentru
o încălcare foarte gravă este de peste 20 de milioane de euro și să se arate că cuantumul de plecare al amenzii reținut pentru
Shell provine dintr‑un anumit număr de elemente, în special din cuantumul vânzărilor de CB și de CSB realizate de această
întreprindere pe teritoriul SEE în 1998 (și anume 86,66 milioane de euro) [considerentul (470) al deciziei atacate].
În al treilea rând, trebuie amintit că cuantumul amenzii stabilit pentru Shell nu depășește plafonul de 10 % din cifra sa
de afaceri totală realizată în cursul exercițiului financiar precedent prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003, această limită vizând evitarea situației în care întreprinderea să fie pusă în imposibilitatea de a plăti amenda
în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 119 de mai sus, punctul
119).
În al patrulea rând, în ceea ce privește caracterul nestructurat al înțelegerii și lipsa impactului asupra pieței, trebuie
amintit că aceste elemente nu sunt de natură să pună sub semnul întrebării concluzia Comisiei potrivit căreia încălcarea în
cauză era foarte gravă (a se vedea punctele 162-170 de mai sus). În plus, trebuie amintit că aprecierea gravității încălcării
trebuie să facă obiectul unei evaluări globale ținând cont de ansamblul elementelor pertinente ale speței. În prezenta cauză,
ținând seama de elementele prezentate de Comisie în decizia atacată și de elementele reproduse la punctele 176-178 de mai
sus, Tribunalul consideră că circumstanțele invocate de Shell, presupunând că sunt confirmate, nu permit să se concluzioneze
în sensul caracterului disproporționat al cuantumului de plecare al amenzii reținut de Comisie.
În aceste condiții și în lipsa unor argumente mai detaliate, nimic nu permite să se considere că cuantumul de plecare al amenzii
de 27,5 milioane de euro reținut în privința Shell ar fi contrar principiului proporționalității.
În ceea ce privește împrejurarea că cuantumurile de plecare ale amenzilor reținute în speță ar fi mai ridicate decât cele
reținute în alte cauze privind aplicarea articolului 81 CE și că, din această cauză, principiul egalității de tratament ar
fi fost încălcat, trebuie amintit că Comisia dispune în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor de o largă putere de apreciere
și că aprecierile pe care le‑a realizat anterior nu au caracter obligatoriu în ceea ce o privește. Rezultă că Shell nu poate
invoca politica decizională a Comisiei în fața instanței Uniunii (a se vedea în acest sens jurisprudența citată la punctul
125 de mai sus). În plus și cu titlu suplimentar, Shell nu a demonstrat prin ce situația de fapt și juridică care a determinat
adoptarea deciziei atacate ar fi comparabilă cu cea din deciziile anterioare invocate.
Având în vedere aceste elemente, al treilea aspect al celui de al patrulea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca
nefondat.
Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe nemotivare
–       Argumentele părților
Chiar dacă Comisia nu a încălcat principiile proporționalității și egalității de tratament prin stabilirea cuantumului de
plecare al amenzii, Shell susține că scurta trimitere a Comisiei la clasificarea încălcării drept încălcare gravă și la dimensiunea
pieței geografice relevante nu este suficientă pentru a explica alegerea unui cuantum de plecare mult mai ridicat decât cele
reținute în celelalte cauze recente comparabile.
În consecință, decizia atacată ar trebui să fie anulată în această privință sau, cu titlu subsidiar, cuantumul amenzii aplicate
Shell ar trebui să fie redus astfel încât să ia în considerare natura nestructurată a încălcării și lipsa impactului asupra
pieței.
Comisia solicită respingerea celui de al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv. Aceasta amintește că cerințele fundamentale
de procedură constituite de obligația de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia indică, în decizia sa, elementele de
apreciere care i‑au permis să determine gravitatea și durata încălcării. Comisia ar fi îndeplinit aceste cerințe în considerentele
(465)-(473) ale deciziei atacate. În plus, Comisia nu ar fi obligată să își justifice decizia prin comparație cu alte decizii
anterioare.
–       Aprecierea Tribunalului
Ținând cont de jurisprudența amintită la punctele 105 și 106 de mai sus, este suficient să se constate, în speță, că considerentele
(461)-(464) ale deciziei atacate cuprind elemente de apreciere care au permis Comisiei să considere că încălcarea în cauză
era foarte gravă. Pe de altă parte, pentru motivele exprimate în cadrul celui de al treilea aspect al prezentului motiv, deciziile
anterioare invocate de Shell în susținerea pretențiilor sale nu permit punerea sub semnul întrebării a legalității deciziei
atacate. Prin urmare, din aceleași motive, Comisia nu era obligată să motiveze faptul că cuantumurile de plecare ale amenzilor
reținute în prezenta cauză erau mai ridicate decât cele reținute în cauzele în care au fost adoptate deciziile anterioare.
Având în vedere aceste elemente, al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins
ca nefondat și, prin urmare, al patrulea motiv trebuie respins în totalitate.
Prin urmare, motivele prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate trebuie să fie respinse în totalitate.
2.
Cu privire la concluziile prin care se solicită modificarea cuantumului amenzii
În măsura în care motivele prezentate de Shell sunt invocate în susținerea capetelor sale de cerere prin care se solicită
modificarea cuantumului amenzii, este suficient să se constate că, după cum rezultă din cele ce precedă, aceste motive nu
sunt întemeiate și că, în consecință, acestea nu pot conduce la o reducere a cuantumului amenzii. Prin urmare, aceste capete
de cerere trebuie să fie respinse.
Prin urmare, acțiunea trebuie să fie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la
plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Shell Petroleum NV, Shell Nederland BV și Shell Nederland Chemie BV la plata cheltuielilor de judecată.
Dehousse
Wiszniewska‑Białecka
Wahl
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2011.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe imputarea ilegală a încălcării în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea eronată a condițiilor de imputabilitate a încălcării
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe respingerea prezumției invocate de Shell Petroleum și de Shell Nederland
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea aspect, privind consecințele erorii săvârșite de Comisie
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe majorarea nejustificată a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și proporționalității
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o nemotivare
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe aplicarea eronată a unui coeficient multiplicator cu scop descurajator
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament și proporționalității
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe nemotivare
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea nejustificată a unui tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare
ale amenzii
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe stabilirea inexactă a cuantumurilor de plecare ale amenzilor
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe nemotivare
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la concluziile prin care se solicită modificarea cuantumului amenzii
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.