CELEX: 62014CJ0048
Tužba za poništenje
Direktiva 2013/51/Euratom
Izbor pravne osnove
Ugovor o EZAE‑u
Članci 31. i 32. AE‑a
Ugovor o FEU‑u
Članak 192. stavak 1. UFEU‑a
Zaštita ljudskog zdravlja
Radioaktivne tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju
Pravna sigurnost
Lojalna suradnja među institucijama

Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Direktive Vijeća 2013/51/Euratom od 22. listopada 2013. o utvrđivanju zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju (
SL L 296, str. 12
., u daljnjem tekstu: pobijana direktiva).
Pravni okvir
Ugovor o EZAE‑u
Članci 30. do 32. AE‑a, koji u glavi drugoj Ugovora o EZAE‑u čine dio Poglavlja III. naslovljenog „Zaštita zdravlja“, određuju:
„Članak 30.
U Zajednici se utvrđuju osnovni standardi za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućih zračenja.
Izraz ,osnovni standardi' znači:
(a)
najviše dopuštene doze koje jamče odgovarajuću sigurnost,
(b)
najviše dopuštene razine izloženosti i zagađenja,
(c)
temeljna načela koja uređuju zdravstveni nadzor radnika.
Članak 31.
Komisija izrađuje osnovne standarde nakon pribavljanja mišljenja skupine osoba koje iz redova znanstvenih stručnjaka u državama članicama, posebice stručnjaka za javno zdravstvo, imenuje Znanstveni i tehnički odbor. Komisija o tim osnovnim standardima pribavlja mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora.
Vijeće uspostavlja osnovne standarde nakon savjetovanja sa Skupštinom i na prijedlog Komisije koja mu prosljeđuje mišljenja dobivena od navedenih Odbora; Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom.
Članak 32.
Na zahtjev Komisije ili države članice osnovni se standardi mogu izmijeniti ili dopuniti u skladu s postupkom utvrđenim u članku 31.
Komisija ispituje svaki zahtjev koji podnese država članica.“ [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 106.a stavkom 3. AE‑a, „odredbe Ugovora [EU] i Ugovora [FEU] ne odstupaju od odredaba ovog Ugovora“. [neslužbeni prijevod]
Direktiva 98/83/EZ
Direktiva Vijeća 98/83/EZ od 3. studenoga 1998. o kvaliteti vode namijenjene za ljudsku potrošnju (
SL L 330, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 51.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. (
SL L 188, str. 14
., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 185., u daljnjem tekstu: Direktiva 98/83) u članku 1. određuje:
„1.   Ova se Direktiva odnosi na kvalitetu vode namijenjene za ljudsku potrošnju.
2.   Cilj je ove Direktive zaštita zdravlja ljudi od negativnih učinaka bilo kakvog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju osiguravanjem njezine zdravstvene ispravnosti i čistoće.“
Članak 5. Direktive 98/93 naslovljen „Standardi kvalitete“ u stavcima 1. i 2. glasi:
„1.   Države članice utvrđuju vrijednosti koje se primjenjuju na vodu namijenjenu za ljudsku potrošnju za parametre određene u Prilogu I.
2.   Vrijednosti određene u skladu sa stavkom 1. ne smiju biti blaže od vrijednosti određenih u Prilogu I. Kada je riječ o parametrima određenima u Prilogu I., dijelu C, vrijednosti se moraju odrediti samo za potrebe praćenja stanja te za ispunjavanje obveza određenih u članku 8.“
Dio C Priloga I. Direktivi 98/83 naslovljen „Indikatorski parametri“ propisuje:
„[…]
Radioaktivnost
Parametar:
Vrijednost parametra
Jedinica
Napomene
Tricij
Bq/l
Napomene 8. i 10.
Ukupna indikativna doza
0,10
mSv/godina
Napomene 9. i 10.
[...]
Napomena 8
: Učestalost praćenja utvrdit će se kasnije u dodatku II.
