CELEX: 62009CJ0511
Fellebbezés
Dömping
A Kínai Népköztársaságból származó emelőkaros gyorsfűzők behozatala
1136/2006/EK rendelet
Dömpingkülönbözet meghatározása
A rendes érték és az exportár közötti összehasonlítás
384/96/EK rendelet
A 384/96/EK rendelet 2. cikke (7) bekezdésének a) pontja és (10) bekezdése

Fellebbezésében a Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co. Ltd (a továbbiakban: Dongguan) egyfelől azt kéri, hogy a Bíróság
helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának T‑296/06. sz., Dongguan Nanzha Leco Stationery kontra az
Európai Unió Tanácsa ügyben 2009. szeptember 23‑án hozott ítéletét (a továbbiakban: megtámadott ítélet), amennyiben elutasította
a Dongguan első jogalapjának első részét; másfelől arra kéri a Bíróságot, hogy maga határozzon a jogvitáról, megsemmisítve
a Kínai Népköztársaságból származó emelőkaros gyorsfűzők behozatalára végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett
ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2006. július 24‑i 1136/2006/EK tanácsi rendeletet (HL L 205., 1. o.; a továbbiakban:
végleges rendelet) azon részében, amennyiben azon vám összegét meghaladó dömpingellenes vámot vet ki a Dongguan által gyártott
emelőkaros gyorsfűzőkre (a továbbiakban: gyorsfűzők), amely vámot akkor kellett volna fizetni, ha az exportár vitatott kiigazítására
nem került volna sor.

Jogi háttér
A dömpingellenes intézkedéseknek az Európai Unió általi alkalmazását szabályozó rendelkezéseket a 2005. december 21‑i 2117/2005/EK
tanácsi rendelettel módosított (HL L 340., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 150. o.), az Európai
Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december
22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (HL 1996. L 56., 1. o.; a továbbiakban: alaprendelet) tartalmazza.
Az alaprendelet 2. cikkének (1)–(7) bekezdése dömpingelt értékként határozza meg az érintett termékek rendes értékét. E rendelkezések
értelmében:
„(1)      A rendes érték rendszerint az exportáló országban a független vevők által a rendes kereskedelmi forgalom keretében ténylegesen
fizetett vagy fizetendő árakon alapszik.
[...]
(3)      Ha a rendes kereskedelmi forgalomban hasonló terméket nem értékesítenek, vagy az nem kielégítő mértékben kerül értékesítésre,
vagy ha az adott piaci helyzet miatt ilyen eladások nem teszik lehetővé a megfelelő összehasonlítást, a hasonló termék rendes
értékét a származási országban felmerülő előállítási költségnek és az ehhez hozzászámított eladási, általános és adminisztratív
költségeknek [helyesen: hozzászámított ésszerű eladási, adminisztratív és egyéb általános költségeknek], valamint a nyereség
ésszerű összegének az alapján, vagy a rendes kereskedelmi forgalom keretében egy megfelelő harmadik országba irányuló exportárak
alapján kell kiszámítani, feltéve hogy ezek az árak reprezentatívnak tekinthetők. […]
[…]
(7) a) A nem piacgazdasággal rendelkező országokból származó behozatal esetében a rendes értéket egy piacgazdasággal rendelkező harmadik
ország ára vagy számtanilag képzett értéke vagy az ilyen harmadik országból más országokba – beleértve a Közösséget is – történő
kivitel esetén felszámított ár alapján kell megállapítani, illetve, ha ez nem lehetséges, bármilyen más ésszerű alapon megállapítható,
ideértve a hasonló termékért a Közösségben ténylegesen fizetett vagy fizetendő árat, és azt szükség esetén megfelelően módosítani
kell úgy, hogy egy ésszerűen elfogadható haszonkulcsot is magában foglaljon.
[…]
b)      A Kínai Népköztársaságból, Vietnamból, Kazahsztánból és minden, a vizsgálat megindításakor WTO‑tagsággal [World Trade Organization,
Világkereskedelmi Szervezet] rendelkező nem piacgazdaságú országból származó behozatallal kapcsolatos dömpingellenes vizsgálatok
során a rendes értéket az (1)–(6) bekezdésnek megfelelően határozzák meg, amennyiben a vizsgálat alá eső egy vagy több gyártó
megfelelően indokolt kérelme alapján, valamint a c) pontban előírt kritériumoknak és eljárásoknak megfelelően kimutatható,
hogy piacgazdasági feltételek érvényesülnek e gyártó vagy gyártók számára az érintett hasonló termék gyártása és értékesítése
tekintetében. Ettől eltérő esetben az a) albekezdésben megállapított szabályokat kell alkalmazni.
[…]”
Az alaprendelet 2. cikkének (8) bekezdése előírja:
„Az exportár az exportáló országból a Közösségbe exportra eladott áruért ténylegesen fizetett vagy fizetendő ár.”
