CELEX: 62009CJ0347
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
Letelepedés szabadsága
Az internetes kaszinójátékok szervezésére vonatkozó kizárólagos jogról rendelkező nemzeti szabályozás
A megengedhetőség feltételei
Terjeszkedést szolgáló üzletpolitika
A szerencsejáték-szervezők ellenőrzése más tagállamokban
A kizárólagos jog valamely magáncég részére történő átengedése
A koncessziós jog kizárólag nemzeti területen székhellyel rendelkező tőkeegyesítő társaságok részére történő megadásának lehetősége
A koncessziójogosulttal szemben a letelepedés szerinti tagállamon kívüli fióktelepek létesítésére vonatkozóan elrendelt tilalom

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43. és az EK 49. cikk értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a J. Dickinger és F. Ömer – mint az osztrák jog hatálya alá tartozó bet‑at‑home.com Entertainment GmbH (a továbbiakban:
a bet‑at‑home.com Entertainment) ügyvezetői – ellen a szerencsejátékok szervezésére, pontosabban a kaszinójátékok interneten
keresztül történő szervezésére vonatkozó osztrák jogszabályok megsértése miatt indult büntetőeljárás keretében terjesztették
elő.

Jogi háttér
A szerencsejátékokról szóló szövetségi törvénynek (Glücksspielgesetz, BGBl. 620/1989) az alapeljárás idején hatályos változata
(a továbbiakban: GSpG) „A szerencsejátékokra vonatkozó monopólium” című 3. §‑ában kimondja, hogy a szerencsejátékok szervezésének
joga a szövetségi állam részére van fenntartva. A GSpG 14. és 21. §‑a ezzel párhuzamosan úgy rendelkezik, hogy a szövetségi
pénzügyminiszter koncessziós jogot adhat lottójátékok szervezésére, illetve kaszinók üzemeltetésére. A sportfogadások, mivel
azokat szigorú értelemben véve nem tekintik szerencsejátékoknak, a „Totó” megnevezésű sportfogadási játékfajta kivételével
nem tartoznak a GSpG által bevezetett szabályozás hatálya alá.
Az GSpG 12a. §‑a értelmében az interneten értékesített kaszinójátékok hasonlóak a lottójátékokhoz, és ennek következtében
inkább a lottójátékokra, mint a kaszinókra vonatkozó koncessziós rendszer vonatkozik rájuk. Ezen 12a. §, amellyel a GSpG 1997‑ben
egészült ki (BGBl. I, 69/1997), e tekintetben a következőképpen határozza meg az „elektronikus lottójátékok” fogalmát:
„olyan lottójátékok, amelyek vonatkozásában a szerencsejáték‑szerződést elektronikus eszközökkel kötik meg, a nyereségre vagy
a veszteségre vonatkozó döntést központilag hozzák meg és teszik közzé, és amelyek eredményeiről az érdekeltek a játékban
való részvételüket követően azonnal tudomást szereznek”.
A GSpG 14. §‑ának (2) bekezdése értelmében lottójáték szervezésére irányuló koncesszió csak olyan pályázónak adható, amely
teljesíti az alábbi feltételeket:
1.      az országban székhellyel rendelkező tőkeegyesítő társaság;
2.      nincs meghatározó, szabályozási szempontból a megbízhatóságot veszélyeztető befolyással rendelkező tulajdonosa (tagja);
3.      felügyelőbizottsággal és legalább 109 millió euró összegű befizetett törzs‑, illetve alaptőkével rendelkezik, amelynek jogszerű
eredete megfelelően igazolható;
4.      olyan igazgatókat nevez ki, akiket képesítésük szakmailag alkalmassá tesz, a tevékenység megfelelő ellátásához szükséges képességekkel
és tapasztalattal rendelkeznek, és akikkel szemben nem áll fenn a kisipari, kereskedelmi és ipari tevékenységek szabályzatának
13. §‑ában foglalt kizáró ok;
5.      a körülményekre (különösen a tapasztalatokra, az ismeretekre és a saját eszközökre) tekintettel várhatóan eléri a lehető legmagasabb
szövetségi állami adóbevételt (koncessziós díj és a fogadások utáni illetékek), továbbá
6.      esetében a koncessziójogosult hatékony ellenőrzését nem zavarja azon társaságcsoport esetleges felépítése, amelyhez a vállalkozásban
minősített részesedéssel rendelkező tulajdonos(ok) tartoz(ik/‑nak).
A koncesszióköteles tevékenység gyakorlásának joga a GSpG 14. §‑a (3) bekezdésének 1. pontja értelmében legfeljebb tizenöt
éves időtartamra engedhető át.
Amíg a lottójátékok tekintetében érvényes koncesszió van hatályban, a GSpG 14. §‑a (5) bekezdésének első mondata szerint újabb
koncesszió nem adható.
Ha több, koncessziós engedélyért folyamodó pályázó is megfelel a GSpG 14. §‑a (2) bekezdésében foglalt feltételeknek, a szövetségi
pénzügyminiszter az ugyanezen cikk (5) bekezdésének második mondata értelmében az említett (2) bekezdés 5. pontjában szereplő
kritérium alapján köteles dönteni, illetve a koncessziós jogot olyan piaci szereplőnek adni, akitől a szövetségi kormány a
legtöbb bevételt reméli.
A GSpG 15. §‑ának (1) bekezdése alapján a koncessziójogosult Ausztrián kívül nem létesíthet fióktelepet. Emellett a koncessziójogosult
kizárólag a szövetségi pénzügyminiszter jóváhagyásával szerezhet minősített részesedést más társaságokban. A GSpG 15a. §‑a
értelmében ilyen felhatalmazás szükséges a koncessziójogosult kereskedelmi tevékenységének kiterjesztéséhez is, és ez az engedély
csak akkor adható meg, ha nem kell tartani a koncessziós díjakból és a fogadások utáni illetékekből származó szövetségi állami
bevételek csökkenésétől.
A GSpG 16. §‑a értelmében a koncessziójogosult köteles azon szerencsejáték feltételeit meghatározni, amelynek a szervezésére
jogot kapott. E feltételeket, amelyeket a szövetségi pénzügyminiszter hagy jóvá, az Amtsblatt zur Wiener Zeitungban teszik
közzé, és azokat tájékoztatás céljából a koncessziójogosult üzlethelyiségeiben és értékesítőhelyein ki kell függeszteni.
A koncessziójogosult a GSpG 18. §‑ának (1) bekezdése értelmében minden évben tájékoztatja a szövetségi pénzügyminisztert a
cég társasági tőkéjében részesedéssel rendelkező személyekről. Ezenfelül a GSpG 19. §‑ának (1) bekezdése értelmében a jogosult
a szövetségi pénzügyminiszter felügyelete alá tartozik. Ez utóbbi ebből a célból többek között jogosult a koncessziójogosult
számviteli, valamint egyéb irataiba betekinteni, helyszíni ellenőrzéseket végezni, illetve az ellenőrzések elvégzésére könyvelőt
vagy más szakértőt felkérni. A felügyelettel kapcsolatos költségeket a koncessziójogosult viseli, és az ezzel kapcsolatos
számlát a szövetségi pénzügyminiszter évente megküldi a részére.
A GSpG 19. §‑ának (2) bekezdése ezenkívül úgy rendelkezik, hogy a szövetségi pénzügyminiszter állami ellenőrt („Staatskommissär”‑t)
nevez ki, aki a hitelezésről szóló törvény (Kreditwesengesetz, BGBl. 63/1979) 26. §‑a értelmében jogosult a részvényesek,
illetve tagok gyűlésén, valamint a koncessziójogosult felügyelőbizottságának ülésein részt venni. Az állami ellenőr a területi
önkormányzat alkalmazottja, ügyvéd vagy könyvvizsgáló lehet, aki a szövetségi pénzügyminiszter felügyelete alá tartozik, és
akinek kinevezése bármikor visszavonható. Az állami ellenőr feladata többek között tiltakozni a társaság általa jogellenesnek
vélt szervezeti döntéseivel szemben. E tiltakozásnak az a következménye, hogy az a szóban forgó határozatot – az illetékes
hatóságok döntéséig – hatályában felfüggeszti.
A GSpG 19. §‑ának (3) bekezdése értelmében a szövetségi pénzügyminiszter és a szövetségi sportszervezet egyaránt javasolhat
egy‑egy tagot a koncessziójogosult felügyelőbizottságába.
A GSpG 19. §‑ának (4) bekezdése értelmében a koncessziójogosult az adott pénzügyi év végét követő hat hónapon belül köteles
tájékoztatni a szövetségi pénzügyminisztert az éves mérlegről, a beszámolóról és a csoport összevont (konszolidált) mérlegéről,
valamint az említett dokumentumokról tett könyvvizsgálói jelentésről.