Napomena 9
: Isključujući tricij, kalij-40, radon i produkte raspada radona; učestalost praćenja, metode praćenja i najpogodnije lokacije za točke praćenja utvrdit će se kasnije u Prilogu II.
Napomena 10
:1. Komisija usvaja mjere propisane napomenom 8. o učestalosti praćenja i napomenom 9. o učestalosti praćenja, metodama praćenja i najznačajnijim lokacijama točaka praćenja iz Priloga II. Te mjere, namijenjene izmjeni elemenata ove Direktive koji nisu ključni, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 12. stavka 3.
Pri donošenju tih mjera Komisija između ostalog uzima u obzir relevantne odredbe postojećeg zakonodavstva ili odgovarajuće programe praćenja, uključujući rezultate praćenja koji iz njih proizlaze.
[…]“
Pobijana direktiva
Budući da se Prijedlog COM (2012) 147
final
Komisije od 28. ožujka 2012. o utvrđivanju zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju temeljio na člancima 31. i 32. AE‑a, Parlament je zakonodavnom rezolucijom od 12. ožujka 2013. odobrio izmjene u vezi sa zamjenom te pravne osnove onom koja proizlazi iz pravne osnove članka 192. stavka 1. UFEU‑a.
Međutim, Vijeće je odbilo planiranu izmjenu pravne osnove Parlamenta te je 22. listopada 2013. donijelo pobijanu direktivu na temelju članaka 31. i 32. AE‑a.
Uvodne izjave 1. do 5. pobijane direktive glase:
„(1)
Konzumacija vode jedan je od načina unošenja radioaktivnih tvari u ljudsko tijelo. U skladu s Direktivom Vijeća 96/29/Euratom [od 13. svibnja 1996. o utvrđivanju osnovnih sigurnosnih normi za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja (
SL L 159, 29.6.1996., str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 81.)] udio izlaganja za stanovništvo kao cjelinu u djelatnostima koje uključuju opasnosti od ionizirajućeg zračenja mora se održavati na razini toliko niskoj koliko je to razumno moguće postići.
(2)
S obzirom na značaj koju za ljudsko zdravlje ima kvaliteta vode namijenjena za ljudsku potrošnju, potrebno je, na razini Zajednice, utvrditi standarde kvalitete koji imaju funkciju indikatora i osigurati praćenje usklađenosti s tim standardima.
(3)
Direktiva Vijeća 98/83 […] utvrđuje indikatorske parametre u vezi s radioaktivnim tvarima u Prilogu I. dijelu C te povezane odredbe o praćenju u njezinom Prilogu II. Međutim, ti parametri obuhvaćeni su osnovnim standardima definiranima u članku 30. Ugovora [AE].
(4)
Zahtjeve za praćenje razina radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju stoga bi trebalo donijeti posebnim zakonodavnim tekstom koji osigurava ujednačenost, koherentnost i cjelovitost zakonodavstva o zaštiti od zračenja u skladu s Ugovorom o [EZAE‑u].
(5)
S obzirom na to da je Zajednica nadležna za donošenje osnovnih sigurnosnih standarda za zaštitu zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja, odredbe ove Direktive zamjenjuju one iz Direktive 98/83/EZ u pogledu zahtjeva za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju.“
Članak 1. pobijane direktive određuje:
„Ovom Direktivom utvrđuju se zahtjevi za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Njome se utvrđuju vrijednosti parametara te učestalosti i metode za praćenje radioaktivnih tvari.“
Članak 2. točka 3. pobijane direktive definira „indikativnu dozu” (u daljnjem tekstu: ID) kao „predviđen[u] efektivn[u] doz[u] za jednu godinu unošenja koja proizlazi iz svih radionuklida čija je prisutnost otkrivena u opskrbi vode namijenjene za ljudsku potrošnju, prirodnog i umjetnog podrijetla, ali s iznimkom tricija, kalija-40, radona i kratkoživućih proizvoda raspada radona“.
U skladu s člankom 5. stavkom 1. pobijane direktive, „[d]ržave članice određuju vrijednosti parametara primjenjive za praćenje radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju u skladu s Prilogom I“.