Az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdése így rendelkezik:
„Az exportár és a rendes érték között tisztességes összehasonlítást kell végezni. Ezt az összehasonlítást ugyanazon a kereskedelmi
szinten, az egymáshoz képest – amennyire csak lehetséges – azonos időben történt eladások vonatkozásában és az árak összehasonlíthatóságát
befolyásoló egyéb különbségek figyelembevételével kell elvégezni. Ha az így megállapított rendes érték és az exportár összehasonlítása
ezen az alapon nem lehetséges, az árakat és az árak összehasonlíthatóságát állítólag és kimutatottan befolyásoló eltéréseket,
megfelelő kiigazítások formájában, kérésre minden egyes esetben figyelembe kell venni. A kettős kiigazításokat, különösen
az árengedményeket, a kedvezményeket, a kereskedelem szintjét és mennyiségét illetően, minden esetben kerülni kell. Ha a meghatározott
feltételek teljesülnek, a következő tényezők vonatkozásában kerülhet sor kiigazításra.
[…]
i.      Jutalékok
Ki kell igazítani a szóban forgó eladások után kifizetett jutalékok különbségeit. A »jutalék« fogalma magában foglalja azt
az árrést is, amelyet az adott termék vagy a hasonló termék kereskedője akkor kap, ha ez a kereskedő hasonló feladatokat lát
el, mint a jutalék alapján dolgozó ügynök.
[…]”

A jogvita előzményei
A megtámadott ítélet 8–24. pontja bemutatja a jogvita alapját képező tényállást:
„Előzetes vizsgálati eljárás
8.      A felperes, a Dongguan […] egy, a kínai jog szerinti vállalkozás, amelynek székhelye Dongguanban (Kína) van bejegyezve. [Gyorsfűzőket]
gyárt, amelyeket általában irattartókban és mappákban a papírlapok vagy más iratok rögzítésére használnak.
9.      A felperes teljes gyártását a World Wide Stationery Ltd (a továbbiakban: WWS) részére értékesíti fő részvényese, a Leco Stationery
Manufacturing Co. Ltd (a továbbiakban: LECO) közvetítésével. Mind a WWS, mind a LECO Hongkongban (Kína) bejegyzett társaságok.
A WWS ezt követően tovább értékesíti a fellebbező termékeit a kínai piacon és Kínán kívülre, az Európai Közösségbe és más
harmadik országokba exportálva az említett terméket.
10.      2005. március 11‑én három közösségi gyártó fordult panasszal az Európai Közösségek Bizottsághoz, az Interkov spol. S r.o.,
a MI.ME.CA. Srl és a NIKO – kovinarsko podjetje, d.d., Železniki, amelyek együttesen a gyorsfűzők teljes gyártásának több
mint 50%‑át képviselik a Közösségben. A panaszt az IML Industria Meccanica Lombarda Srl [(a továbbiakban: IML)] támogatta.
E panaszban azt állították, hogy a Kínából származó gyorsfűző behozatalok dömpingellenes gyakorlatnak minősülnek, és ezáltal
jelentős kárt okoznak a közösségi iparnak.
11.      2005. április 28‑án az alaprendelet 5. cikkének megfelelően a Kínából származó gyorsfűzők behozatalára alkalmazandó dömpingellenes
eljárás megindításáról szóló értesítés (HL C 103., 18. o.) jelent meg az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
.
12.      E vizsgálati eljárás megindítását követően a Bizottság kérdőívet küldött a vizsgálatban köztudottan érintett minden félnek.
A felperes kitöltötte ezt a kérdőívet, majd ezt követően kérelmet terjesztett elő abból a célból, hogy megkapja az alaprendelet
2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja alapján a piacgazdasági feltételek szerint működő társaság státuszát, és másodlagosan
egyedi elbánás iránti kérelmet terjesztett elő ugyanezen rendelet 9. cikkének (5) bekezdése alapján. A Bizottság elutasította
az első kérelmet, a másodiknak viszont helyt adott.
13.      2005. szeptember 16‑i elektronikus levelében a Bizottság arra kérte a felperest, hogy segítsen előkészíteni egy 2005. október
17. és 19. közötti időpontra tervezett dongguani és hongkongi látogatást abból a célból, hogy a vizsgálat keretében ellenőrzéseket
végezhessen ott. 2005. október 4‑i faxában a Bizottság megküldte a felperesnél teendő látogatásának hivatalos megerősítését.
A 2005. október 5‑i elektronikus levelében azonban a Bizottság értesítette a felperest, hogy előre nem látható körülmények
miatt törölnie kellett a tervezett látogatást.
Az ideiglenes rendelet és a vizsgálati eljárás folytatása
14.      2006. január 26‑án a Bizottság elfogadta a Kínai Népköztársaságból származó gyorsfűzők behozatalára ideiglenes dömpingellenes
vám kivetéséről szóló 134/2006/EK rendeletet (HL L 23., 13. o.; a továbbiakban: ideiglenes rendelet). Ez a rendelet 2006.
január 28‑ától kezdődően 33,3% ideiglenes dömpingellenes vámot vetett ki a felperes által gyártott gyorsfűzők behozatalára,
és 48,1% vámot a Kínából származó összes további gyorsfűzők behozatalára.
15.      A gyorsfűzők rendes értéke az olyan termelő‑exportálók esetén, amelyek – a felpereshez hasonlóan – nem rendelkeznek a piacgazdasági
feltételek szerint működő társaság státuszával, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének a) pontja értelmében olyan ellenőrzött
információk alapján került megállapításra, amelyet egy hasonló országban letelepedett termelő közölt. A Bizottság ideiglenes
döntése értelmében e tekintetben Irán volt a legmegfelelőbb és legésszerűbb választás. A rendes értéket tehát az Irán belső
piacán az iráni gyártó által a független vevőkkel szemben alkalmazott súlyozott átlagos eladási árként határozták meg.