A GSpG 17. és 20. §‑a szabályozza a szerencsejátékokból származó bevételek felhasználását. A 17. § (3) bekezdésének 6. pontja
a koncessziós díjat az elektronikus lottójátékok tekintetében a kifizetett nyeremények levonásával kiszámított éves nettó
bevétel 24%‑ában határozza meg. A 20. § értelmében a lottójátékokból származó bevételek 3%‑át, de legalább 40 millió eurót
a sporttevékenységek fejlesztésére kell fordítani.
A GSpG‑nek a kaszinók üzemeltetésére vonatkozó tizenkét koncesszió megadását, a koncessziójogosultak felügyeletét, valamint
a kaszinójátékok lebonyolítását szabályozó 21–31. §‑ai hasonló rendelkezéseket tartalmaznak.
Ausztriában a koncesszióval nem rendelkező személy által haszonszerzés céljából történő szerencsejáték‑szervezés esetén büntetőeljárás
indítható. Az osztrák büntető törvénykönyv (Strafgesetzbuch, a továbbiakban: StGB) 168. §‑ának (1) bekezdése büntetni rendeli
azt, „aki saját vagy harmadik személy anyagi haszonszerzése céljából jogilag tiltott vagy olyan játékot szervez, amelynek
kedvező vagy kedvezőtlen kimenetele kizárólag vagy túlnyomórészt a véletlen függvénye, vagy aki ilyen játék rendezésére szervezett
összejövetelt támogat”. A kiszabható büntetés hat hónapig terjedő vagy legfeljebb 360 napi pénzbüntetési tételnek megfelelő
szabadságvesztés lehet.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Österreichische Lotterien GmbH (a továbbiakban: Österreichische Lotterien) korlátolt felelősséggel működő gazdasági társaság.
A szövetségi pénzügyminiszter 1995. március 16‑i határozata értelmében a 1994. december 1‑jétől 2004. december 31‑éig terjedő
időtartamra ez a társaság kapta meg Ausztriában a lottójátékok szervezésének kizárólagos jogát. Miután a GSpG‑t 1997‑ben kiegészítették
az „elektronikus lottójátékokat” bevezető 12a. §‑sal, az említett társaságnak adott koncessziót kiterjesztették erre a lottójátéktípusra
is, és azt az 1997. október 2‑i szövetségi pénzügyminiszteri határozattal 2012‑ig meghosszabbították. A koncessziós szerződés
időtartamát, a törvény által megengedett legfeljebb tizenöt éves időtartamra figyelemmel, 1997. október 1‑jétől 2012. szeptember
30‑áig terjedően határozták meg.
Az Österreichische Lotterien többségi részesedéssel rendelkező tagja a Casinos Austria AG (a továbbiakban: Casinos Austria),
egy részvénytársasági formában működő gazdasági társaság, amely a GSpG‑ben említett kaszinókra vonatkozóan tizenkét koncessziós
szerződésnek a jogosultja (lásd e tekintetben a C‑64/08. sz. Engelmann‑ügyben 2010. szeptember 9‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 13–15. pontját). Az alapeljárás tényállásának idején a Casinos Austria társasági tőkéjét képező részvények
egyharmada közvetett formában az állam tulajdonában volt, a többi részvény pedig magánbefektetők kezében volt.
J. Dickinger és F. Ömer osztrák állampolgárok az alapítói a bet‑at‑home.com elnevezésű online játéküzemeltető multinacionális
cégcsoportnak. E csoport anyavállalata a düsseldorfi (Németország) székhelyű bet‑at‑home.com AG, német jog szerinti társaság.
A bet‑at‑home.com Entertainment, osztrák jog szerinti társaság, amelynek székhelye Linzben (Ausztria) található, és az „automatikus
adatfeldolgozás és információtechnológiával végzett szolgáltatások” területén tevékenykedik, a bet‑at‑home.com AG leányvállalatai
közé tartozik. J. Dickinger és F. Ömer a bet‑at‑home.com Entertainment ügyvezetői. E társaság az osztrák jog szerint kiadott
érvényes sportfogadási engedéllyel rendelkezik.
A bet‑at‑home.com Entertainment mint leányvállalat a tulajdonosa a máltai jog szerinti bet‑at‑home.com Holding Ltd‑nek, amelynek
három leányvállalata van, nevezetesen a máltai jog szerinti bet‑at‑home.com Internet Ltd, bet‑at‑home.com Entertainment Ltd,
valamint bet‑at‑home.com Internationale Ltd (a továbbiakban így együtt: máltai leányvállalatok).
A máltai leányvállalatok közül kettő szerencsejátékokat és sportfogadásokat kínál interneten keresztül, a www.bet‑at‑home.com
oldalon. Erre vonatkozóan rendelkeznek egy online szerencsejátékokra kiadott érvényes máltai engedéllyel („Class One Remote
Gaming License”) és egy online sportfogadásra kiadott érvényes máltai engedéllyel („Class Two Remote Gaming License”). A weboldal
elérhető spanyol, német, görög, angol, olasz, magyar, holland, lengyel, szlovén, orosz és török nyelven, máltai nyelven azonban
nem. Ezen oldalon többek között olyan kaszinójátékokat kínálnak, mint a póker, a black‑jack, a bakkara, a rulett és a virtuális
játékautomaták. Valamennyi játékot korlátlan nagyságú tét mellett lehet játszani.
A www.bet‑at‑home.com weboldalt kizárólag a máltai leányvállalatok üzemeltetik, akiknek a feladata a játékok szervezése,
és akik egyúttal a játékoldal üzemeltetéséhez szükséges szoftverfelhasználási engedélyek tulajdonosai is.
A máltai leányvállalatok, legalábbis 2007 decemberéig, egy Linzben üzembe helyezett szervert használtak, amelyet a bet‑at‑home.com
Entertainment bocsátott a rendelkezésükre, és ez utóbbi biztosította a weboldal és a játékokhoz szükséges szoftver karbantartását,
valamint a felhasználók részére az ügyfélszolgálatot.
J. Dickinger és F. Ömer – mint a bet‑at‑home.com Entertainment ügyvezetői – ellen az osztrák büntetőtörvénykönyv 168. §‑a
(1) bekezdésének megsértése miatt büntetőeljárás indult. A vádindítvány szövege a következő volt:
„J. Dickinger és F. Ömer mint a [bet‑at‑home.com Entertainment]‑en belül […] felelős személyek a 2006. január 1‑jétől a mai
napig, a[z StGB] 168. §‑ának (1) bekezdését megsértve, a [bet‑at‑home.com Entertainment] javára az interneten keresztül olyan
szerencsejátékokat szerveztek, amelyekben a nyerés vagy a vesztés kizárólag vagy elsősorban a véletlentől függ, illetve amelyek
kifejezetten tiltottak, többek között különféle pókerjátékokat (»Texas Hold’em«, »Seven Card Stud«, stb.), black‑jacket, bakkarát,
asztali játékokat, mint például a rulett, valamint virtuális »félkezű rablót«, korlátlan nagyságú tétösszegekkel, saját [a
bet‑at‑home.com Entertainment részére], illetve mások részére történő haszonszerzési célból”.
J. Dickinger és F. Ömer – az EK 43. cikk és az EK 49. cikk alapján – a szerencsejátékokra vonatkozó nemzeti szabályozás jogellenességére
hivatkoztak.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy az StGB rendelkezései, az alapeljárás tárgyát képező szerencsejátékokra
alkalmazandó osztrák szabályokkal összefüggésben értelmezve, összeegyeztethetők az uniós joggal, különösen arra való tekintettel,
hogy ő a szerencsejátékokban való részvételre a Casinos Austria által tett felhívást „offenzív hirdetési tevékenységnek” minősíti.
E körülmények alapján a Bezirksgericht Linz úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti
a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)      a)     Úgy kell‑e értelmezni az EK 43. és az EK 49. cikket, hogy e cikkekkel alapvetően ellentétes az olyan tagállami szabályozás,
mint a GSpG 14f. és 21. §‑ával összefüggésben értelmezett 3. §‑a, mely szerint:
–      sorsolásos szerencsejátékra vonatkozó (pl. lottójátékok, elektronikus lottójátékok stb.) koncesszió kizárólag egyetlen pályázó
részére adható, legfeljebb 15 éves időtartamra, mely pályázónak többek között olyan belföldi székhelyű tőkeegyesítő társaságnak
kell lennie, amely nem létesíthet fióktelepet Ausztrián kívül, továbbá legalább 109 000 000 euró összegű befizetett törzs‑,
illetve alaptőkével kell rendelkeznie, és a körülményekre tekintettel elvárható tőle, hogy a lehető legmagasabb szövetségi
állami adóbevétel elérésére törekedjen;
–      kaszinókra vonatkozó koncesszió legfeljebb tizenkét pályázó részére adható, legfeljebb 15 éves időtartamra, mely pályázóknak
többek között belföldi részvénytársaságoknak kell lenniük, amelyek nem létesíthetnek fióktelepet Ausztrián kívül, továbbá
22 000 000 euró összegű befizetett törzs‑ vagy alaptőkével kell rendelkezniük, és a körülményekre tekintettel elvárható tőlük,
hogy a lehető legmagasabb önkormányzati adóbevétel elérésére törekedjenek?