Prilog I. pobijanoj direktivi naslovljen „Vrijednosti parametara za radon, tricij i ID vode namijenjene za ljudsku potrošnju“ glasi kako slijedi:
„
Parametar
Vrijednost parametara
Jedinica
Napomene

Radon
Bq/l
(Napomena 1.)

Tricij
Bq/l
(Napomena 2.)

ID
0,10
mSv

Napomena 1.:
(a)
Države članice mogu utvrditi razinu za radon za koju je procijenjeno da ne smije biti premašena i ispod koje bi se trebala nastaviti optimizacija zaštite, bez ugrožavanja opskrbe vodom na nacionalnoj ili regionalnoj razini. Razina koju utvrđuje država članica može biti viša od 100 Bq/l, ali mora biti niža od 1000 Bq/l. Kako bi se pojednostavilo nacionalno zakonodavstvo, država članica može odlučiti prilagoditi vrijednost parametara ovoj razini.
(b)
Korektivne mjere za zaštitu od zračenja smatraju se opravdanima, bez daljnjeg razmatranja, kada koncentracije radona premašuju 1000 Bq/l.
Napomena 2.: Povišene razine tricija mogu ukazivati na prisutnost drugih umjetnih radionuklida. Ako koncentracija tricija premašuje svoju vrijednost parametara, potrebna je analiza prisutnosti drugih umjetnih radionuklida.“
Članak 6. stavci 1. i 2. pobijane direktive propisuju:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se praćenje radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju poduzima u skladu sa strategijama i učestalošću praćenja određenima u Prilogu II., radi provjere ispunjavaju li vrijednosti radioaktivnih tvari vrijednosti parametara utvrđene u skladu s člankom 5. stavkom 1.
[…]
2.   Praćenje koje se provodi u pogledu ID‑a i analitička obilježja djelovanja u skladu su sa zahtjevima određenima u Prilogu III.“
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
Odlukama predsjednika Suda od 14. svibnja, 28. svibnja i 26. lipnja 2014., Francuskoj Republici, Komisiji i Češkoj Republici odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Vijeća.
Parlament od Suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu direktivu i
—
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće, koje podupiru Češka Republika, Francuska Republika i Komisija, zahtijeva od Suda da:
—
odbije tužbu i
—
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Vijeće, koje podržavaju Francuska Republika i Komisija, podredno zahtijeva da se u slučaju da Sud usvoji tužbu, održe učinci pobijane direktive sve do stupanja na snagu u razumnome roku novoga propisa koji će je zamijeniti.
O tužbi
Parlament ističe tri tužbena zahtjeva u prilog svojoj tužbi. Prvi se odnosi na pogrešan izbor pravne osnove na kojoj se temelji pobijana direktiva, drugi na povredu načela pravne sigurnosti a treći na povredu načela lojalne suradnje među institucijama navedenog u članku 13. stavku 2. UEU‑a.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom izboru pravne osnove na kojoj se temelji pobijana direktiva
Argumentacija stranaka
Pozivajući se na uvodne izjave 3. do 5. pobijane direktive, Parlament tvrdi da glavni cilj pobijane direktive odgovara ciljevima politike Europske unije u području okoliša, nabrojanima u članku 191. stavku 1. UFEU‑a, osobito ciljevima zaštite ljudskog zdravlja i razboritog i racionalnog korištenja prirodnih bogatstava. Smatra da se pobijana direktiva stoga trebala temeljiti na članku 192. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑411/06,
EU:C:2009:518
, t. 45. do 47.).
Parlament ističe da iz članka 1. Direktive 98/93 proizlazi da se uređenje uspostavljeno potonjom trebalo primjenjivati na sve oblike zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju neovisno o izvoru. Stoga smatra da pobijana direktiva razbija ujednačenost uređenja uspostavljenog Direktivom 98/83.