16.      A gyorsfűzők exportára – egyedi elbánásban részesülő exportőrök és a Közösségen kívül letelepedett kapcsolt vállalkozások
közvetítésével a Közösségbe irányuló exportértékesítés tekintetében – a Közösségben független vevők részére történő értékesítési
ár alapján került meghatározásra, az alaprendelet 2. cikke (8) bekezdésének megfelelően. Ezen belül a felperes gyorsfűzőinek
exportára azon ár alapján került meghatározásra, amelyet a WWS a Közösségen belül az első független vevő felé alkalmazott,
amelyet 12,6%‑kal csökkentettek a gyár és a Közösség határa között felmerült költségekre – nevezetesen a szállítás, a biztosítás,
az árukezelés stb. költségeire – tekintettel.
17.      Az ideiglenes rendelet szerint a rendes érték és az exportárak összehasonlítását a gyári árak alapján, azonos kereskedelmi
szinten végezték. A rendes érték és az exportár tisztességes összehasonlítása érdekében az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdésével
összhangban figyelembe vették azokat a különbségeket, amelyek állítólag és bizonyítottan is befolyásolták az árakat, valamint
azok összehasonlíthatóságát. A felperest illetően kiigazítást hajtottak végre az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének i. pontja
alapján, mivel az exportértékesítés olyan kapcsolt vállalkozás közreműködésével történt, amely az érintett országtól különböző
és a Közösségen kívüli országban került bejegyzésre. Ez a kiigazítás azt jelentette, hogy a gyorsfűzők exportárából 18,6%‑ot
levontak a WWS eladási, adminisztratív és egyéb általános költségeire tekintettel, 1,8%‑ot a LECO ugyanezen költségeire tekintettel
és 5%‑ot e két vállalkozás ésszerű nyereségére tekintettel.
18.      A 2006. március 3‑i levelében a felperes benyújtotta az ideiglenes rendelet alkalmazására vonatkozó írásbeli észrevételeit.
Az ebben szereplő állítások között a felperes először is arra hivatkozott, hogy helytelen volt a WWS által alkalmazott exportárból
eladási, adminisztratív és egyéb általános költség, valamint a LECO és a WWS nyeresége címén bizonyos összeget azzal az indokkal
levonni, hogy a rendes érték és az exportár összehasonlítására ebben az esetben nem a kereskedelem azonos szintjén került
sor. Másodsorban megjegyezte, hogy hibákat vétettek a WWS eladási, adminisztratív és egyéb általános költségeinek kiszámítása
tekintetében, és különösen azt, hogy bizonyos közvetlen eladási költségeket kétszer számoltak el.
19.      2006. április 21‑én a felperes részt vett egy meghallgatáson. E meghallgatást követően 2006. április 26‑án a felperes kiegészítő
írásbeli észrevételeket nyújtott be.
20.      A 2006. május 24‑i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikkének (1) bekezdése alapján közölte a felperessel azon lényeges
tények és szempontok végleges összefoglalóját, amelyekre támaszkodni kívánt a végleges kiegyenlítő vámok megállapítására irányuló
javaslatában. A felperes ez e dokumentumra vonatkozó írásbeli észrevételeit 2006. június 5‑én nyújtotta be. A 2006. június
21‑i meghallgatáson szóbeli észrevételeket is megfogalmazott. Végül a 2006. július 3‑i levelében a Bizottság kiegészítő megjegyzésekkel
válaszolt a felperes észrevételeire.
A végleges rendelet
21.      2006. július 24‑én az Európai Unió Tanácsa elfogadta a [végleges rendeletet]. A felperesre kivetett végleges dömpingellenes
vámtételt 27,1%‑ban, míg a többi termelőre 47,4%‑ban határozta meg.
22.      A gyorsfűzők rendes értékének számítása kapcsán a Tanács a végleges rendeletben – az iráni termelőtől kapott összes információ
újraértékelését követően – megállapította, hogy az információk hiányosak és/vagy egymásnak ellentmondók voltak, és ezért a
végleges szinten nem lehetett azokat a gyorsfűzők rendes értékének számításához alapul venni. Ezért – az alaprendelet 2. cikke
(7) bekezdésének a) pontja értelmében – másik ésszerű alapot kellett használni a rendes érték kiszámításához. E tekintetben
a végleges rendeletben megállapításra került, hogy egyéb, gyorsfűzőket gyártó harmadik államból származó információ hiányában
a Tanács úgy vélekedett, hogy a panaszból és a közösségi gazdasági ágazattól származó adatok jelentették a legésszerűbb alapot
a gyorsfűzők rendes értékének a végleges szinten történő meghatározásához. Továbbá a végleges rendeletből következik, hogy
kiigazításokat alkalmaztak, hogy érvényesítsenek a vizsgálat során kapott sajátos, igazolt adatokat, nevezetesen az alapanyagok
és a fuvardíj árát.
23.      Az exportár az ideiglenes rendeletben rögzített eljárásnak megfelelően került meghatározásra (lásd a fenti 16. pontot).