E kérdések különösen annak tükrében merülnek fel, hogy a [Casinos Austria] a jogosultja mind a tizenkét kaszinókoncessziónak,
melyeket 1991. december 18‑án, a maximális 15 éves időtartamra szerzett meg, és amelyeket időközben nyilvános ajánlati felhívás
vagy közzététel nélkül meghosszabbítottak.
b)      Ha igen, igazolható‑e abban az esetben is az ilyen, a fogadási tevékenységet korlátozó szabályozás az általános közérdekre
hivatkozással, ha a koncessziójogosultak a javukra fennálló kvázi monopolisztikus helyzetben, erőteljes hirdetési ráfordítások
segítségével terjeszkedő politikát folytatnak a szerencsejátékok területén?
c)      Ha igen, az ilyen szabályozás arányosságának vizsgálata során, melynek célja, hogy megelőzzék a bűncselekmények elkövetését
az ezen ágazatban működő piaci szereplők ellenőrzés alá vonásával, és így a szerencsejátékkal összefüggő tevékenységek ellenőrzött
mederbe terelésével, a kérdést előterjesztő bíróság köteles‑e figyelembe venni azt, hogy ez a szabályozás érinti a határon
átnyúló szolgáltatásokat nyújtókat is, akikre egyébként is kiterjednek a letelepedési helyük szerinti tagállamban az őket
megillető koncesszióval összefüggő szigorú kötelezettségek és ellenőrzés?
2)               Úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződésben foglalt alapszabadságokat, különösen az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás
szabadságát, hogy a büntetőjogi szabályozás tekintetében a főszabály szerint továbbra is fennálló tagállami hatáskör ellenére
valamely tagállami büntetőjogi rendelkezés esetében vizsgálni kell a közösségi joggal való összhangot is akkor, ha az alkalmas
arra, hogy valamely alapszabadság gyakorlását megakadályozza vagy korlátozza?
3)      a)     Úgy kell‑e értelmezni az EK 10. cikkel összefüggésben az EK 49. cikket, hogy a szolgáltató letelepedési helye szerinti államban
lefolytatott ellenőrzéseket és az ott nyújtott biztosítékokat a kölcsönös bizalom elve értelmében a szolgáltatás nyújtásának
helye szerinti államban figyelembe kell venni?
b)      Ha igen, úgy kell‑e értelmezni az EK 49. cikket, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának a közérdekre tekintettel történő
korlátozásakor meg kell vizsgálni, hogy ezt a közérdeket azok a jogi előírások, ellenőrzések és felülvizsgálatok, melyeknek
a szolgáltatást nyújtó a letelepedése helye szerinti államban a hatálya alá tartozik, nem vették‑e már kellőképpen figyelembe?
c)      Ha igen, figyelembe kell‑e venni a szerencsejátékkal kapcsolatos szolgáltatások belföldön kiadott engedély nélküli, határokon
átnyúló nyújtását büntetéssel fenyegető tagállami rendelkezés arányosságának vizsgálatakor azt, hogy a szolgáltatásnyújtás
helye szerinti tagállam által az alapszabadságot korlátozó rendelkezés igazolására felhozott szabályozáspolitikai érdekeket
a letelepedés helye szerinti államban szigorú engedélyezési és ellenőrzési eljárás útján már kellőképpen figyelembe vették?
d)      Ha igen, figyelembe kell‑e vennie a kérdést előterjesztő bíróságnak az ilyen korlátozás arányosságának vizsgálata során, hogy
a szolgáltatást nyújtó letelepedési helye szerinti állam vonatkozó előírásai a szolgáltatásnyújtás helye szerinti állam által
végzett ellenőrzés mértékét felülmúlják?
e)      A szerencsejáték szabályozáspolitikai okok – mint például a játékosok védelme és a bűncselekmények elleni küzdelem – miatt
történő, büntetőjogi következményekkel járó tilalma esetén megkívánja‑e az arányosság elve ezenfelül azt is, hogy a kérdést
előterjesztő bíróság tegyen különbséget egyrészt az olyan szolgáltatók között, akik engedély nélkül kínálnak szerencsejátékot,
másrészt azon szolgáltatók között, akik az […] Unió más tagállamában telepedtek le, és koncesszió alapján, a szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó alapjoguk gyakorlásával végzik tevékenységüket?
f)      Figyelembe kell‑e végül venni az olyan tagállami rendelkezés arányosságának vizsgálatánál, amely a szerencsejátékkal kapcsolatos
szolgáltatások belföldi koncesszió vagy engedély hiányában történő, határon átnyúló nyújtását büntetőjogi jogkövetkezmény
terhe mellett megtiltja, hogy a más tagállamban szabályszerűen engedélyezett szerencsejáték‑szervező objektív és közvetetten
hátrányosan megkülönböztető piacralépési korlátok miatt nem tudott belföldi engedélyt szerezni, illetve azt, hogy a letelepedés
helye szerinti államban az engedélyezési és ellenőrzési eljárás a belföldi védelem szintjével legalábbis összehasonlítható
védelmi szintet biztosít?
4)      a)     Úgy kell‑e értelmezni az EK 49. cikket, hogy a szolgáltatásnyújtás időleges jellege kizárja a szolgáltatást nyújtó számára
annak lehetőségét, hogy a fogadó tagállamban bizonyos infrastruktúrát (például szervert) létesítsen anélkül, hogy az adott
tagállamban letelepedettnek kellene tekinteni?
b)      Úgy kell‑e továbbá értelmezni az EK 49. cikket, hogy annak tilalma, hogy a belföldi háttérszolgáltatást nyújtók megkönnyítsék
a szolgáltatásnyújtást az olyan szolgáltató számára, akinek letelepedési helye más tagállamban van, akkor is a szolgáltatásnyújtás
szabadságának korlátozását jelenti ez utóbbi szolgáltató számára, ha a belföldi háttérszolgáltatást nyújtók letelepedési helye
ugyanabban a tagállamban van, ahol a szolgáltatást igénybe vevők egy része honos?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A második kérdésről
Második kérdésével, amelyet elsőként kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni,
hogy a szerencsejátékokra vonatkozó monopóliumot megsértő személyekkel szemben büntetőjogi szankciókat megállapító olyan tagállami
szabályozásnak, mint az alapeljárás tárgyát képező, összhangban kell‑e lennie a Szerződés, különösen az EK 49. cikk által
garantált alapvető szabadságokkal.
Miként arra a főtanácsnok indítványának 45–50. pontjában rámutatott, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós
jog korlátokat szab a tagállamokat a büntetőjog terén megillető hatáskörnek, ugyanis az ilyen szabályozás nem korlátozhatja
többek között az uniós jog által biztosított alapvető szabadságokat (lásd ebben az értelemben a 186/87. sz. Cowan‑ügyben 1989.
február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1989., 195. o.] 19. pontját és a C‑348/96. sz. Calfa‑ügyben 1999. január 19‑én hozott ítélet
[EBHT 1999., I‑11. o.] 17. pontját).
Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy ellentétes az uniós joggal, különösen az EK 49. cikkel,
ha büntetni rendelik az olyan szerencsejátékok szervezésére vonatkozó monopólium megsértését, mint amilyen az interneten keresztül
értékesített kaszinójátékok szervezésére vonatkozó, az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozással bevezetett monopólium
is, amennyiben e szabályozás nincs összhangban az uniós jog rendelkezéseivel.

A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével, amelyet másodikként célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság annak meghatározását kéri, hogy
mely alapvető szabadságok alkalmazandók az alapügyben a nemzeti jogszabályok által a máltai leányvállalatok tekintetében előírt
korlátozásokra. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az EK 49. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azt
a más tagállamban letelepedett piaci szereplő által a fogadó tagállam területén nyújtott szerencsejáték‑szolgáltatásokra is
alkalmazni kell, annak ellenére, hogy e piaci szereplő:
–        a fogadó tagállamban bizonyos informatikai háttérrel kapcsolatos infrastruktúrát (például szervert) alakított ki, ami a letelepedési
szabadságra vonatkozó rendelkezések alkalmazását vonhatná maga után, és
–        a fogadó tagállam valamely szolgáltatójának segítségét veszi igénybe ahhoz, hogy a szolgáltatásait az ugyanezen tagállambeli
fogyasztók részére nyújtani tudja, aminek az lehet a következménye, hogy az EK 49. cikk nem alkalmazható.