Prema mišljenju Parlamenta, iz obrazloženja Prijedloga COM (2012) 147
final
Komisije proizlazi da je potonja smatrala da određene odredbe Direktive 98/83, to jest one koje se nalaze u dijelu C njezinog Priloga I. i u njezinom Prilogu II., zapravo ulaze u područje primjene članaka 30. do 32. AE‑a. Međutim, Uredba br. 596/2009 unijela je u dio C Priloga I. Direktivi 98/83 napomenu 10. o radioaktivnim tvarima. Uredba br. 596/2009 temeljila se na članku 175. stavku 1. UEZ‑a koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a. Ni zakonodavac Unije ni Komisija tom prilikom nisu smatrali potrebnim toj Uredbi kao pravnu osnovu dodati odredbe Ugovora o EZAE‑u.
U ovom slučaju, umjesto da pristupi izmjeni Direktive 98/83 radi uključivanja odredbi o vrijednostima parametara za radioaktivne tvari kao i odredbe koje se odnose na njihovo praćenje, Vijeće je odobrilo prijedlog koji iskrivljava ujednačeno uređenje uspostavljeno tom direktivom.
U svojoj replici Parlament također tvrdi da njegova teza ne dovodi u pitanje načelo navedeno u članku 106.a stavku 3. AE‑a. Naime, prema mišljenju Parlamenta, pobijana direktiva trebala je imati svoju pravnu osnovu u članku 192. stavku 1. UFEU‑a jer ona ulazi u zakonski okvir uspostavljen Direktivom 98/83. Smatra da je Vijeće pobijanom direktivom, postupajući na temelju članaka 31. i 32. AE‑a, propisalo nova pravila o posebnom vidu okvira uspostavljenog Direktivom 98/83, to jest zahtjeve za zaštitu u pogledu radioaktivnih tvari prisutnih u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju, te je time djelovalo protiv cilja koji se nastoji postići tom direktivom. Pri određivanju prikladne pravne osnove pobijane direktive trebalo je uzeti u obzir, kao prvo, to da Direktiva 98/83 čini kamen temeljac uređenja zaštite ljudskog zdravlja od negativnih učinaka koji su posljedica svakog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju i, kao drugo, da pobijana direktiva zahvaća upravo u jedan vid uređenja uspostavljenog Direktivom 98/83 (vidjeti presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑656/11,
EU:C:2014:97
, t. 50., 51., 64. i 66.).
Vijeće i intervenijenti, nakon što su podsjetili da odredbe Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u, u koje ulaze članci 31. i 32. AE‑a, treba široko tumačiti kako bi se osigurao njihov koristan učinak (presude Parlament/Vijeće, C‑70/88,
EU:C:1991:373
, t. 14., C‑70/88, Komisija/Vijeće, C‑29/99,
EU:C:2002:734
, t. 78. do 80., kao i C‑29/99, ČEZ, C‑115/08,
EU:C:2009:660
, t. 100. i 112.) odgovaraju da se s obzirom na svrhu i sadržaj pobijane direktive ona valjano temeljila na člancima 31. i 32. AE‑a.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti da u skladu s člankom 31. AE‑a Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije i nakon savjetovanja s Parlamentom, uspostavlja osnovne standarde iz članka 30. AE‑a o zaštiti zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja. Članak 32. dodaje da se na zahtjev Komisije ili države članice osnovni standardi mogu izmijeniti u skladu s tim istim postupkom.
Iako se preambula pobijane direktive poziva na članke 31. i 32. AE‑a, ona ne sadrži izmjenu osnovnih standarda koji su prethodno doneseni na temelju Ugovora o EZAE‑u jer samo članak 31. AE‑a može biti njezina pravna osnova.
Što se tiče članka 192. stavka 1. UFEU‑a, on propisuje da Parlament i Vijeće odlučuju u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom kada odlučuju o aktivnostima koje Unija poduzima radi ostvarivanja njezinih ciljeva u području okoliša koji među ostalim uključuju zaštitu zdravlja ljudi.