24.      A végleges rendelet szerint a rendes érték és az exportárak összehasonlítását a gyári árak alapján, azonos kereskedelmi szinten
végezték. A felperest illetően a rendes érték és az exportár közötti tisztességes összehasonlítás érdekében – ellentétben
a 2006. március 3‑i levelében kifejtett első állításával – a WWS exportárának az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének i. pontja
szerinti kiigazítását elvégezték. A közösségi intézmények megerősítették azt az álláspontjukat, hogy egyfelől a felperes,
másfelől a LECO és a WWS közötti kapcsolat hasonlít a jutalék alapján dolgozó piaci szereplőéhez. Ugyanakkor a felperes 2006.
március 3‑i levelében felhozott második állításának vizsgálata – a LECO és a WWS egyes eladási költségei kétszeres figyelembe
vételére vonatkozóan – megerősítette, hogy elírás történt a költségek számítása során. Emiatt a WWS eladási, adminisztratív
és egyéb általános költségeinek levonását 18,6%‑ról 3,2%‑ra csökkentették. Végül a közösségi intézmények által elvégzett kiigazítás
3,2% levonást jelentett az exportárból a WWS esetén a közvetlen eladási, adminisztratív és egyéb általános költségek címén,
míg a LECO esetében 1,8%‑ot jelentett ugyanezen a címen, és 5%‑ot e két vállalkozás nyereségére tekintettel.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A 2006. október 19‑én nyilvántartásba vett keresetével a Dongguan a rendelet részleges megsemmisítése iránti keresetet indított
az Elsőfokú Bíróságon. Az ötödik tanács elnöke 2007. február 16‑i végzésével megengedte a Bizottság beavatkozását a Tanács
kérelmeinek támogatása végett. Az ötödik tanács elnöke 2007. április 29‑i végzésével megengedte az IML beavatkozását a Tanács
kérelmeinek támogatása végett.
A kereset alátámasztására a Dongguan két jogalapra hivatkozott.
Az első jogalap első részét az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének megsértésére alapította, amennyiben az intézmények
a rendes értéket és a gyorsfűzők exportárát a kereskedelem különböző szintjein hasonlították össze, e jogalap második részét
pedig a megfelelő ügyintézés és „gondos ellenőrzés” elvének megsértésére alapította, amennyiben az intézmények nem ellenőrizték
megfelelően a velük közölt adatokat. A második jogalapot az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése a) pontjának megsértésére
alapította, amennyiben az intézmények a végleges rendeletben az ideiglenes rendelethez képest anélkül módosították a gyorsfűzők
rendes értékének számítási módját, hogy azt nagyon komoly indokok igazolták volna.
Az első jogalap első részét illetően, amely a jelen fellebbezési eljárásban egyedül érintett, az Elsőfokú Bíróság megállapította,
hogy az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdése szerinti kiigazítás, amelynek során a Dongguan által a közösségi piacon forgalmazott
gyorsfűzők eladási költségével csökkentették az exportárat, szükséges volt a rendes érték és az említett gyorsfűzők exportára
közötti összehasonlítás során fellépő aránytalanság elkerülése céljából.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 40–53. pontjában többek között megállapította:
„40.      Elsődlegesen emlékeztetni kell arra, hogy a kereskedelempolitikai védintézkedések terén a Közösség intézményei széles mérlegelési
jogkörrel rendelkeznek az általuk vizsgálandó gazdasági, politikai és jogi helyzetek összetettségéből adódóan (a Bíróság C‑351/04. sz.,
Ikea Wholesale ügyben 2007. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑7723. o.] 40. pontja és az Elsőfokú Bíróság
T‑221/05. sz., Huvis kontra Tanács ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 38. pontja).
41.      Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy a kereskedelempolitikai védintézkedések terén a közösségi bíróságnak
arra kell korlátoznia az intézmények értékelése tekintetében végzett felülvizsgálatát, hogy betartották‑e az eljárási szabályokat,
a vitatott módszerválasztást megalapozó tények megfelelnek‑e a valóságnak, valamint nem történt‑e nyilvánvaló hiba e tények
értékelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑35/01. sz., Shanghai Teraoka
Electronic kontra Tanács ügyben 2004. október 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3663. o.] 48. és 49. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a T‑300/03. sz., Moser Baer India kontra Tanács ügyben 2006. október 4‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., II‑3911. o.] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ez a korlátozott bírósági
felülvizsgálat kiterjed különösen a dömpingkülönbözet különböző számítási módszerei közötti választásra és valamely termék
rendes értékének felbecsülésére (lásd a fenti 40. pontban az Ikea Wholesale ügyben hozott ítélet 41. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
42.      Az ítélkezési gyakorlat alapján mind a levélből, mind az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének szerkezetéből kiderül, hogy
az exportár vagy a rendes érték kiigazítása kizárólag csak az árakat, és így az azok összehasonlíthatóságát érintő tényezőkre
vonatkozó különbségek figyelembevétele érdekében végezhető el (az Elsőfokú Bíróság T‑88/98. sz., Kundan és Tata kontra Tanács
ügyben 2002. november 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4897. o.] 94. pontja). Ez azt jelenti más szóval, hogy a kiigazítás
célja a rendes érték és az exportár közötti szimmetria helyreállítása, amelynek eredményeként, ha a kiigazítást indokoltan
végezték, ez azt jelenti, hogy az helyreállította a rendes érték és az exportár közötti szimmetriát. Ezzel szemben, ha a kiigazítást
indokolatlanul végezték el, ez azt jelenti, hogy továbbra is fennmarad a rendes érték és az exportár közötti aszimmetria (az
Elsőfokú Bíróság T‑249/06. sz., Interpipe Niko Tube és Interpipe NTRP kontra Tanács ügyben 2009. március 10‑én hozott ítéletének
[EBHT 2009., II‑383. o.] 194. és 195. pontja).