Miként arra a főtanácsnok indítványának 57–62. pontjában rámutatott, önmagában az a tény, hogy az interneten nyújtott szerencsejátékok
szervezője a fogadó tagállamban letelepedett harmadik cég által biztosított hírközlési eszközöket vesz igénybe, nem alkalmas
annak bizonyítására, hogy e szolgáltatásnyújtó az említett államban képviselethez hasonlítható állandó létesítménnyel rendelkezik,
aminek az lenne a következménye, hogy a Szerződés letelepedési szabadságra vonatkozó rendelkezéseit kellene alkalmazni.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy ahhoz, hogy a valamely tagállamban letelepedett piaci szereplő
által a fogadó tagállamban letelepedett piaci szereplőkkel vagy közvetítőkkel létesített kereskedelmi kapcsolat a Szerződés
értelmében vett letelepedésnek legyen minősíthető, az szükséges, hogy annak alapján e piaci szereplő állandó és folyamatos
jelleggel részt vehessen e fogadó tagállam gazdasági életében, és így az ügyfelek e fogadó tagállamban állandó jelenlét mellett
kínált szolgáltatásokat vehessenek igénybe, ami adott esetben független, de e piaci szereplő nevében állandó jelleggel eljárni
megbízott személy által irányított olyan egyszerű iroda útján is megvalósítható, amely képviselethez hasonlóan jár el (lásd
ebben az értelemben a C‑316/07., C‑358/07–C‑360/07., C‑409/07. és C‑410/07. sz., Stoß és társai egyesített ügyekben 2010.
szeptember 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 59. és 60. pontját).
Márpedig nem vitás, hogy a bet‑at‑home.com Entertainment, amely egyáltalán nem rendelkezik megbízással a máltai leányvállalatok
állandó jellegű képviseletére a szerencsejátékok piacán Ausztriában, nem jár el közvetítőként e leányvállalatok és az azok
ügyfelei közötti jogviszonyban. A www.bet‑at‑home.com internetes oldal üzemeltetését kizárólag azok a máltai leányvállalatok
biztosítják, amelyek egyúttal e játékokat szervezik, és amelyekkel az ügyfelek a vonatkozó szerződéseket megkötik. E körülményekre
tekintettel az bet‑at‑home.com Entertainment által nyújtott informatikai háttérszolgáltatásokkal akár egy másik tagállamban
letelepedett piaci szereplőt is meg lehetne bízni anélkül, hogy erről az osztrák fogyasztók értesülnének.
Egyébként a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a valamely tagállamban letelepedett olyan szerencsejáték‑szervezőre
is az EK 49. cikket kell alkalmazni, aki valamely más tagállamban kínálja a szolgáltatásait, még akkor is, ha e célból ugyanabban
a tagállamban letelepedett közvetítőket vesz igénybe, ahol az említett szolgáltatások igénybevevői találhatók (a C‑243/01. sz.,
Gambelli és társai ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13031. o.] 58. pontja).
A fortiori
ugyanezt a cikket kell alkalmazni olyankor, amikor a szerencsejáték‑szervező nem közvetítőket, hanem egyszerűen informatikai
háttérszolgáltatást nyújtó szolgáltatót vesz igénybe a fogadó tagállamban.
Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azt a valamely
más tagállamban letelepedett piaci szereplő által a fogadó tagállam területén értékesített szerencsejáték‑szolgáltatásokra
is alkalmazni kell, annak ellenére, hogy e piaci szereplő:
–        a fogadó tagállamban informatikai hátteret képező infrastruktúrát (például szervert) alakított ki, és
–        a fogadó tagállamban letelepedett szolgáltató informatikai háttérszolgáltatásait veszi igénybe ahhoz, hogy a szolgáltatásait
az ugyanezen tagállambeli fogyasztók részére nyújtani tudja.

Az első és a harmadik kérdésről
Az első és a harmadik kérdés, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, arra vonatkozik, hogy az EK 49. cikk milyen feltételek
esetén teszi lehetővé az interneten keresztül kínált kaszinójátékok szervezése tekintetében az alapeljárás tárgyát képezőhöz
hasonló monopólium egyetlen piaci szereplő javára történő bevezetését.
Ahhoz, hogy e kérdésekre hasznos választ lehessen adni, elsőként fel kell idézni azt, hogy melyek azok a feltételek, amelyek
esetén az EK 49. cikk megengedi a szerencsejátékok területén az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló monopólium bevezetését.
Másodszor meg kell vizsgálni, hogy a szerencsejátékok terén monopolhelyzetben lévő szereplő által folytatott terjeszkedési
politika mennyire áll összhangban a monopolrendszer által megvalósítani kívánt célokkal. Harmadszor iránymutatást kell nyújtani
a kérdést előterjesztő bíróság számára a nemzeti jogszabályok által a monopólium jogosultjával szemben annak társasági jogi
formáját, társasági tőkéjének összegét, székhelyét és a más tagállamokban működő fióktelepek létrehozásának lehetőségét illetően
előírt speciális korlátozásoknak az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Végül a szerencsejátékokkal
kapcsolatos tevékenységet szabályozni óhajtó tagállam által a Bíróság ítélkezési gyakorlata által elismert cél vagy célok
megvalósítása érdekében előírt korlátozó intézkedések arányosságának vizsgálata érdekében meg kell vizsgálni a szerencsejáték‑szervezők
más tagállamokban történő ellenőrzésének jelentőségét és az azokhoz kapcsolódó garanciákat.
Kétségtelen, hogy az olyan tagállami szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező, amely a szerencsejátékok szervezése és kínálása
vonatkozásában egyetlen gazdasági szereplő javára kizárólagos rendszert ír elő, és amely minden más gazdasági szereplő számára,
ideértve a más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplőket is, megtiltja, hogy az interneten az első tagállam területén
az e rendszer hatálya alá tartozó szolgáltatásokat kínáljon, az EK 49. cikkben biztosított szolgáltatásnyújtás szabadsága
korlátozásának minősül (lásd ebben az értelemben a C‑203/08. sz. Sporting Exchange ügyben 2010. június 3‑án hozott ítélet
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 22. és 24. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor a szolgáltatásnyújtási szabadság efféle korlátozása megengedhető az EK 45. és az EK 46. cikkben kifejezetten szabályozott,
e téren az EK 55. cikk alapján alkalmazandó eltérések címén, illetve azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében nyomós
közérdek indokolhatja (a C‑42/07. sz., Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember
8‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑7633. o.] 55. és 56. pontja, valamint a C‑212/08. sz. Zeturf‑ügyben 2011. június 30‑án hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 37. pontja).
Az alapügy összefüggései alapján hangsúlyozni kell, hogy ha valamely tagállamban monopolrendszert léptettek életbe a szerencsejátékok
területén, és az említett rendszer nem egyeztethető össze az EK 49. cikkel, akkor e rendszer valamely gazdasági szereplő általi
megsértése esetén nem lehet büntetőjogi szankciókat alkalmazni (a C‑338/04., C‑359/04., és C‑360/04. sz., Placanica és társai
egyesített ügyekben 2007. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1891. o.] 63. és 69. pontja).
A monopólium szerencsejátékok területén való bevezetésének feltételeiről
Az elfogadható igazolások tekintetében a Bíróság megállapította, hogy a szerencsejátékok és a fogadások területén elfogadott
nemzeti jogszabályok által követett célok összességükben a legtöbb esetben az érintett szolgáltatások címzettjeinek, és általánosabb
értelemben a fogyasztók védelméhez kapcsolódnak, valamint a társadalmi rend védelméhez. A Bíróság hangsúlyozta azt is, hogy
az ilyen célok azon nyomós közérdekek közé tartoznak, amelyek igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának a korlátozását
(a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 74. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság egyébként több alkalommal is hangsúlyozta, hogy az erkölcsi, vallási vagy kulturális rend sajátosságai, valamint
a szerencsejátékoknak és fogadásoknak a társadalomra és az egyénre nézve erkölcsi és anyagi szempontból egyaránt káros következményei
alkalmasak lehetnek annak igazolására, hogy a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörrel rendelkezzenek a fogyasztók, illetve
a szociális rend védelmével kapcsolatos követelmények saját értékrendjük szerint történő megállapítása terén (a fent hivatkozott
Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 76. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Pusztán az a tény, hogy valamely tagállam egy másik tagállamétól eltérő védelmi rendszert választott, nem befolyásolhatja
az e területen hozott rendelkezések szükségességének és arányosságának megítélését. Az ilyen rendelkezéseket kizárólag az
érintett tagállam illetékes hatóságai által kitűzött célok és az általuk biztosítani kívánt védelmi szint figyelembevételével
kell értékelni (a fent hivatkozott Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 58. pontja).
A tagállamok tehát szabadon állapíthatják meg a szerencsejátékokkal kapcsolatos politikájuk célkitűzéseit, és adott esetben
szabadon határozhatják meg a kívánt védelem pontos szintjét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Liga Portuguesa de
Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 59. pontját).
Az a tagállam, amely különösen magas szintű védelmet kíván biztosítani, következésképpen – amint a Bíróság az ítélkezési gyakorlatában
elismerte – megalapozottan vélheti úgy, hogy csak a hatóságok szigorú ellenőrzése alatt álló, egyetlen szervezetnek biztosított
kizárólagos jogok teszik lehetővé számukra a szerencsejátékok ágazatához kapcsolódó veszélyek ellenőrzés alatt tartását, valamint
a játékhoz kapcsolódó túlzott kiadások ösztönzésének a megelőzésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló célok kellőképpen
hatékony követését (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 81. és 83. pontját,
valamint a fent hivatkozott Zeturf‑ügyben hozott ítélet 41. pontját).