U vezi s pitanjem može li pobijana direktiva biti valjano donesena na temelju članka 31. AE‑a, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su svrha i sadržaj tog akta (vidjeti osobito presude Parlament/Vijeće,
EU:C:1991:373
, t. 9.; Parlament/Vijeće, C–130/10,
EU:C:2012:472
, t. 42.; Komisija/Vijeće, C‑137/12,
EU:C:2013:675
, t. 52., kao i Komisija/Parlament i Vijeće,
EU:C:2014:298
, t. 29.).
U ovom je pogledu nevažna pravna osnova odabrana za donošenje drugih akata Unije koji imaju, ako je primjenjivo, slična obilježja; pravnu osnovu akta valja odrediti uzimajući u obzir njegov vlastiti cilj i sadržaj (vidjeti presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće,
EU:C:2014:97
, t. 48. i navedenu sudsku praksu). Parlament stoga ne može izvesti nijedan argument iz okolnosti da pobijana direktiva sadrži određene elemente istovjetne onima koji se nalaze u dijelu C Priloga I. Direktivi 98/83, koja se temeljila na članku 130. s stavku 1. Ugovora o EZ‑u, koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a.
U ovom slučaju valja utvrditi da se pobijanom direktivom nastoji, kao što i proizlazi iz njezinoga članka 1., zaštititi zdravlje stanovništva definiranjem zahtjeva u vezi s radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Uvodne izjave 1. i 2. navedene direktive u tom pogledu pojašnjavaju da je konzumacija vode jedan od načina unošenja radioaktivnih tvari u ljudsko tijelo i da je stoga potrebno utvrditi standarde kvalitete na razini Zajednice koji imaju funkciju indikatora i osigurati praćenje usklađenosti s tim standardima.
Dakle, svrha koja se nastoji postići pobijanom direktivom odgovara svrsi osnovnih standarda u smislu članka 30. AE‑a, kojim se nastoji osigurati zaštita zdravlja radnika i stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja.
Što se tiče sadržaja pobijane direktive, potonja utvrđuje zahtjeve za zaštitu zdravlja stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju. Sadržaj pobijane direktive također odgovara sadržaju osnovnog standarda u smislu članka 30. AE‑a koji, u skladu sa stavkom drugim, točkama (a) i (b) potonje odredbe, u dijelu koji se odnosi na ionizirajuća zračenja, određuje najviše dopuštene doze koje jamče odgovarajuću sigurnost kao i najviše dopuštene razine izloženosti i zagađenja. Dodatno valja podsjetiti da je praćenje radioktivnosti vode izričito obuhvaćeno odredbama Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u, u koje ulaze članci 30. i 31. AE‑a.
U vezi s argumentom Parlamenta prema kojem glavni cilj pobijane direktive odgovara ciljevima politike Unije u području okoliša, nabrojanima u članku 191. stavku 1. UFEU‑a, te da se ona stoga trebala temeljiti na članku 192. stavku 1. UFEU‑a, svakako treba utvrditi da u skladu s člankom 191. stavkom 1. UFEU‑a politika Unije u području okoliša pridonosi ostvarivanju, među ostalim, zaštite ljudskog zdravlja.
Međutim, Sud je već u više navrata presudio da odredbe Poglavlja III. glave druge Ugovora o EZAE‑u treba široko tumačiti kako bi se osigurao njihov koristan učinak (vidjeti osobito presude Komisija/Vijeće,
EU:C:2002:734
, t. 78. i ČEZ,
EU:C:2009:660
, t. 100.). Navedenim odredbama, dio kojih su članci 30. i 31. AE‑a, tako se nastoji osigurati dosljedna i djelotvorna zaštita zdravlja stanovništva od opasnosti od ionizirajućeg zračenja bez obzira na uzrok i kategorije osoba koje su izložene tom zračenju (presude Parlament/Vijeće,
EU:C:1991:373
, t. 14. kao i ČEZ,
EU:C:2009:660
, t. 112.).
Osim toga, ako u Ugovorima postoji određenija odredba koja može biti pravna osnova akta o kojem je riječ, ona se treba temeljiti na toj odredbi (vidjeti presude Komisija/Vijeće, C‑338/01,
EU:C:2004:253
, t. 60., i Komisija/Vijeće, C‑533/03,
EU:C:2006:64
, t. 45.).