43.      Az Elsőfokú Bíróságnak tehát erre tekintettel kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy az intézmények által választott összehasonlítási
szintet figyelembe vették‑e a rendes érték és az exportár számításakor, és ezt követően igazolnia, hogy a végrehajtott kiigazítás
eredményeként e két tényező összehasonlításában a szimmetria helyreállt, vagy épp ellenkezőleg, a kereskedelem különböző szintjein
történő összehasonlításhoz vezetett.
44.      A jelen esetben a végleges rendelet (22) preambulumbekezdéséből következik, hogy a Kínából származó gyorsfűzők rendes értékét
és exportárát az intézmények azonos kereskedelmi szinten hasonlították össze, nevezetesen »ex gyár« paritáson. Ami pedig a
felperes által gyártott gyorsfűzőket illeti, a 2006. július 3‑i levélben kifejtésre került, hogy e termékeknek mind a rendes
értéke, mind az exportára még az előtt meghatározásra került, hogy az értékesítési folyamatba közvetítő piaci szereplő lépett
volna be, azaz még azelőtt, hogy a felperes gyorsfűzői értékesítésébe a LECO és a WWS beléptek.
45.      Ezután egyfelől az exportárat illetően emlékeztetni kell arra, hogy a felperes nem vitatja, hogy ennek számítása az alaprendelet
2. cikkének (8) bekezdése alapján történt. Ugyanis a felperes – az intézményekkel együtt – elismeri, hogy a gyorsfűzők exportára
megfelel annak az árnak, amelyet a WWS alkalmazott a közösségi piacon a független vevőkkel szemben, amint az a végleges rendelet
(21) preambulumbekezdésében és erre történő utalással az ideiglenes rendelet (41) és (42) preambulumbekezdésében megállapításra
került.
46.      A rendes értéket illetően másrészt a felperes úgy véli, hogy ezt az értéket az alaprendelet 2. cikkének (1) és (3) bekezdése
alapján kellett volna megállapítani, és így meg kellett volna egyeznie a gyorsfűzőknek a WWS által a kínai nemzeti piacon
alkalmazott árával.
47.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése b) pontjának szövegéből következik, hogy
a Kínából származó termékek rendes értékének az ugyanezen rendelet 2. cikkének (1)–(6) bekezdésében rögzített szabályok szerinti
meghatározása egyedi, sajátos esetekre korlátozott, amelyekben az érintett termelők – az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének
c) pontjában meghatározott feltételeknek és eljárásoknak megfelelően – igazolt kérelmet terjesztettek elő, annak igazolására,
hogy piacgazdasági feltételek érvényesülnek velük szemben (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑255/01. sz., Changzhou
Hailong Electronics & Light Fixtures és Zhejiang Yankon kontra Tanács ügyben 2003. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑4741. o.] 40. pontját).
48.      Márpedig a jelen esetben meg kell állapítani, hogy a végleges rendelet (14) preambulumbekezdése szerint a felperes által – az
alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja alapján – előterjesztett kérelmet elutasították. Ezért a felperes gyorsfűzőinek
rendes értéke nem egyezhet meg az e termékeknek a felperes nemzeti piacán alkalmazott árával, azaz a WWS által a kínai piacon
alkalmazott árral, mivel az került megállapításra, hogy a rendes kereskedelmi forgalomban nem vett részt a termék.
49.      Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a felperes által e tekintetben tett, a [250/85. sz.,] Brother Industries kontra Tanács
ügyben [1988. október 5‑én] hozott ítélet [EBHT 1988., 5683. o.] 15–18. pontjára vonatkozó hivatkozás nem releváns a jelen
ügyben. Ugyanis ebben az ítéletben, bár a Bíróság megállapította, hogy az intézmények jogosan számították a Japánból származó
behozatal rendes értékét azon az értékesítési áron, amelyet a forgalmazó a nemzeti piacon alkalmazott, ez a megállapítás azon
a tényen alapult, hogy Japán piacgazdasággal rendelkező ország.
50.      Meg kell állapítani továbbá, hogy a végleges rendelet (17) preambulumbekezdése szerint az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése
a) pontjának megfelelően elfogadható alapot alkalmaztak a felperes által gyártott gyorsfűzők rendes értékének kiszámítására.