A tagállami hatóságoknak ugyanis jogukban áll úgy vélni, hogy az, hogy a monopóliummal felruházott intézmény ellenőrző szerveiként
olyan kiegészítő eszközökkel rendelkeznek, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy a jogszabályok által előírt szabályozói
és felügyeleti mechanizmusokon kívül befolyásolják az említett intézmények irányítását, biztosítja számukra, hogy a szerencsejátékok
kínálatát fokozottabban ellenőrzés alatt tartsák, és a politikáik végrehajtásának hatékonyságát jobb garanciák biztosítsák,
mint abban az esetben, ha e tevékenységeket a gazdasági magánszereplők versenyhelyzetben folytatnák, még akkor is, ha e piaci
szereplőkre engedélyezési rendszer, valamint ellenőrzéseket és szankciókat előíró szabályozás vonatkozik (a fent hivatkozott
Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 82. pontja).
Továbbra is fennáll azonban, hogy a tagállamok által előírt korlátozásoknak az arányosságuk tekintetében meg kell felelniük
a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő feltételeknek, amelyet a nemzeti bíróságoknak kell megvizsgálnia (a fent hivatkozott
Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 59. és 60. pontja, valamint a fent hivatkozott
Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 77. és 78. pontja).
Hangsúlyozni kell, hogy annak a kérdésnek a vizsgálata, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján a Bíróság elé terjesztett ügyben a
nemzeti szabályozás valójában milyen célokat kíván megvalósítani, a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik.
Az osztrák kormány szerint az alapügy tárgyát képező szabályozás egyrészről – különösen a szerencsejátékokban részt vevő fogyasztók
csalásokkal és más bűncselekményekkel szembeni védelme révén – a bűnözés elleni küzdelem, másrészről – a játékosok védelmét
szolgáló megfelelő intézkedések életbeléptetése, többek között a személyenként megtehető tétek összegének kötelező meghatározása
révén – a játékokkal összefüggő túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzésének célját kívánja megvalósítani, és így általános
értelemben véve hozzájárul a társadalmi rend védelméhez.
J. Dickinger és F. Ömer, valamint a máltai kormány viszont arra hivatkoznak, hogy a GSpG szó szerinti szövegéből az derül
ki, hogy annak fő célja a szerencsejátékokból származó bevételek növelése. Különösen hangsúlyozzák, hogy a GSpG 14. §‑ának
(5) bekezdése értelmében a koncessziós szerződést szisztematikusan annak a piaci szereplőnek ítélik oda, akitől a szövetségi
kormány a legtöbb bevételt reméli. Ezenfelül a koncessziójogosult kereskedelmi tevékenységének területi vagy tárgyi hatályú
kiterjesztéséhez a szövetségi pénzügyminiszter engedélye szükséges, amely csak akkor adható meg, ha nem kell tartani a szövetségi
kormány bevételeinek csökkenésétől.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapjogvita tényállásának időpontjában a nemzeti hatóságok
a hivatkozott célokra való tekintettel valóban különösen magas szintű védelmet kívántak‑e biztosítani, és hogy az ezen, elérni
kívánt védelmi szintre tekintettel a monopólium bevezetését ténylegesen szükségesnek lehet‑e tekinteni (a fent hivatkozott
Zeturf‑ügyben hozott ítélet 47. pontja). Ebben az összefüggésben a szolgáltatásnyújtás szabadsága akadályozásának igazolására
alkalmas célra hivatkozni szándékozó tagállam feladata az e kérdést elbíráló bíróság számára minden olyan információt rendelkezésre
bocsátani, amelyek alapján e bíróság megbizonyosodhat arról, hogy az említett intézkedés valóban megfelel az arányosság elvéből
eredő követelményeknek (a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 71. pontja).
E tekintetben az államkincstár bevételeinek maximalizálása mint egyedüli cél nem teszi lehetővé a szolgáltatásnyújtási szabadság
ilyen jellegű korlátozását.
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell különösen arra, hogy a nemzeti szabályozás csak akkor alkalmas az említett cél megvalósítására,
ha azt valóban koherens és szisztematikus módon kívánja elérni. Következésképpen a nemzeti bíróságok feladata, hogy különösen
az érintett korlátozó szabályozás alkalmazásának konkrét részletszabályaira tekintettel biztosítsák azt, hogy e szabályozás
valóban megfelel a szerencsejátékban való részvétel lehetőségeinek a csökkentésére és az e területen folytatott tevékenységek
koherens és szisztematikus módon történő korlátozására irányuló törekvésnek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Stoß
és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 88., 97. és 98. pontját).
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell majd megvizsgálnia azt – többek között az osztrák szerencsejáték‑piac
fejlődésére figyelemmel – , hogy az az állami felügyelet, amelynek hatálya alá a monopólium jogosultjának tevékenysége tartozik,
alkalmas‑e annak garantálására, hogy a jogosult ténylegesen, koherens és szisztematikus módon követni tudja e célokat a mennyiségében
és minőségében azoknak megfelelően kialakított kínálat útján (lásd ebben az értelemben a C‑258/08. sz., Ladbrokes Betting
& Gaming és Ladbrokes International ügyben 2010. június 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 37. pontját,
valamint a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 83. pontját).
Másrészről határozottan jelentőséggel bír a monopólium jogosultja által folytatott üzletpolitika is annak megítélésében, hogy
az említett célokat miként valósítják meg.
A szerencsejátékok területén monopóliummal felruházott szereplő által folytatott terjeszkedő üzletpolitikáról
A kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi ki azt illetően, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozás által
létrehozott monopólium alkalmasnak tekinthető‑e a játékhoz kötődő túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzését és a játékfüggőség
elleni küzdelmet szolgáló cél megvalósítására a monopólium jogosultja által az intenzív reklámtevékenység útján folytatott,
terjeszkedő üzletpolitika miatt.
J. Dickinger és F. Ömer, akárcsak a máltai kormány e tekintetben arra hivatkoznak, hogy az osztrák rendszer eddig lehetővé
tette a szerencsejáték‑kínálat folyamatos bővülését, valamint az újabb és újabb címzetteket, mindenekelőtt a fiatalokat célba
vevő reklámokkal kapcsolatos költségek folyamatos emelkedését, különösen az Österreichische Lotterien által indított www.win2day.at
internetes játékfelületen, amelynek bevételei messze meghaladták a hagyományos kaszinók összbevételét.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a szerencsejátékok terén kizárólagos jogokat kapott üzleti szereplő üzleti tevékenységében
tapasztalható növekedés, valamint az e tevékenységből származó bevételek jelentős növekedése különös figyelmet igényel az
ügy tárgyát képező szabályozás koherens és szisztematikus mivoltának, valamint annak a Bíróság ítélkezési gyakorlata által
elismert célok elérésére való alkalmasságának vizsgálatakor. Ezen ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy a közhasznú
tevékenységek szerencsejátékokból származó bevételekből történő finanszírozása nem képezheti az e területen alkalmazott korlátozó
politika valódi célját, az csupán annak egyik jótékony járulékos következményének tekinthető (lásd többek között a C‑275/92. sz.
Schindler‑ügyben 1994. március 24‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1039. o.] 57. és 60. pontját; a C‑124/97. sz., Läärä és
társai ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6067. o.] 32. és 37. pontját; a C‑67/98. sz. Zenatti‑ügyben
1999. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7289. o.] 35. és 36. pontját, valamint a fent hivatkozott Gambelli és társai
ügyben hozott ítélet 61. és 62. pontját).
Következésképpen, amennyiben valamely tagállam hatóságai az államkincstár gyarapítása céljából ösztönzik és támogatják a fogyasztók
szerencsejátékokban való részvételét, a tagállam nem hivatkozhat megalapozottan a játékban való részvétel lehetőségeinek csökkentése
szükségességével kapcsolatos közrendi okokra (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott
ítélet 69. pontját).
A Bíróság mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy a szerencsejáték‑tevékenységekre vonatkozó, ellenőrzött terjeszkedési politika
megvalósítása összhangban lehet azzal a célkitűzéssel, hogy e tevékenységeket ellenőrzött mederbe tereljék oly módon, hogy
az illegális titkos szerencsejátékot és fogadásokat űzőket az engedélyezett és szabályozott tevékenységek felé terelik. Egy
ilyen politika ugyanis összhangban állhat a szerencsejátékok bűncselekmények vagy csalás céljából történő üzemeltetésének
a megakadályozására irányuló céllal, valamint a játékhoz kapcsolódó túlzott kiadások ösztönzése megelőzésére vagy a játékfüggőség
elleni küzdelemre irányuló céllal, mivel a fogyasztóknak az állami monopólium jogosultja által nyújtott kínálat felé orientálásával
a kínálat feltehetőleg védelmet biztosít a bűncselekményekkel szemben, valamint a fogyasztók túlzott kiadások és játékfüggőség
elleni eredményesebb védelmét szem előtt tartva került kialakításra (a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben
hozott ítélet 101. és 102. pontja).