Međutim, članak 31. AE‑a je određenija pravna osnova jer se odnosi na zaštitu stanovništva od radioaktivnih tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju od općenite pravne osnove koja proizlazi iz članka 192. stavka 1. UFEU‑a. Naime, Ugovor o EZAE‑u sadrži skup pravila koja se odnose upravo na zaštitu stanovništva i okoliša od ionizirajućeg zračenja (presuda ČEZ,
EU:C:2009:660
, t. 83.).
U svakom slučaju, ako bi samo utvrđenje da je akt koji se odnosi na radioaktivne tvari usmjeren na zaštitu ljudskog zdravlja u smislu članka 191. stavka 1. UFEU‑a bilo dovoljno za primjenu članka 192. stavka 1. UFEU‑a kao odgovarajuće pravne osnove navedenog akta, članak 31. AE‑a više ne bi mogao služiti kao pravna osnova za aktivnost Zajednice jer je cilj osnovnih standarda u smislu članka 30. AE‑a po svojoj prirodi zaštita ljudskog zdravlja. Argumentacija Parlamenta tako pogrešno shvaća ne samo koristan učinak članka 31. AE‑a koji čini određeniju pravnu osnovu od one članka 192. stavka 1. UFEU‑a, nego i načelo iz članka 106.a stavka 3. AE prema kojem odredbe Ugovora o FEU‑a ne odstupaju od odredbi Ugovora o EZAE‑u.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je pobijana direktiva valjano donesena na temelju članka 31. AE‑a.
Stoga valja odbiti prvi tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnom izboru pravne osnove na kojem se temelji pobijana direktiva.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti
Argumentacija stranaka
Parlament tvrdi da je Vijeće stvorilo stanje pravne nesigurnosti jer donošenje pobijane direktive nije bilo popraćeno stavljanjem izvan snage Direktive 98/83 u njezinom dijelu koji se odnosio na radioaktivne tvari. Bez izričitog stavljanja izvan snage, vrijednosti parametara dijela C Priloga I. toj direktivi i dalje su na snazi, jednako kao i oni pobijane direktive. Isto vrijedi i za ovlaštenje dano Komisiji za donošenje mjera u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom kako je propisan u Napomeni 10. dijela C Priloga I. Direktivi 98/83. Preklapanje dvaju uređenja, onoga pobijane direktive i onoga Direktive 98/93, negativno utječe na pravnu sigurnost.
Uvodna izjava 5. pobijane direktive, prema kojoj odredbe pobijane direktive imaju prevagu nad onima Direktive 98/83, sama po sebi nije dovoljna za nadilaženje te pravne nesigurnosti. Naime, istovremeno postojanje dvaju tekstova kojima se nastoji postići isti cilj, to jest zaštita zdravlja stanovništva od radioaktivnog zagađenja vode namijenjene za ljudsku potrošnju, ali različitoga sadržaja, stvaraju stanje nesigurnosti koje se ne može ukloniti pozivanjem na načelo
lex specialis derogat legi generali
. U svakom slučaju, države članice ostaju obvezne, primjenom Direktive 98/83, ostaviti na snazi odredbe koje su donesene za prenošenje dijela C Priloga I. kao i Priloga II. toj direktivi i na povredu te obveze može se pozvati bilo koja zainteresirana osoba pred nadležnim nacionalnim sudovima. Ta obveza može biti uklonjena samo izričitim stavljanjem izvan snage odredbi o kojima je riječ, a koje su zahtijevale povratak pravnoj osnovi koja proizlazi iz članka 192. stavka 1. UFEU‑a. Međutim, iz pobijane direktive nedvojbeno proizlazi da nestavljanje navedenih odredbi izvan snage nije puki previd. Osim toga, prema mišljenju Parlamenta, donositelj akta ne može se pozivati na načelo
lex specialis derogat legi generali
kako bi opravdao sukob između dvaju akata koje je on sâm stvorio.