Az ítélkezési gyakorlat szerint e rendelkezés célja pontosan annak elkerülése, hogy olyan árakat és költségeket vegyenek figyelembe,
amelyek piacgazdasággal nem rendelkező országokban használatosak, mivel ezek nem a normál piaci erők következtében előálló
tényezők (lásd analógia útján a Bíróság C‑305/86. és C‑160/87. sz., Neotype Techmashexport kontra Bizottság és Tanács egyesített
ügyekben 1990. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑2945. o.] 26. pontját és a C‑16/90. sz. Nölle‑ügyben 1991. október
22‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑5163. o.] 10. pontját). A felperes gyorsfűzői tekintetében pedig a 2006. július 3‑i
levélből következik, hogy a rendes értéket hasonló közösségi termelők gyártási, adminisztratív és egyéb általános költségei,
valamint ésszerű nyersége becslése alapján számították ki. Ez a számítás azonban semmilyen közvetlen eladási költséget nem
tartalmazhatott, mivel – amint azt a felperes is többször elismeri, nevezetesen a vizsgálat során a kérdőívre adott, a Bizottságnak
megküldött válaszaiban, valamint a 2006. június 5‑i levélben – a LECO és a WWS végezték a felperes termékeinek értékesítését.
51.      Abból a módszerből tehát, amely szerint a felperes gyorsfűzői rendes értékét kiszámították, és különösen abból, hogy a számításban
nem vették figyelembe az eladási költségeket, az következik, hogy aránytalanság állna fenn a felperes gyorsfűzőinek rendes
értéke és exportára összehasonlításakor, ha az intézmények nem alkalmaztak volna kiigazítást az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdése
alapján úgy, hogy a felperes gyorsfűzőinek a közösségi piacon történő értékesítéséből adódó eladási költségeket levonták az
exportárból.
52.      Következésképpen megállapítható, hogy az intézmények nem követtek el nyilvánvaló mérlegelési hibát azzal, hogy az alaprendelet
2. cikkének (10) bekezdése alapján kiigazították a felperes által gyártott gyorsfűzők exportárát.
53.      A fentiek alapján a felperes első jogalapjának első részét el kell utasítani.”

A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
Fellebbezésében a Dongguan azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elutasítja a Dongguan első fokon előadott első
jogalapjának első részét,
–        határozzon a jogvitáról, megsemmisítve a végleges rendeletet, amennyiben azon vám összegét meghaladó dömpingellenes vámot
vet ki a Dongguan által gyártott emelőkaros gyorsfűzőkre, amely vámot akkor kellene fizetni, ha az exportár vitatott kiigazítására
nem került volna sor, és
–        kötelezze a Tanácsot a jelen eljárás, valamint az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére.
Válaszbeadványában a Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést,
–        másodlagosan utasítsa el a keresetet, és
–        mindenesetre kötelezze a Dongguant a fellebbezés költségeinek viselésére.
A Bizottság úgy nyilatkozott, hogy a Tanács álláspontját fogadja el.
Az IML a Tanács kérelmeit támogatja.

A fellebbezésről
A Dongguan egyetlen jogalappal kéria megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elutasította
az első jogalapnak az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének megsértésére alapított első részét, mivel az intézmények a gyorsfűzők
rendes értékét és exportárát a kereskedelem különböző szintjein hasonlították össze.

A felek érvei
A Dongguan álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság nem biztosított megfelelő joghatást az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének
a) pontjában meghatározott analóg rendes érték fogalmának.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a Dongguan szerint tévesen jutott arra a következtetésre, hogy ez az analóg rendes érték
megfelel azon időpontban fennálló érték szintjének, amikor a gyorsfűzők elhagyják a Dongguan kínai gyártósorát, bár magában
a megtámadott ítéletben megállapításra került, hogy a belföldi értékesítésre és az exportra vonatkozó eladási, adminisztratív
és egyéb általános költségeket nem a kínai társaság viselte, hanem piacgazdasággal rendelkező országbeli, mégpedig a hongkongi
kapcsolt vállalkozások.
A Dongguan a megtámadott ítélet 38., 50., 60. és 63. pontjának együttes értelmezése alapján továbbá azt állítja, hogy nem
vitatott, hogy a LECO és a WWS részéről Hongkongban felmerült eladási, adminisztratív és egyéb általános költségek az exportra
történő és a kínai értékesítés címén felmerült költségek voltak, és hogy nem volt vitatott az a tény, hogy a Dongguan számára
nem merült fel eladási költség Kínában. E tekintetben ez utóbbi szerint az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének megsértése
közvetlenül következik az e rendelet 2. cikke (7) bekezdésének a) pontjával kapcsolatos érvből.
A Dongguan szerint az a tény, hogy a LECO és a WWS végezték a termékei értékesítését, irreleváns a rendes érték meghatározását
tekintve, mivel ez az érték analóg rendes érték, és így nem alapozható a nála felmerült költségekre. Következésképpen téves
az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 50. pontjában tett azon megállapítás, miszerint semmilyen közvetlen eladási
költséget nem tartalmazhatott ez a számítás, mivel a LECO és a WWS végezték a Dougguan termékeinek értékesítését.
Másfelől helytálló az állítás, hogy – mivel a LECO és a WWS végezték a felperes termékeinek értékesítését – ez utóbbi tény
releváns a fellebbező forgalmazási láncában azon szint meghatározását illetően, amelynek tekintetében az alaprendelet 2. cikke
(7) bekezdésének a) pontja alapján meghatározott rendes érték ténylegesen analóg rendes érték volt. A Dongguan szerint a jelen
esetben a fellebbező forgalmazási láncában figyelembe veendő megfelelő időpont a „WWS általi átadás” pillanatának felel meg,
vagyis azon rendes értéknek, amelyért az első nem kapcsolt személy részére a termék eladásra kerül a belső piacon.