Az ellenőrzött tevékenységek felé terelésre irányuló e cél elérése érdekében az engedéllyel rendelkező piaci szereplőknek
a nem szabályozott tevékenységekkel szemben megbízható, ugyanakkor vonzó alternatívát kell adniuk, amely magában foglalhatja
a szerencsejátékok széles skálájára vonatkozó kínálatot, a meghatározott terjedelmű reklámot, valamint az új terjesztési technikák
alkalmazását (lásd a fent hivatkozott Placanica és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 55. pontját, valamint a fent hivatkozott
Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 101. pontját).
A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az előtte folyamatban lévő ügy körülményeire tekintettel megvizsgálja, hogy
a monopólium jogosultjának üzletpolitikája – a reklámtevékenység mértékére, valamint új játékoknak az általa történő bevezetésére
tekintettel – úgy tekinthető‑e, mint amely a szerencsejáték‑ágazatban alkalmazott ezen ellenőrzött terjeszkedési politika
megvalósításának keretébe illeszkedik, amely valójában a játékkedv ellenőrzött tevékenységek felé terelését szolgálja (a fent
hivatkozott Ladbrokes Betting & Gaming és Ladbrokes International ügyben hozott ítélet 37. pontja, valamint a fent hivatkozott
Zeturf‑ügyben hozott ítélet 69. pontja).
E vizsgálat keretében az is a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy ellenőrizze, hogy egyfelől a szerencsejátékokhoz
kapcsolódó bűncselekmények és csalások, másfelől a játékfüggőség problémát okozhatott‑e Ausztriában az alapügy tényállásának
időpontjában, és hogy az engedélyezett és szabályozott tevékenységek terjesztése orvosolhatta‑e ezt a problémát (lásd ebben
az értelemben a fent hivatkozott Ladbrokes Betting & Gaming és Ladbrokes International ügyben hozott ítélet 29. pontját).
Mivel a fogyasztóknak a játékfüggőséggel szembeni védelme főszabály szerint nehezen összeegyeztethető a szerencsejátékok terjesztésére
irányuló politikával, amely többek között új játékok kínálásával és azok reklámozásával jellemezhető, az ilyen politika csak
akkor tekinthető koherensnek, ha az illegális tevékenységek jelentős mértékben vannak jelen, és az elfogadott intézkedések
a fogyasztók játékkedvének szabályozott tevékenységek felé terelését szolgálják (a fent hivatkozott Ladbrokes Betting & Gaming
és Ladbrokes International ügyben hozott ítélet 30. pontja).
Mindenestre az állami monopólium jogosultja által esetlegesen alkalmazott reklámnak mértéktartónak kell lennie, és szigorúan
a fogyasztóknak az ellenőrzött játékok rendszere felé orientálásához szükséges mértékre kell korlátozódnia. Az ilyen reklám
ezzel szemben nem irányulhat a fogyasztók játékra való természetes hajlamának a szerencsejátékban való aktív részvételre biztatás
útján történő erősítésére, különösen ideértve a játék banalizálását, vagy kedvező kép kialakítását azzal kapcsolatban, hogy
a befolyó bevételeket közérdekű tevékenységekre fordítják, továbbá a játék vonzerejének jelentős nyeremények lehetőségét felvillantó
figyelemfelkeltő reklámüzenetek útján történő növelését (a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet
103. pontja).
Különösen fontos különbséget tenni a monopólium jogosultjának a kizárólag a termékek potenciális vásárlóinak tájékoztatását
szolgáló és a játékosok szerencsejátékokban való rendszeres részvételének ellenőrzött mederbe terelését szolgáló, valamint
az ilyen játékokban való aktív részvételre felhívó és azokra ösztönző stratégiája között. Így tehát különbséget kell tenni
a csupán a már meglévő piacnak a monopóliumot élvező szervezet javát szolgáló megtartását vagy megőrzését szolgáló korlátozott
üzletpolitika és a szerencsejátékokkal kapcsolatos tevékenység globális piacának bővítése célját szolgáló terjeszkedő üzletpolitika
között.
A monopólium jogosultjával szemben előírt speciális korlátozásoknak az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségéről
A kérdést előterjesztő bíróság az ügy tárgyát képező nemzeti szabályozás által a monopólium jogosultjával szemben – annak
társasági jogi formáját, társasági tőkéjének összegét, székhelyét és a más tagállamokban működő fióktelepek létrehozásának
lehetőségét illetően – előírt speciális korlátozásoknak az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségét illetően szeretne választ
kapni a Bíróságtól.
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy – miként azt a főtanácsnok indítványának 97. pontjában kiemelte – mivel
a monopólium bevezetése különösen korlátozó jellegű intézkedésnek minősül, annak a fogyasztóvédelem különösen magas szintjének
biztosítására kell irányulnia, és így olyan normatív háttér kialakításával kell párosulnia, amely alkalmas annak biztosítására,
hogy az említett monopólium jogosultja ténylegesen, koherens és szisztematikus módon követni tudja az ily módon meghatározott
célokat, a mennyiségében és minőségében e céloknak megfelelően kialakított és a hatóságok szigorú ellenőrzése alatt álló kínálat
útján (a fent hivatkozott Stoß és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 83. pontja, valamint a fent hivatkozott Zeturf‑ügyben
hozott ítélet 58. pontja).
Következésképpen a szerencsejáték‑monopólium jogosultjával szemben előírt bizonyos korlátozások főszabály szerint nem csupán
összeegyeztethetőek az uniós joggal, hanem azokat az uniós jog meg is követeli. Ezenfelül persze az is szükséges, hogy e korlátozások
– arányosságukat, különösen arra való alkalmasságukat tekintve, hogy biztosítani tudják a monopóliumrendszer bevezetésével
elérni kívánt célok megvalósítását, és ne lépjék túl az ehhez szükséges mértéket – megfeleljenek az uniós jogból eredő követelményeknek.
Bár ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az e tekintetben adott alábbi iránymutatások hasznosak lehetnek
számára.
–       A monopólium jogosultjának társasági jogi formájáról és társasági tőkéjéről
A GSpG 14. §‑a (2) bekezdésének 1–3. pontjából az következik, hogy az elektronikus lottójátékok szervezésére egyrészt tőkeegyesítő
társaságok kaphatnak jogot, másrészt e társaságoknak legalább 109 000 000 euró befizetett társasági tőkével kell rendelkezniük.
Az osztrák kormány szerint a társasági jogi formára vonatkozó feltétel azt a szándékot tükrözi, hogy a pénzmosás és a csalások
megelőzése érdekében a monopólium jogosultjától átlátható társasági szerkezetet követeljenek meg. Hangsúlyozza, hogy az uniós
jog ugyanezt a társasági jogi követelményt támasztja a biztosítási ágazatban is. Ami a társasági tőke összegét illeti, az
említett kormány arra hivatkozik, hogy az arányos annak a nyereménynek az összegével, amelyet a monopólium jogosultjának ki
kell tudnia fizetnie az interneten keresztül értékesíteni engedélyezett különféle játékokban, amelyek adott esetben több millió
eurós jackpottal is rendelkezhetnek.
J. Dickinger és F. Ömer ezzel szemben azt állítja, hogy a társasági tőke megkövetelt 109 000 000 eurós összege aránytalan
ahhoz képest, hogy Ausztriában a hitelintézetek alapításához megkövetelt összeg mindössze 5 000 000 euró.
Miként a Bíróság azt a fent hivatkozott Engelmann‑ügyben hozott ítéletének 30. pontjában megállapította, a szerencsejátékok
területén a gazdasági szereplők számára valamely meghatározott társasági forma előírását, a bizonyos típusú társaságok tekintetében
előírt – többek között a belső szervezetükre, a könyvelésükre, a felettük végezhető ellenőrzésekre, illetve a harmadik személyekkel
való kapcsolatokra vonatkozó – követelmények alapján igazolhatja a pénzmosás és a csalások megelőzésének a jelen esetben az
osztrák kormány által hivatkozott célja.
Ugyanígy a meghatározott összegű társasági tőke rendelkezésre állására vonatkozó követelmény is hasznos lehet abból a célból,
hogy a piaci szereplő részéről biztosított legyen bizonyos nagyságrendű pénzügyi kapacitás, és hogy meg tudjon felelni azoknak
a szerződéses kötelezettségeknek, amelyek őt a nyertes játékosok irányában kötik. Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy
az arányosság elvének tiszteletben tartása megköveteli többek között azt, hogy az előírt korlátozás ne lépje túl a kitűzött
cél eléréséhez szükséges mértéket. A kérdést előterjesztő bíróság feladata lesz majd annak vizsgálata, hogy a jelen ügy tárgyát
képező követelmény – az annak biztosítására szolgáló egyéb lehetőségekre figyelemmel, hogy a nyertes játékosok követeléseit
a piaci szereplő kifizesse – arányos‑e.
–       A monopólium jogosultja székhelyének helyéről
A GSpG 14. §‑a (2) bekezdésének 1. pontja előírja, hogy a lottójátékok szervezésének monopóliumával rendelkező szervezet székhelyének
belföldön kell lennie.