Vijeće i intervenijenti ponavljaju da uvodna izjava 5. pobijane direktive jasno navodi da njezine odredbe imaju prevagu nad onima Direktive 98/83 kada je riječ o zahtjevima zaštite zdravlja stanovništva u vezi s radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju.
Stoga ne postoji nikakava nedvojbenost u vezi s odnosom između odredbi pobijane direktive i onih Direktive 98/93. U skladu s načelom pravne sigurnosti, države članice, adresati pobijane direktive, mogu odrediti svoje obveze.
Ocjena Suda
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo pravne sigurnosti zahtijeva da su pravna pravila jasna, precizna i predvidiva u svojim učincima kako bi se zainteresirane osobe mogle orijentirati u situacijama i pravnim odnosima uređenima pravnim poretkom Unije (vidjeti presude France Télécom/Komisija, C‑81/10 P,
EU:C:2011:811
, t. 100. i navedenu sudsku praksu, kao i LVK‑56, C‑643/11,
EU:C:2013:55
, t. 51.).
U ovom slučaju valja utvrditi da ne postoji nikakvo proturječje u odnosu između pobijane direktive i Direktive 98/93. Naime, pobijana direktiva u svom Prilogu I. određuje točno iste vrijednosti parametara kao one propisane u dijelu C Priloga I. Direktivi 98/83, to jest 100 becquerela po litri za tricij i 0,10 mSv po godini za ukupnu indikativnu dozu.
Iz toga proizlazi da, iako pobijana direktiva i Direktiva 98/83 sadrže pravna pravila o radioaktivnim tvarima u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju, preklapanje dvaju uređenja ne može negativno utjecati na jasnoću, preciznost i predvidivost pravila koja se primjenjuju.
Osim toga, valja navesti da iako pobijana direktiva sadrži nova pravila ‐ osobito ona koja se odnose na radon – ta se pravila nalaze samo u pobijanoj direktivi pa preklapanje dvaju pravnih uređenja koja proizlaze iz pobijane direktive i Direktive 98/93 ne može negativno utjecati na jasnoću, preciznost i predvidivost tih pravila.
Naposljetku valja podsjetiti da je u odnosu na Direktivu 98/83 koja se općenito odnosi na kvalitetu vode namijenjene za ljudsku potrošnju, pobijana direktiva
lex specialis
što se tiče zaštite zdravlja stanovništva od opasnosti koje proizlaze iz radioaktivnih tvari u toj vodi. Međutim, protivno onome što smatra Parlament, načelo
lex specialis derogat legi generali
primjenjuje se čak i ako
lex specialis
i
legi generali
potječu iz iste institucije.
Iz toga slijedi da, iako je točna tvrdnja Parlamenta koju je on prvi put iznio u svojim očitovanjima na intervencijski podnesak, a prema kojoj postoje razlike između normativnog sadržaja akata o kojima riječ, odredbe pobijane direktive imaju prevagu nad onima Direktive 98/83 u slučaju neusklađenosti između dvaju uređenja uspostavljenih dvjema direktivama o kojima je riječ, kako to izričito potvrđuje uvodna izjava 5. pobijane direktive.
U tim okolnostima ne može biti utvrđena nikakva povreda načela pravne sigurnosti.
Stoga drugi tužbeni zahtjev ne može biti prihvaćen.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje među institucijama navedenog u članku 13. stavku 2. UEU‑a
Argumentacija stranaka
Parlament ističe da nije moguće pozivanje ni na jedan valjan pravni razlog za stvaranje odvojenog uređenja za radioaktivne tvari u vodi namijenjenoj za ljudsku potrošnju na temelju Ugovora o EZAE‑u koji za predmet ima iste odredbe zaštite i praćenja kao one iz dijela C Priloga I. i Priloga II. Direktivi 98/83. Te potonje odredbe doista se odnose na zaštitu od zračenja, ali one su samo jedan od konstitutivnih elemenata općeg okvira mjera zaštite uspostavljenih Direktivom 98/83 s kojom dijele isti konačni cilj, to jest zaštitu okoliša i ljudskog zdravlja propisanu u članku 191. stavku 1. UFEU‑a.