A Tanács emlékeztet arra, hogy nem vitatottak azok a tények, amelyekre e jogalap vonatkozik. Azt állítja, hogy az intézmények
joggal számították a képzett rendes értéket azon vállalkozás „ex gyár” paritásán, amelynek a közösségi gazdasági ágazat adatai
alapján semmilyen közvetlen eladási költséget sem kellett viselnie termékei belső piacon való értékesítése után. Az exportárat
a WWS által az első független vevővel szemben alkalmazott ár alapján határozták meg.
Továbbá az intézmények a Dongguan által alkalmazott exportárat kiigazították az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének i. pontja
alapján, mivel a Dongguan nem közvetlenül értékesítette független vevők részére a termékeit, hanem a teljes exportértékesítést
a Hongkongban bejegyzett két kapcsolt vállalkozásán, mégpedig a LECO‑n és a WWS‑n keresztül végezte. A közösségi intézmények
ebből arra következtettek, hogy egyfelől a Dongguan, másfelől a kapcsolt vállalkozásai, a LECO és a WWS közötti kapcsolat
hasonlít a jutalék alapján dolgozó piaci szereplőéhez.
A Tanács szerint a Dongguan nem állította, hogy az intézmények megsértették az alaprendelet 2. cikkének (1)–(3) bekezdését
és (7) bekezdésének a) pontját, mivel a képzett rendes értékben nem vették figyelembe az eladási költségeket. Végül úgy ítéli
meg, hogy az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdése i. pontjának megsértésére vonatkozó hivatkozás kizárólag azon az állításon
alapul, hogy a rendes érték megfelel a „WWS általi átadás” pillanatának. Ez a megállapítás nyilvánvalóan téves és mindenesetre
elfogadhatatlan, amennyiben az Elsőfokú Bíróság ténymegállapításait vitatja. Következésképpen az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdése
i. pontjának állítólagos megsértésére vonatkozó hivatkozást szintén el kell utasítani.

A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy a rendes érték és az exportár meghatározása eltérő szabályok alapján történik, és ennélfogva a szóban
forgó eladási, adminisztratív és egyéb általános költségeket nem kell feltétlenül egyformán alkalmazni az egyes esetekben.
A két érték közötti esetleges különbségek azonban figyelembe vehetők az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdésében foglalt
kiigazítások keretében (lásd ebben az értelemben a C‑69/89. sz., Nakajima kontra Tanács ügyben 1991. május 7‑én hozott ítélet
[EBHT 1991., I‑2069. o.] 73. pontját).
E tekintetben az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének mind a szövegéből, mind pedig a szerkezetéből következik, hogy az
exportár vagy a rendes érték kiigazítása kizárólag csak az árakat, és így az azok összehasonlíthatóságát érintő tényezőkre
vonatkozó különbségek figyelembevétele érdekében végezhető el.
A jelen ügyben a Dongguan lényegében azt állítja, hogy az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének a) pontja alapján meghatározott
analóg rendes értéknek meg kell egyeznie azzal a rendes értékkel, amely a jelen esetben megfelel a „WWS általi átadás” pillanatában
fennálló értéknek. Azt állítja, hogy mivel a jelen esetben az érintett ország nem piacgazdasággal rendelkező ország, az alaprendelet
2. cikke (7) bekezdésének a) pontja alapján meghatározott rendes értéknek meg kell felelnie annak a rendes értéknek, amelyet
piacgazdasági feltételek mellett állapítanak meg, azaz megegyezik azzal a rendes értékkel, amelyért az első nem kapcsolt személy
– vagyis az első független vevő – részére a termék eladásra kerül a belső piacon.
A Dongguan szerint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben egyetértett az exportárnak a „WWS általi átadás” pillanatát
megelőző időpontban fennálló árra történő csökkentésével, és következésképpen megsértette a rendes érték és az exportár közötti
szimmetria elvét, amely exportárnak a „WWS általi átadás” pillanatában fennálló árral kellett volna megegyeznie, ami az alaprendelet
2. cikke (10) bekezdése megsértésének minősül.
A jelen ügyben a végleges rendelet (18) preambulumbekezdéséből következik, hogy a rendes értéket a közösségi gazdasági ágazattól
származó adatok alapján határozták meg. A végleges rendelet (21) preambulumbekezdése értelmében az ideiglenes rendelet (41)
és (42) preambulumbekezdésében meghatározott általános módszer megerősítést nyert.
A végleges rendelet (22) preambulumbekezdése értelmében e gyorsfűzők rendes értékét és exportárát „ex gyár” paritáson és azonos
kereskedelmi szinten hasonlították össze. E preambulumbekezdés szerint a rendes érték és az exportárak tisztességes összehasonlítása
érdekében az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdésével összhangban figyelembe vették azokat a különbségeket, amelyek állítólag
és bizonyítottan is befolyásolták az árakat, valamint azok összehasonlíthatóságát. Kiigazításokat a gyorsfűzők Dongguan által
a közösségi piacon való forgalmazásából fakadó költségek vonatkozásában fogadtak el.
A Dongguan azonban először is a fent hivatkozott Brother Industries kontra Tanács ügyben hozott ítélet 15–18. pontjára hivatkozva
azt állítja, hogy a szóban forgó fő kérdés a forgalmazási lánc azon szintjének meghatározása, amelynek az alaprendelet 2. cikke
(7) bekezdésének a) pontja értelmében az analóg rendes értéknek meg kell felelnie, vagyis a piacgazdasági feltételek mellett
megállapított rendes értéknek.
Kétségtelen, hogy ezen ítéletből az következik, hogy mivel a rendes érték megállapítása valamely termék azon eladási árának
meghatározására irányul, amely ár akkor állna fenn, ha e terméket a származási országában vagy export során értékesítenék,
e különleges esetben indokolt lenne a kapcsolt forgalmazó értékesítési árának alkalmazása, mivel ezen árakat lehetne a termék
rendes kereskedelemi forgalom során alkalmazott első eladási árának tekinteni. A jelen ügyben azonban az érintett ország piacgazdasággal
rendelkezik. A jelen esetben viszont a szóban forgó gyorsfűzők rendes értékét a jelen ítélet 27. pontjában meghatározott ésszerű
alapon, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése a) pontjának megfelelően határozták meg az alapján, hogy az érintett ország
nem rendelkezik piacgazdasággal.
Bár az alaprendelet 2. cikkének (1) bekezdése kimondja azon általános elvet, miszerint a rendes érték rendszerint az exportáló
országban a független vevők által a rendes kereskedelmi forgalom keretében ténylegesen fizetett vagy fizetendő árakon alapszik,
sem e rendelet 2. cikke (7) bekezdésének szövegéből, sem annak szerkezetéből, sem pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából
nem következik, hogy amikor az uniós intézmények „másik ésszerű alapon” határozzák meg a rendes értéket, e rendes értéknek
mindig meg kell egyeznie azzal a rendes értékkel, amelyért a terméket az első független vevőnek értékesítik. Ezen értelmezés
korlátozná az uniós intézményeknek a piacgazdasággal nem rendelkező országokbeli rendes érték meghatározására irányuló mérlegelési
jogkörét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Ikea Wholesale ügyben hozott ítélet 40. pontját).
Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg az alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése, amely kizárólag a piacgazdasági feltételek
alapján működő exportvállalkozás rendes értékének számítására vonatkozik.
Az előző megfontolásokra tekintettel el kell ismerni, hogy az intézmények joggal számították a képzett rendes értéket az „ex
gyár” paritáson, mivel a szóban forgó társaságnak semmilyen közvetlen eladási költsége sem merült fel a belső piacon való
értékesítései tekintetében.
A megtámadott ítélet 51. pontjában az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy aránytalanság állna fenn a Dongguan
gyorsfűzőinek rendes értéke és exportára összehasonlításakor, ha az intézmények nem alkalmaztak volna kiigazítást az alaprendelet
2. cikkének (10) bekezdése alapján úgy, hogy a Dongguan gyorsfűzőinek a közösségi piacon történő értékesítéséből adódó eladási
költségeket levonták az exportárból, mivel az eladási költséget nem számították bele a rendes érték meghatározásába.
Az ilyen kiigazításhoz az intézményeknek olyan – a gyorsfűzők Dongguan által a közösségi piacon történő értékesítéséből adódó
eladási költséghez hasonló – elemekre kellett támaszkodniuk, amelyek meghatározott mértékben érintik az exportár és a rendes
érték közötti összehasonlítást.
A jelen esetben az intézmények az exportárat a Dongguannal kapcsolt vállalkozások által az első független vevővel szemben
alkalmazott ár alapján határozták meg. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában kifejti, hogy a Dongguan elismeri
– és az intézmények megerősítik, hogy e gyorsfűzők exportára megegyezik a WWS által a független vevőkkel szemben a közösségi
piacon alkalmazott árral.
Következésképpen a képzett rendes érték és az exportár a jelen esetben két különböző kereskedelmi szinten került meghatározásra,
amely igazolta a kiigazítást.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a Dongguan független vevők számára történő értékesítései hiányának az uniós intézmények
által végzett, az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének i. pontja szerinti kiigazítás céljából történő figyelembevétele
összehasonlíthatóvá tette a kereskedelem azonos szintjén a rendes értéket és az exportárat a dömpingkülönbözet meghatározása
céljából, az ugyanezen rendelkezés szerinti tisztességes összehasonlítás kötelezettségének megfelelően. E kiigazításból következik,
hogy e két elem egyike sem tartalmazza a közvetlen eladási költségeket.
Következésképpen az intézmények és az Elsőfokú Bíróság sem vétett hibát az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének i. pontja
szerinti kiigazítás elvégzésekor.
E körülmények között el kell utasítani a Dongguan által felhozott egyetlen jogalapot.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Dongguant,
mivel pervesztes lett, a Tanács és az IML kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen eljárás költségeinek viselésére. Az
említett 69. cikk 4. §‑a értelmében, amelyet az említett 118. cikk értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell,
a Bizottság az elsőfokú eljárásban beavatkozó félként maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság a Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co. Ltd‑t kötelezi a saját költségein túl az Európai Unió Tanácsa és az IML
Industria Meccanica Lombarda Srl részéről felmerült költségek viselésére.
3)
Az Európai Bizottság maga viseli a saját költségeit.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.