Miként arra a főtanácsnok indítványának 120. pontjában rámutatott, e követelmény hátrányos megkülönböztetést tartalmazó korlátozást
képez, ami ennélfogva nem igazolható az EK 46. cikkben szereplő okokkal, nevezetesen a közrend, a közbiztonság vagy a közegészség
védelmével.
Az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy a belföldi székhely azért szükséges, hogy lehetővé tegye az online játékok hatékony
ellenőrzését, továbbá arra, hogy az osztrák hatóságok nem rendelkeznek azonos ellenőrzési lehetőségekkel a más tagállamokban
letelepedett gazdasági szereplők tekintetében. Ezenfelül arra hivatkozik, hogy az állami ellenőr jelenléte a monopólium jogosultjának
felügyelő testületében lehetővé teszi az illetékes nemzeti hatóságok számára azt, hogy a GSpG 19. §‑ának (2) bekezdésének
megfelelően hatékonyan felügyeljék a monopólium jogosultja határozatainak meghozatalát és ügyvezetését. E hatóságok így e
határozatokról még azok végrehajtását megelőzően tudomást szerezhetnek, és azokkal szemben tiltakozással élhetnek, amennyiben
azok sértik a nemzeti szerencsejáték‑politikai célkitűzéseket. Az említett kormány szerint e hatóságok nem rendelkeznének
azonos lehetőségekkel az olyan gazdasági szereplők tekintetében, amelyek valamely más tagállamban telepedtek le.
Miként arra a jelen ítélet 53. pontjában rámutattunk, J. Dickinger és F. Ömer, valamint a máltai kormány – főként a GSpG 14. §‑ának
(5) bekezdésére támaszkodva – ezzel szemben azt állítja, hogy a jelen ügy tárgyát képező szabályozás fő célja a szerencsejátékokból
származó adóbevételek növelése. Bár a nemzeti szabályozás e rendelkezésének értelmezése a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe
tartozik, meg kell jegyezni, hogy a koncesszióknak az államkincstári bevételek maximalizálására irányuló szempont alapján
történő odaítélését előíró szabályozás, amely szisztematikus módon hátrányosan kezeli az Osztrák Köztársaságon kívüli tagállamokban
letelepedett piaci szereplőket csupán amiatt, hogy az osztrák területen székhellyel rendelkező piaci szereplő vélhetően több
adót fizetne Ausztriában, mint az olyan piaci szereplő, amelynek a székhelye valamely másik tagállamban található, nem tekinthető
az uniós joggal összeegyeztethetőnek.
Ami konkrétabban a monopólium jogosultjának ellenőrzésére és felügyeletére, valamint a gazdasági szereplők hatékony ellenőrzésének
biztosítására irányuló és többek között az osztrák kormány által említett állami ellenőrök jelenlétével elérni kívánt célt
illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közrend fogalma egyrészt olyan valóságos és kellően komoly veszélyt feltételez,
amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét, másrészt pedig – mint a Szerződés valamely alapelvétől való valamennyi
eltérést – megszorítóan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben a 115/81. és 116/81. sz., Adoui és Cornuaille egyesített
ügyekben 1982. május 18‑án hozott ítélet [EBHT 1982., 1665. o.] 8. pontját; a fent hivatkozott Calfa‑ügyben hozott ítélet
21. és 23. pontját; a C‑268/99. sz., Jany és társai ügyben 2001. november 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8615. o.] 59. pontját,
valamint a C‑161/07. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑10671. o.] 35. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróságra hárul elsőként annak meghatározása, hogy az osztrák kormány által hivatkozott
célok e fogalom hatálya alá tartoznak‑e, adott esetben másodikként pedig annak meghatározása, hogy az alapügy tárgyát képező,
székhelyre vonatkozó követelmény megfelel‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlata által előírt szükségességi és arányossági szempontoknak.
A kérdést előterjesztő bíróságnak többek között meg kell majd vizsgálnia azt, hogy vajon léteznek‑e más, kevésbé korlátozó
jellegű eszközök, amelyekkel biztosítható, hogy az Osztrák Köztársaságtól eltérő tagállamok területén letelepedett piaci szereplők
tevékenysége azzal azonos szintű ellenőrzés tárgyát képezze, amely az osztrák területen székhellyel rendelkező piaci szereplők
tekintetében végezhető.
–       A más tagállamokban történő fióktelep‑létesítés tilalmáról
A GSpG 15. §‑ának (1) bekezdése értelmében a koncessziójogosult osztrák területen kívül nem létesíthet fióktelepet.
Az osztrák kormány szerint e tilalom csupán azt az elgondolást konkretizálja, miszerint az egyes tagállamokat illeti meg az
a jog, hogy a szerencsejátékok szervezését saját területükön szabályozzák.
Az egyes tagállamokat a saját területükön a szerencsejátékok szervezésére vonatkozó szabályozás terén megillető szabadság
ugyanakkor önmagában nem képez olyan közérdekű, jogszerű célt, amely igazolhatná a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok
korlátozását.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó monopólium jogosultjával szemben előírt azon tilalommal
kapcsolatban, amely szerint az osztrák területen kívül nem létesíthet fióktelepet, a Bíróság előtt nem hivatkoztak elfogadható
indokolásra.
A szerencsejáték‑szervezők felett más tagállamokban gyakorolt ellenőrzés figyelembevételéről
Az alapügy összefüggésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy van‑e jelentősége a szerencsejáték‑szervezők felett
más tagállamokban gyakorolt ellenőrzésnek az internetes kaszinójátékokat illetően a nemzeti jogalkotó által a monopólium bevezetése
mellett való döntés arányosságának értékelése szempontjából.
A harmadik kérdés szövegéből úgy tűnik, hogy kérdést előterjesztő bíróság abból a premisszából indul ki, hogy egyrészt a fogadó
tagállam, vagyis az Osztrák Köztársaság által az alapügyben a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolásaként
hivatkozott szabályozási érdekeket a letelepedés szerinti tagállamban, vagyis jelen esetben a Máltai Köztársaságban már kellőképpen
figyelembe vették, másrészt pedig az említett államban hatályban lévő rendelkezések intenzitásukat tekintve meghaladják a
fogadó tagállamban alkalmazott rendelkezéseket.
A máltai kormány ebben az összefüggésben megerősíti, hogy a máltai állam volt az első, amely kidolgozta a kifejezetten az
internetes szerencsejátékok ellenőrzésére és felügyeletére szolgáló szabályozás rendszerét, amelyet – miközben azonos elveken
és célokon alapul, mint amelyek a hagyományos értékesítési csatornák szabályozását jellemzik – azzal a céllal alakították
ki, hogy kezeljék az e modern játékszervezési rendszerekben rejlő, azokhoz kötődő kockázatokat. A máltai területen bevezetett
ellenőrzések túlmennek többek között a fent hivatkozott Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben
hozott ítélet alapjául szolgáló, Gibraltár területén alkalmazott felszínes jellegű vizsgálaton.
Egyébként J. Dickinger és F. Ömer, valamint a máltai kormány arra hivatkozik, hogy az interneten keresztül értékesített szerencsejátékokat
hatékonyabban lehet ellenőrizni, mint a hagyományos csatornákon keresztül értékesített szerencsejátékokat az informatikai
háttér segítségével végzett tranzakciók összességének nyomon követhetősége miatt, ami többek között lehetővé teszi a problémás
vagy gyanús műveletek könnyebb feltárását. Ezenfelül amiatt, hogy a fogyasztóknak a nyeremények kifizetése érdekében bankszámlával
kell rendelkezniük, nagyobb átláthatóságot lehet biztosítani a játékok kínálásának hagyományosabb csatornáihoz képest.
A bet‑at‑home.com csoport máltai szereplőit szigorú ellenőrzéseknek vetették alá, ami magában foglalta szakmai alkalmasságuk
és feddhetetlenségük vizsgálatát. E piaci szereplők továbbra is az ezen ágazat szabályozására hatáskörrel rendelkező máltai
hatóságok, többek között a Lotteries and Gaming Authority folyamatos ellenőrzése és felügyelete alatt állnak. Ez utóbbi szerv
mindig fejlett és szigorú szabályozási rendszert alkalmazott, amely kiterjed az érintett személyek, valamint a piaci szereplő
által alkalmazott rendszerek és eljárások ellenőrzésére is.
J. Dickinger és F. Ömer, valamint a máltai kormány a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, amely szerint
nincs összhangban a szolgáltatásnyújtás szabadságával az, ha valamely szolgáltatóval szemben közérdekből alkalmaznak korlátozásokat,
amennyiben ezeket az érdekeket az a szabályozás, amelynek a szolgáltató a letelepedése szerinti tagállamban alá van vetve,
már biztosítja (lásd többek között a 279/80. sz. Webb‑ügyben 1981. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1981., 3305. o.] 17. pontját,
a C‑369/96. és C‑376/96. sz., Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8453. o.]
34. és 35. pontját, valamint a C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.]
38. pontját).
A fent említett felek következésképpen arra hivatkoznak, hogy mivel a máltai leányvállalatok szakmai alkalmasságát és feddhetetlenségét
már biztosítják azok az ellenőrzések, amelyeket velük szemben Máltán alkalmaznak, ellentétes lenne az EK 49. cikkel az, ha
az osztrák hatóságok kizárnák őket az osztrák piacról állítólag a játékosoknak a szerencsejáték‑szervezők által elkövetett
csalásokkal szembeni védelmére irányuló cél megvalósítása érdekében.
Először is e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a különböző tagállamok által kiállított engedélyek kölcsönös elismerésének
a kötelezettsége az uniós jog jelenlegi állása szerint nem állhat fenn (a fent hivatkozott Stoß és társai ügyben hozott ítélet
112. pontja). Ugyanis, mivel a szerencsejátékok ágazatának szabályozása nem képezi uniós szintű harmonizáció tárgyát, és jelentős
eltérések vannak a különböző tagállamok szabályozásai által elérni kívánt célok és védelmi szintek között, azon egyedüli körülmény,
hogy valamely gazdasági szereplő jogszerűen kínál szolgáltatásokat a letelepedése szerinti más tagállamban, és hogy főszabály
szerint már vonatkoznak rá az utóbbi tagállamban érvényes jogi feltételek és az e tagállam illetékes hatóságai által végzett
ellenőrzések, nem tekinthető a belföldi fogyasztóknak a csalás és a bűncselekmények veszélyével szembeni védelme megfelelő
biztosítékának, tekintettel azokra a nehézségekre, amelyekkel az említett összefüggésben a letelepedés helye szerinti tagállam
hatóságai a gazdasági szereplők tulajdonságainak és szakmai feddhetetlenségének értékelése során szembesülhetnek (a fent hivatkozott
Liga Portugesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 69. pontja).
Egyébként, miként arra a jelen ítélet 46. pontjában emlékeztettünk, pusztán az a tény, hogy valamely tagállam egy másik tagállamétól
eltérő védelmi rendszert választott, nem befolyásolhatja az e területen hozott rendelkezések szükségességének és arányosságának
megítélését, amely rendelkezéseket kizárólag az érintett tagállam illetékes hatóságai által kitűzött célok és az általuk biztosítani
kívánt védelmi szint figyelembevételével kell értékelni.
Ugyanis az egyes tagállamok nem rendelkeznek feltétlenül azonos technikai eszközökkel az online szerencsejátékok ellenőrzéséhez,
és nem szükségszerűen választják ugyanazokat a megoldásokat ebben a tekintetben. Bár a máltai kormány azt állította, hogy
a Máltai Köztársaság volt az első tagállam, amely kidolgozta a kifejezetten az internetes szerencsejátékok ellenőrzésére és
felügyeletére szolgáló szabályozás rendszerét, az a tény, hogy a játékosoknak a piaci szereplők által elkövetett csalásokkal
szembeni védelmének adott szintjét fejlett ellenőrzési és felügyeleti eszközök alkalmazásával lehet elérni egy adott tagállamban,
nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy ugyanilyen szintű védelmet más, olyan tagállamokban is el lehet érni, amelyek
nem rendelkeznek ilyen technikai eszközökkel, illetve nem e módszereket választották. Egyébiránt valamely tagállam joggal
dönthet úgy, hogy a területén folytatott gazdasági tevékenységet felügyelni óhajtja, amit nem tud megtenni, ha a valamely
más tagállam hatóságai által olyan szabályozási rendszer segítségével végzett ellenőrzésekre kell hagyatkoznia, amelyet nem
ő tart irányítása alatt.
Következésképpen a J. Dickinger és F. Ömer, valamint a máltai kormány által hivatkozott azon ítélkezési gyakorlat, miszerint
nincs összhangban az EK 49. cikkel az, ha valamely szolgáltatóval szemben közérdekből alkalmaznak korlátozásokat, amennyiben
ezeket az érdekeket a letelepedése szerinti tagállamban már biztosítják, az uniós jog fejlettségének jelenlegi állapotában
nem alkalmazható olyan területen, mint a szerencsejátékoké, amely nem képezi uniós szintű harmonizáció tárgyát, és amely területen
a tagállamok széleskörű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az általuk elérni kívánt célokat és az általuk megvalósítani
kívánt védelmi szintet illetően.
Következésképpen az első és a harmadik kérdésre az alábbi választ kell adni:
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy:
a)      az a tagállam, amely a fogyasztóknak különösen magas szintű védelmet kíván biztosítani a szerencsejátékok területén, alappal
dönthet úgy, hogy az biztosítja kellő hatékonysággal az ezen ágazathoz kötődő bűnözés megfékezését, és a játékokhoz kötődő
túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzését, valamint a játékfüggőség elleni küzdelem célját, ha egyetlen – a tagállami
hatóságok szoros ellenőrzése alatt álló – szervezet számára biztosít monopóliumot;
b)      annak érdekében, hogy összhangban legyen a bűnözés elleni küzdelem, valamint a játékalkalmak csökkentésének céljával, a szerencsejátékok
területén monopóliumot bevezető olyan nemzeti szabályozásnak, amely lehetővé teszi azt, hogy a monopólium jogosultja terjeszkedő
politikát folytasson:
–        azon a megállapításon kell alapulnia, hogy a játékokhoz kötődő bűnözés és csalás, valamint a játékfüggőség olyan problémát
jelent az érintett tagállam területén, amely az engedélyezett és szabályozott tevékenységek kiterjesztésével orvosolható lenne,
és
–        csak az olyan mértékű és szigorúan arra korlátozódó reklámtevékenységet szabad megengednie, amely ahhoz szükséges, hogy a
fogyasztókat az ellenőrzött játékok hálózata felé terelje,
c)      az a tény, hogy valamely tagállam egy másik tagállamétól eltérő védelmi rendszert választott, nem befolyásolhatja az e területen
hozott rendelkezések szükségességének és arányosságának megítélését, amely rendelkezéseket kizárólag az érintett tagállam
illetékes hatóságai által kitűzött célokra és az általuk biztosítani kívánt védelmi szintre figyelemmel kell értékelni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Ellentétes az uniós joggal, különösen az EK 49. cikkel, ha büntetni rendelik az olyan szerencsejátékok szervezésére vonatkozó
monopólium megsértését, mint amilyen az interneten keresztül értékesített kaszinójátékok szervezésére vonatkozó, az alapeljárás
tárgyát képező nemzeti szabályozással bevezetett monopólium is, amennyiben e szabályozás nincs összhangban az uniós jog rendelkezéseivel.
2)
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azt a valamely más tagállamban letelepedett piaci szereplő által a fogadó tagállam
területén értékesített szerencsejáték‑szolgáltatásokra is alkalmazni kell, annak ellenére, hogy e piaci szereplő:
–
a fogadó tagállamban bizonyos informatikai háttérrel kapcsolatos infrastruktúrát (például szervert) alakított ki, és
–
a fogadó tagállamban letelepedett szolgáltató informatikai háttérszolgáltatásait veszi igénybe ahhoz, hogy a szolgáltatásait
az ugyanezen tagállambeli fogyasztók részére nyújtani tudja.
3)
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy:
a)      az a tagállam, amely a fogyasztóknak különösen magas szintű védelmet kíván biztosítani a szerencsejátékok területén, alappal
dönthet úgy, hogy az biztosítja kellő hatékonysággal az ezen ágazathoz kötődő bűnözés megfékezését, és a játékokhoz kötődő
túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzését, valamint a játékfüggőség elleni küzdelem célját, ha egyetlen – a tagállami
hatóságok szoros ellenőrzése alatt álló – szervezet számára biztosít monopóliumot;
b)      annak érdekében, hogy összhangban legyen a bűnözés elleni küzdelem, valamint a játékalkalmak csökkentésének céljával, a szerencsejátékok
területén monopóliumot bevezető olyan nemzeti szabályozásnak, amely lehetővé teszi azt, hogy a monopólium jogosultja terjeszkedő
politikát folytasson:
–
azon a megállapításon kell alapulnia, hogy a játékokhoz kötődő bűnözés és csalás, valamint a játékfüggőség olyan problémát
jelent az érintett tagállam területén, amely az engedélyezett és szabályozott tevékenységek kiterjesztésével orvosolható lenne,
és
–
csak az olyan mértékű és szigorúan arra korlátozódó reklámtevékenységet szabad megengednie, amely ahhoz szükséges, hogy a
fogyasztókat az ellenőrzött játékok hálózata felé terelje;
c)      az a tény, hogy valamely tagállam egy másik tagállamétól eltérő védelmi rendszert választott, nem befolyásolhatja az e területen
hozott rendelkezések szükségességének és arányosságának megítélését, amely rendelkezéseket kizárólag az érintett tagállam
illetékes hatóságai által kitűzött célokra és az általuk biztosítani kívánt védelmi szintre figyelemmel kell értékelni.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.