Parlament podsjeća da se izbor pravne osnove ne može ni u kojem slučaju zasnivati na razmatranjima koja se odnose na postupak koji treba slijediti za donošenje akta o kojem je riječ ili uređenje koje se primjenjuje na akt jednom kada se on donese (presuda Komisija/Vijeće,
EU:C:2013:675
, t. 74.). Međutim, postupanje koje se sastoji od umjetnog izdvajanja sastavnice zakonodavnog akta koji je na snazi, a koja je očito sporedna u općoj strukturi navedenog akta, kako bi on bio predmet odvojenog pravnog akta koji se zasniva na drukčijoj pravnoj osnovi i podliježe drukčijem pravnom uređenju, jest povreda načela lojalne suradnje među institucijama iz članka 13. stavka 2. UEU‑a.
U svojim očitovanjima na intervencijske podneske Parlament dodatno ističe da je za poštovanje obveze lojalne suradnje potrebno prvo pristupiti djelomičnom stavljanju izvan snage Direktive 98/83 na temelju članka 192. stavka 1. UFEU‑a i prema redovnom zakonodavnom postupku, a što bi svim institucijama o kojima je riječ omogućilo da se izjasne o pitanju je li pravno ispravno i politički oportuno izdvojiti odredbe o radioaktivnom zagađenju vode namijenjene za ljudsku potrošnju iz Direktive 98/83 kako bi postale predmet samostalnog akta koji se temelji na Ugovora o EZAE‑u.
Vijeće i intervenijenti smatraju da pobijanom direktivom nije povrijeđen članak 13. stavak 2. UEU‑a.
Ocjena Suda
U skladu s člankom 13. stavkom 2. UEU‑a, institucije međusobno održavaju lojalnu suradnju.
Međutim, ta lojalna suradnja održava se poštovanjem granica ovlasti koje su Ugovorima dodijeljene svakoj instituciji. Stoga obveza koja proizlazi iz članka 13. stavka 2. UEU‑a ne može izmijeniti navedene ovlasti.
Što se tiče pitanja je li Vijeće povrijedilo načelo lojalne suradnje prilikom donošenja pobijane direktive, valja podsjetiti da se potonja, kao što je utvrđeno u točki 39. ove presude, temeljila na odgovarajućoj pravnoj osnovi, to jest na članku 31. AE‑a.
Činjenica da je u svrhe donošenja pobijane direktive bilo izvršeno savjetovanje s Parlamentom, a on nije intervenirao u svojstvu suzakonodavca na temelju redovnog zakonodavnog postupka, proizlazi jedino iz izbora koji su izvršili autori Ugovora a ne iz povrede načela lojalne suradnje (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće,
EU:C:2012:472
, t. 82.).
Naposljetku, također ne može biti prihvaćen ni argument Parlamenta prema kojem je prije donošenja pobijane direktive Direktiva 98/83 trebala biti djelomično stavljena izvan snage na temelju članka 192. stavka 1. UFEU‑a i uz poštovanje odredbi Ugovora FEU o redovnom zakonodavnom postupku.
Naime, prihvaćanje teze Parlamenta značilo bi da izvršavanje ovlasti Vijeća koje su mu dodijeljene člancima 30. i 31. AE‑a može biti podvrgnuto prethodnoj suglasnosti Parlamenta, čak i ako mu te odredbe priznaju samo savjetodavnu ulogu. Međutim, kao što proizlazi iz točke 58. ove presude, ovlasti koje Parlament i Vijeće izvode iz članaka 30. i 31. AE‑a ne mogu biti ograničene ili proširene na temelju načela lojalne suradnje.
Stoga valja odbiti treći tužbeni razlog.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Parlamentu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika, Francuska Republika i Komisija snose vlastite troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.

3.
Češka Republika, Francuska Republika i Europska komisija snose vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski.