CELEX: 62006TJ0194
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Vetyperoksidi ja natriumperboraatti
Päätös, jossa EY 81 artiklaa todetaan rikotuksi
Sääntöjenvastaisen toiminnan syyksilukeminen
Rikkomiseen syyllistyneen yhtiön sulautuminen
Puolustautumisoikeudet
Väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen yhdenmukaisuus
Perusteluvelvollisuus

Asian taustalla olevat tosiseikat
Kantaja, SNIA SpA, on italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö. Se oli pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Caffaro SpA:n
(jäljempänä entinen Caffaro) pääasiallinen osakkeenomistaja, joka omisti 53–59 prosenttia osakkeista, ja Caffaro SpA puolestaan
omisti Industrie Chimiche Caffaro SpA -yhtiön (josta tuli Caffaro SpA ja sittemmin Caffaro Srl, jäljempänä Caffaro) koko osakepääoman.
Jälkimmäinen piti vuoteen 1999 saakka kaupan natriumperboraattia. Vuonna 2000 entinen Caffaro sulautui kantajaan, joka sai
omistukseensa Caffaron koko osakepääoman.
Degussa AG ilmoitti Euroopan yhteisöjen komissiolle marraskuussa 2002, että vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla
toimi kartelli, ja vaati sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission
tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3) soveltamista.
Degussa toimitti aineelliset todisteet komissiolle, joka teki 25. ja 26.3.2003 tarkastukset tiettyjen yritysten toimitiloissa.
Komissio lähetti 26.1.2005 kantajalle ja muille yrityksille, joita asia koski, väitetiedoksiannon, johon kantaja vastasi 25.3.2005.
Asianomaisten yritysten kuulemisen jälkeen komissio teki 3.5.2006 päätöksen K(2006) 1766 lopullinen (jäljempänä riidanalainen
päätös) [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä vastaan: Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, L’Air liquide
SA, Chemoxal SA, kantaja, Caffaro, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema SA (asia COMP/F/38.620
– Vetyperoksidi ja perboraatti); päätöksen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 13.12.2006 (EUVL
L 353, s. 54). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 8.5.2006 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Komissio ilmoitti riidanalaisessa päätöksessä, että päätöksen adressaatit olivat osallistuneet jatkettuun ja yhtenäiseen EY
81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan kilpailusääntöjen rikkomiseen vetyperoksidin ja sen jatkojalostustuotteen natriumperboraatin
osalta (riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen koski lähinnä liiketoiminnan kannalta merkityksellisten tietojen sekä luottamuksellisten markkina-
ja yritystietojen vaihtamista kilpailijoiden välillä, tuotannon sekä potentiaalisen ja tosiasiallisen tuotantokapasiteetin
rajoittamista ja valvontaa, markkinaosuuksien ja asiakkaiden jakamista sekä tavoitehintojen asettamista ja noudattamisen seurantaa.
Kantajan todettiin olevan Caffaron kanssa ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti” vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (riidanalaisen
päätöksen 407–412 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan k alakohdassa todetaan, että kantaja on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa osallistuessaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–31.12.1998.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan g alakohdassa komissio määräsi kantajalle ja Caffarolle yhteisvastuullisesti 1 078 000
euron sakon.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon,
ja asia siirrettiin osapuolten kuulemisen jälkeen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Koska eräs jaoston tuomareista oli estynyt osallistumasta nyt esillä olevan asian käsittelyyn, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
presidentti nimesi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan 3 kohdan mukaisesti toisen tuomarin
täydentämään jaoston kokoonpanoa.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten
lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 19.5.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska yksi jaoston jäsen ei voinut osallistua päätösharkintaan, työjärjestyksen 6 artiklassa tarkoitetulta virkaiältään nuorin
tuomari jättäytyi pois päätösharkinnasta ja työjärjestyksen 32 artiklan mukaisesti päätösharkintaa jatkoivat ne kolme tuomaria,
jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin kantaja kuuluu sen adressaatteihin ja siinä määrätään kantajalle sakko yhteisvastuullisesti
Caffaron kanssa
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja ilmeisen arviointivirheen, ottanut tosiseikat vääristyneellä
tavalla huomioon ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa katsoessaan kantajan olevan yhteisvastuussa Caffaron kilpailusääntöjen
rikkomisesta.
Komissio ei ensinnäkään ole osoittanut, että kantajalla olisi ollut ratkaiseva vaikutusvalta Caffaroon.
Kantaja väittää, että sen katsottiin olevan yhteisvastuussa rikkomisesta, koska se oli entisen Caffaron pääasiallinen osakkeenomistaja,
joka omisti 53–59 prosenttia sen osakkeista, ja koska sillä oli näin ollen ”välillistä” vaikutusvaltaa Caffaroon. Tämä kolmen
yhtiön välisistä yhteyksistä johtuva vaikutusvalta ei riitä asettamaan kantajaa vastuuseen rikkomisesta.
Koska kyseisten yhtiöiden välillä ei ollut täyttä omistussuhdetta, komissio ei voinut olettaa, että kantajalla oli ratkaiseva
vaikutusvalta Caffaron käyttäytymiseen. Varsinkaan se, että kantaja hyväksyi toimenpidesuunnitelman, joka johti Caffaron vetäytymiseen
natriumperboraatin markkinoilta (riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappale), ei osoittanut, että kantajalla olisi ollut
ratkaiseva vaikutusvalta tähän yhtiöön.
Toiseksi komissio ei ole osoittanut, että entisellä Caffarolla olisi ollut ratkaiseva vaikutusvalta Caffaroon.
Pelkkä tytäryhtiön omistaminen kokonaan ei riitä sen toteamiseksi, että emoyhtiö on vastuussa rikkomisesta, ja nyt esillä
olevassa asiassa komissio ei ole esittänyt lisätodistetta kantajan ratkaisevasta vaikutusvallasta.
Kolmanneksi komissio on perustanut arvionsa virheellisesti siihen, että entinen Caffaro sulautettiin kantajaan.
Kantajan mukaan komissio ei ole pystynyt osoittamaan, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Caffaroon, joten se muutti
lähestymistapaansa väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä ja vetosi uuteen väitteeseen, joka perustuu entisen
Caffaron ja kantajan sulautumiseen. Yhtäältä sulautuminen tapahtui Caffaron vetäydyttyä natriumperboraatin markkinoilta. Toisaalta
komissio ei osoittanut, että entisellä Caffarolla oli ratkaiseva vaikutus Caffaroon.
Komission lähestymistapa rikkoi liikkeen luovutusta koskevaa oikeuskäytäntöä. Yhtiö, joka seurasi entistä Caffaroa, oli kemian
alalla toimiva Caffaro. Natriumperboraatin valmistamiseen liittyvät varat oli siirretty Solvaylle vuonna 1999. Kilpailusääntöjen
rikkomisen objektiivinen tunnusmerkki oli siis kadonnut ennen kyseistä sulautumista. Yhdestäkään Caffaron tai entisen Caffaron
hallituksen puheenjohtajasta tai jäsenestä ei tullut kantajan työntekijää sulautumisen seurauksena.
Näiden olosuhteiden perusteella taloudellista tai toiminnallista jatkuvuutta ei ollut entisen Caffaron ja kantajan välillä,
vaan enintään sellaista saattoi olla entisen Caffaron ja Caffaron välillä. Tämän näkemyksen vahvistaa komission päätöskäytäntö.
Komissio ei ole myöskään perustellut riittävästi päätöstään asettaa kantaja vastuuseen rikkomisesta.
Kantaja väittää vastauskirjelmässään, että komission tutkinnan aikana noudattamasta ja riidanalaisessa päätöksessä vahvistetusta
lähestymistavasta käy ilmi, että kyseinen rikkomisesta vastuuseen joutuminen perustuu ratkaisevaan vaikutusvaltaan, joka kantajalla
oli Caffaroon.
Riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleesta ilmenee, että kantajan joutuminen vastuuseen perustui kantajan ja Caffaron
välisiin yhteyksiin, etenkin Caffaron ja kantajan yhteisiin johtajiin ja kantajan vaikutukseen Caffaron päätöksentekoprosessiin.
Komissio väitti väitetiedoksiannon 350 kohdassa, että kantaja omisti rikkomisajankohtana enemmistöosuuden entisen Caffaron
osakepääomasta ja että Caffaro oli päätöksentekoprosessinsa osalta riippuvuussuhteessa [kantajaan], ja totesi, että kantaja
vaikutti ratkaisevasti ”tytäryhtiönsä Caffaron” käyttäytymiseen. Komissio tarkasteli riidanalaisessa päätöksessä väitteitä,
jotka kantaja esitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ja jotka koskivat lähinnä sitä, että kantajalla ei ollut
ratkaisevaa vaikutusta Caffaroon, ja hylkäsi nämä väitteet.
Kantajan mukaan komissio ei voi väittää, että tämä olisi ainoastaan toistanut tiettyjä väitetiedoksiannossa esitettyjä seikkoja
riidanalaisessa päätöksessä, tai varsinkaan, että vain tietyt riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleessa esitetyt seikat
olisivat olleet kantajan vastuuseen joutumisen kannalta merkityksellisiä. Se, että komissio luetteli väitöstiedoksiannossa
useita väitteitä ja pidätti itsellään mahdollisuuden arvioida osallistuneiden yritysten vastaväitteet kuultuaan, mitä väitteitä
on pidettävä ratkaisevina, loukkaa näiden yritysten puolustautumisoikeuksia.
Se, että komissio muutti lähestymistapaansa väitetiedoksiannon toimittamisen jälkeen, riittää perusteeksi riidanalaisen päätöksen
kumoamiselle. Kantajien mukaan riidanalainen päätös on lisäksi kumottava ”epäloogisuutensa” ja perustelujen puuttumisen vuoksi.
Väitetiedoksiannon laatimisvaiheessa (väitetiedoksiannon 350 kohta) otettiin huomioon vain ne seikat, että entinen Caffaro
omisti Caffaron kokonaan, että kantaja omisti enemmistöosuuden entisen Caffaron osakepääomasta ja että kantaja vaikutti Caffaron
päätöksentekoprosessiin. Väitetiedoksiannon 349 kohdan viittaus kyseiseen sulautumiseen tehtiin ”vain tosiseikkojen esittämisen”
yhteydessä, eikä se liittynyt kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista koskevaan oikeudelliseen arviointiin. Viittaus
oli niin ”yleinen ja etäinen” verrattuna oikeudelliseen päättelyyn, ettei kantaja voinut sen perusteella havaita tarvetta
vastata tältä osin.
Komissio vahvisti ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä, että kantajan vastuu rikkomisesta johtui sen ja entisen
Caffaron sulautumisesta. Näiden väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välisten erojen vuoksi kantaja ei voinut esittää
huomautuksiaan kyseisestä väitteestä, mikä loukkasi sen puolustautumisoikeuksia ja rikkoi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen
kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EUVL 2003, L 1, s. 1) 27 artiklaa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aivan aluksi on palautettava mieliin seikat, joiden perusteella komissio on todennut kantajan olevan vastuussa.
Riidanalaisen päätöksen 370–379 perustelukappaleessa komissio viittasi unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen
oikeuskäytäntöön ja tiivisti ne periaatteet, joita se aikoi soveltaa rikkomisesta vastuussa olevien yhtiöiden määrittämiseksi.
Yhtäältä komissio muistutti erityisesti, että emoyhtiön voitiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön lainvastaisesta toiminnasta
siltä osin kuin tytäryhtiö ei ole päättänyt itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudatti pääasiallisesti emoyhtiön
sille antamia ohjeita. Se täsmensi pystyvänsä olettamaan, että täysin emoyhtiönsä omistuksessa oleva tytäryhtiö noudattaa
pääsääntöisesti emoyhtiön antamia ohjeita, ja emoyhtiö voi kumota olettaman esittämällä vastanäyttöä (riidanalaisen päätöksen
374 perustelukappale).
Toisaalta komissio viittasi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-279/98 P, Cascades vastaan komissio, 16.11.2000 antamassaan
tuomiossa (Kok., s. I-9693, 78 ja 79 kohta) hyväksymiin seikkoihin ja totesi, että mikäli rikkomisesta aluksi vastuussa ollut
oikeudellinen yksikkö lakkaa olemasta olemassa ja menettää oikeushenkilöllisyytensä, koska se yksinkertaisesti sulautetaan
toiseen oikeudelliseen yksikköön, toista oikeudellista yksikköä on pidettävä näin ollen vastuullisena sulautetun yksikön rikkomisesta
(riidanalaisen päätöksen 378 perustelukappale).
Kantajan vastuusta komissio totesi ensinnäkin, että kantajalla oli määräysvalta ”tytäryhtiössään [entisessä Caffarossa] koko
rikkomisen ajan ja [entisen Caffaron] välityksellä myös [Caffarossa] sillä hetkellä, kun natriumperboraattitoiminta siirrettiin
[Caffarolle]” (riidanalaisen päätöksen 408 perustelukappale). Komissio totesi samassa riidanalaisen päätöksen perustelukappaleessa,
että kyseisten kolmen yrityksen välillä oli tiettyjä pääoma- ja henkilöstöyhteyksiä.
Komissio muistutti seuraavaksi, että kesällä 1999 Caffaro vetäytyi natriumperboraatin markkinoilta ja vuonna 2000 entinen
Caffaro sulautui kantajaan (riidanalaisen päätöksen 409 perustelukappale).
Riidanalaisen päätösen 410 perustelukappaleessa komissio esitti väitteet, joilla kantaja kiisti yhteisvastuunsa erityisesti
sillä perusteella, että kantajan määräysvalta entisessä Caffarossa rikkomisajanjaksolla oli vain 53–59 prosenttia, mikä ei
riittänyt perustamaan sille vastuuta.
Lopuksi komissio totesi riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleessa seuraavaa:
”– – Vastoin [kantajan] toteamusta sen vastuu ei seuraa 53–59 prosentin osuudesta [entisen Caffaron] pääomasta rikkomisajanjaksolla
vaan [sen] – – sulautumisesta [entisen Caffaron] kanssa, joka oli rikkomiseen suoraan osallisen yhtiön eli [Caffaron] emoyhtiö
ja omisti sen kokonaan. [Kantajan] ja [entisen Caffaron] välinen määräysvalta ei siis tässä yhteydessä ole merkityksellinen
seikka. Tässä yhteydessä on tarkasteltava yrityksen SNIA[-]Caffaro (sulautumisen jälkeen SNIA) ja tytäryhtiön [Caffaro] välistä
määräysvaltaa – – Koska [entisen Caffaron] (joka nykyään on sulautunut [kantajaan]) ja [Caffaron] välillä oli rikkomisajanjaksolla
koko pääoman omistamisesta johtuva yhteys ja koska on todisteita siitä, että Caffaro oli päätöksentekoprosessinsa osalta riippuvuussuhteessa
[kantajaan] ja yksiköiden välillä oli henkilöstöhallintoon liittyviä yhteyksiä, komissio katsoo, että [entisellä Caffarolla]
oli ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen ja että seikat, joihin [kantaja] vetoaa – – eivät voi kumota sen olettamaa
sellaisena kuin se on esitetty väitetiedoksiannossa.”
On todettava, että vaikka kantaja erottaa kannekirjelmässä kolme väitettä, jotka koskevat lähinnä merkityksellisten yhteyksien
väitettyä puuttumista kyseisten kolmen yrityksen väliltä, sen väitteistä ja istunnossa esittämistä huomautuksista seuraa kuitenkin,
että se vetoaa tosiasiassa kolmeen kumoamisperusteeseen, joista ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä ja arviointivirhettä,
jotka komissio on tehnyt todetessaan kantajan olevan yhteisvastuussa, toinen väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen
perustelujen välistä ristiriitaa ja kolmas perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.
Ensimmäinen kumoamisperuste, joka koskee väitettyä oikeudellista virhettä ja arviointivirhettä
Kantaja väittää, että sen asettamisessa vastuuseen kyseisestä rikkomisesta on tehty virhe ja ettei komissio ole osoittanut
ensinnäkään, että entisellä Caffarolla olisi ollut ratkaiseva vaikutus Caffaroon, toiseksi, että kantaja olisi käyttänyt tällaista
vaikutusvaltaa Caffaroon, ja kolmanneksi, että entisen Caffaron ja kantajan sulautumisella olisi ollut merkitystä.
On todettava, että riidanalaisen päätöksen perusteluista ja etenkin sen 411 perustelukappaleesta (ks. edellä 44 kohta) seuraa,
että toteamus kantajan rikkomista koskevasta vastuusta perustuu siihen, että entinen Caffaro eli yritys, joka pääasian tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan omisti kartelliin suoraan osallistuneen Caffaron kokonaan, sulautui kantajaan.
Tätä näkemystä ei voida kiistää sillä, että komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 408 ja 411 perustelukappaleessa myös
tiettyihin todisteisiin siitä, että kyseisten yritysten välillä oli yhteyksiä rikkomisajanjaksolla, ja toteaa, että ”Caffaro
oli päätöksentekoprosessinsa osalta riippuvuussuhteessa [kantajaan] ja yksiköiden välillä oli henkilöstöhallintoon liittyviä
yhteyksiä”. Se, että nämä seikat ovat luonteeltaan lisätodisteita käy nimittäin selvästi ilmi riidanalaisen päätöksen 411
perustelukappaleesta, jossa todetaan, että ”[kantajan] ja entisen yhtiön [entisen Caffaron] välinen määräysvalta ei – – ole
merkityksellinen seikka”.
Kun tarkastellaan ensinnäkin kantajan väitteitä, jotka koskevat entisen Caffaron ja Caffaron välistä yhteyttä, on muistettava,
että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erityistapauksessa, jossa emoyhtiöllä on täysi määräämisvalta rikkomiseen syyllistyneessä
tytäryhtiössään, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseisellä emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä
käyttäytymiseen.
Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön täysin, voidakseen olettaa, että emoyhtiö
vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa
sen tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita
sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla (asia C-97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009,
Kok., s. I-8237, 60 ja 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän oikeuskäytännön perusteella komissio pystyi nyt käsiteltävässä asiassa katsomaan, että entisellä Caffarolla oli ratkaiseva
vaikutus Caffaroon sen olettaman perusteella, joka perustuu täyteen omistussuhteeseen näiden kahden yrityksen välillä.
Kantajan väite, jonka mukaan komissio ei voinut vedota pelkkään olettamaan vaan sen olisi pitänyt esittää konkreettisia todisteita
vaikutusvallasta, on siis hylättävä. Olettaman kumoamiseksi kantajan tehtävänä on nimittäin esittää riittäviä todisteita sen
osoittamiseksi, että Caffaro toimi itsenäisesti markkinoilla suhteessa emoyhtiöönsä entiseen Caffaroon.
Kantaja ei ole esittänyt mitään tällaisia todisteita hallinnollisen menettelyn aikana eikä myöskään unionin yleisessä tuomioistuimessa,
vaan tyytyi yhtäältä riitauttamaan kyseisen olettaman lainmukaisuuden ja toisaalta väittämään, ettei Caffaron ja sen itsensä
välillä ollut merkittäviä yhteyksiä. Näin ollen on katsottava, että komissio on voinut kumoamattoman olettaman perusteella
todeta, että entinen Caffaro vaikutti ratkaisevasti Caffaroon rikkomisajanjaksolla ja että nämä kaksi yhtiötä muodostivat
näin ollen taloudellisen yksikön, joka oli vastuussa rikkomisesta.
Kun toiseksi tarkastellaan kyseisen taloudellisen yksikön ja kantajan välistä yhteyttä, riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleesta
käy ilmi, että toteamus kantajan yhteisvastuusta perustuu siihen, että entinen Caffaro, jolla oli ratkaiseva vaikutusvalta
Caffaroon, sulautettiin kantajaan, eikä ratkaisevaan vaikutusvaltaan, joka kantajalla oli voinut olla Caffaroon rikkomisajanjaksolla.
Kantajan väite, jonka mukaan komissio ei ole näyttänyt toteen kantajan ratkaisevaa vaikutusvaltaa Caffaroon, on näin ollen
hylättävä tehottomana.
Kun kolmanneksi tarkastellaan kantajan väitteitä, joiden mukaan sen vastuu rikkomisesta ei voi perustua kyseiseen sulautumiseen
eikä se missään tapauksessa ole entisen Caffaron taloudellinen seuraaja, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan kilpailusääntöjä rikkoneen yksikön oikeudellisesta tai organisatorisesta muuttamisesta ei välttämättä seuraa, että
syntyisi uusi yritys, joka vapautuisi edellisen yksikön kilpailunvastaisia menettelytapoja koskevasta vastuusta, mikäli nämä
kaksi yksikköä ovat taloudelliselta kannalta samat (asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I‑10893, 42 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kilpailusääntöjen tehokas täytäntöönpano voi tässä yhteydessä kuitenkin edellyttää, että kilpailusääntöjen rikkominen luetaan
niitä rikkoneen yrityksen uuden toiminnan harjoittajan syyksi tilanteessa, jossa sitä voidaan tosiasiallisesti pitää alkuperäisen
toiminnan harjoittajan seuraajana (ks. asia T‑161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok., s. II-3555, 51 kohta).
Niin sanottua ”taloudellisen jatkuvuuden” kriteeriä sovelletaan erityisolosuhteissa, kuten siinä tapauksessa, että yrityksen
toiminnasta vastuussa oleva oikeushenkilö on oikeudellisesti lakannut olemasta kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen (asia
C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 145 kohta), tai tapauksessa, jossa konsernissa
toteutetaan sisäinen uudelleenjärjestely, alkuperäisen ja uuden toiminnan harjoittajan välisten rakenteellisten yhteyksien
perusteella, jos alkuperäinen toiminnan harjoittaja ei välttämättä lakkaa olemasta oikeussubjekti muttei enää harjoita mainittua
taloudellista toimintaa kyseisillä markkinoilla (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P
ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 359 kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, käsiteltävässä asiassa on kyse tällaisista erityisolosuhteista.
Kuten edellä 53 kohdasta ilmenee, kyseiseen rikkomiseen syyllistyi nimittäin yksikkö, joka pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
koostui Caffarosta ja entisestä Caffarosta, joista jälkimmäinen lakkasi olemasta oikeudellisesti kilpailusääntöjen rikkomisen
jälkeen, koska se sulautui kantajaan.
Tässä yhteydessä kantaja ei voi pätevästi vedota siihen, että huolimatta sulautumisesta entisen Caffaron kanssa, se ei ollut
tosiasiassa ottanut haltuunsa niitä aineellisia ja inhimillisiä tekijöitä, jotka olivat osallisina kilpailusääntöjen rikkomisessa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kyseinen yritys lakkaa olemasta sen vuoksi, että ostaja on sulauttanut sen,
ostajalle siirtyvät sen varat ja velat, mukaan lukien yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuva vastuu. Tässä tapauksessa ostajan
voidaan katsoa olevan vastuussa siitä, että sulautunut yritys on rikkonut kilpailusääntöjä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 326
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, että rikkomiseen osallistunut tytäryhtiö Caffaro on yhä olemassa oikeudellisesti.
Kun on kyse toisesta niistä kahdesta oikeushenkilöstä, jotka ovat vastuussa kyseisen taloudellisen yksikön toiminnasta, mahdollisuus
määrätä tytäryhtiölle seuraamuksia ei nimittäin vaikuta emoyhtiön eli entisen Caffaron ja tämän seurauksena kantajan asettamiseen
vastuuseen rikkomisesta.
Tätä näkemystä tukee lisäksi se, että entisen Caffaron ja kantajan sulautuminen tapahtui konsernissa, joka oli jo olemassa
rikkomisajanjaksolla.
Kuten riidanalaisen päätöksen 408 ja 411 perustelukappaleessa, joita kantaja ei ole kyseenalaistanut, esitetyistä seikoista
käy ilmi, kantaja ei ollut rikkomisajanjaksolla vain entisen Caffaron pääasiallinen osakkeenomistaja, joka omisti 53–59 prosenttia
sen osakkeista, vaan myös nimitti entisen Caffaron hallituksen jäsenet, joista yksi kuului myös sen omaan hallitukseen. Lisäksi
on olemassa todisteita kantajan osallistumisesta entisen Caffaron ja Caffaron päätöksentekoprosessiin, mikä käy ilmi siitä,
että päätös, joka koski jälkimmäisen vetäytymistä natriumperboraattimarkkinoilta, oli liitetty kantajan johdon 19.1.1999 pidetystä
kokouksesta tehtyyn pöytäkirjaan (riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappale).
Näiden seikkojen perusteella kyseisten yhtiöiden sulautuminen kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen liittyy rakenteellisten
yhteyksien yhdistämistä yhtiöistä koostuvan konsernin sisäiseen uudelleenjärjestelyyn ja tukee entisen Caffaron ja kantajan
välistä taloudellisen jatkuvuuden olemassaoloa (ks. vastaavasti edellä 58 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland
ym. v. komissio, tuomion 344 ja 359 kohta).
Lisäksi nämä seikat erottavat käsiteltävän asian asioista, joiden johdosta tehtiin [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä
(IV/30.907 – Peroksituotteet) 23.11.1984 tehty komission päätös 85/74/ETY (EYVL 1985, L 35, s. 1), [EY 81] artiklan mukaisesta
menettelystä (IV/31.149 – Polypropyleeni) 23.4.1986 tehty komission päätös 86/398/ETY (EYVL L 230, s. 1) ja [EY 81] artiklan
mukaisesta menettelystä (IV/31.866 – PVC) 21.12.1988 tehty komission päätös 89/191/ETY (EYVL 1989, L 74, s. 21). Nämä kantajan
esille ottamat päätökset liittyvät nimittäin tilanteisiin, joissa siirrettiin toimintaa, johon rikkominen vaikuttaa, sellaisten
konsernien välillä, joiden välillä ei ollut rakenteellisia yhteyksiä, eikä päätöksillä ole näin ollen tässä yhteydessä yhtäläisyyksiä
käsiteltävään asiaan.
Edellä esitetyn ja edellä 56–58 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella komissio on aivan perustellusti katsonut kantajan,
joka oli kyseisen taloudellisen yksikön uusi toiminnan harjoittaja, olevan yhteisvastuussa Caffaron ja entisen Caffaron muodostaman
yksikön kilpailusääntöjen rikkomisesta, sillä jälkimmäinen sulautettiin kantajaan rikkomisen jälkeen. Tätä näkemystä tukee
myös se, että kyseinen sulautuminen liittyi konsernin sisäiseen uudelleenjärjestelyyn.
Ensimmäinen kumoamisperuste on näin ollen hylättävä.
Toinen kumoamisperuste, joka koskee väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen perustelujen välistä väitettyä ristiriitaa
Kantaja väittää lähinnä, että tekijää, jonka perusteella komissio totesi sen olevan vastuussa rikkomisesta, nimittäin sulautumista
entisen Caffaron kanssa, ei ole riittävällä tavalla todettu väitetiedoksiannossa.
Kantaja vetoaa riidanalaisessa päätöksessä kyseiseen sulautumiseen ja väittää erityisesti, että komissio muutti väitetiedoksiannossa
esitettyä päättelyä, joka perustui kantajan ratkaisevaan vaikutusvaltaan ”tytäryhtiöönsä Caffaroon” (väitetiedoksiannon 350
kohta). Tämä väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen perustelujen välinen ristiriita rikkoo kantajan mukaan asetuksen
N:o 1/2003 27 artiklaa ja loukkaa kantajan puolustautumisoikeuksia.
Komissio väittää, että tätä väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska se on uusi kumoamisperuste, joka esitettiin ensimmäistä
kertaa vastauskirjelmässä.
On huomautettava, että työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan nojalla asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen,
ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Peruste, jolla laajennetaan
aikaisemmin – nimenomaisesti tai implisiittisesti – kannekirjelmässä esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän
perusteeseen, on kuitenkin otettava tutkittavaksi (ks. asia T-252/97, Dürbeck v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok., s. II-3031,
39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantaja väittää kannekirjelmässä, että komissio ”muutti väitetiedoksiannossa esittämiään [kantajan]
ja Caffaron välistä yhteyttä koskevia lainsäädännöllisiä perusteluja ja käytti perusteena uutta väitettä, joka perustui –
– [ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman soveltamiseen]” sekä siihen, että ”[kantajan] vastuu – – johtuu vähemmän
[sen] varsinaisesta osallistumisesta – – rikkomiseen – – kuin [sen] ja [entisen Caffaron] sulautumisesta”.
On katsottava, että kantaja esitti täten kannekirjelmässä väitteitä, jotka koskevat väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen
välistä väitettyä ristiriitaa. Komissio vastasi näihin väitteisiin vastineessaan ja ilmoitti varsinkin, että väitetiedoksiannossa
mainittiin kaikki merkitykselliset tosiseikat ja oikeusperiaatteet, joita myöhemmin sovellettiin riidanalaisessa päätöksessä.
Näissä olosuhteissa kantajan vastauskirjelmässään esittämiä väitteitä, jotka koskevat asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan rikkomista
ja kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja jotka johtuvat kyseisestä väitetystä ristiriidasta, on pidettävä vain
aikaisemmin kannekirjelmässä implisiittisesti esitetyn perusteen laajentamisena.
Käsiteltävä kumoamisperuste voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymyksestä on muistettava, että asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission on ennen päätöksen tekemistä
varattava kyseessä oleville yrityksille tilaisuus esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä. Komissio
perustaa päätöksensä yksinomaan väitteisiin, joista asianomaiset osapuolet ovat voineet esittää huomautuksensa.
Tässä säännöksessä tarkoitettua menettelyllistä taetta sovelletaan puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatteeseen,
jonka mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon
on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten sen tekemäksi väitetyt teot, niiden oikeudellinen
luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti perustelunsa sitä
vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. vastaavasti asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970,
Kok., s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 26 kohta ja yhdistetyt asiat C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, Papierfabrik August Koehler
ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7191, 36 kohta).
Väitetiedoksiantoon sisältyvien tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta voi jo tiedoksiannon luonteen vuoksi kuitenkin olla
vain väliaikainen, eikä komission myöhempää päätöstä voida kumota pelkästään sillä perusteella, että näistä tosiseikoista
tehdyt lopulliset päätelmät eivät täsmällisesti vastaa tätä väliaikaista luonnehdintaa. Komission on kuultava väitetiedoksiannon
adressaatteja ja tarvittaessa otettava huomioon huomautukset, joilla ne vastaavat komission esittämiin väitteisiin, ja muutettava
tarkasteluaan nimenomaan niiden puolustautumisoikeuksien kunnioittamiseksi (asiat T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio,
tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 100 kohta ja T-54/03, Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 97 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Päätös, joka perustuu olennaisiin seikkoihin, joiden osalta kyseinen yritys ei ole kyennyt puolustautumaan, on kumottava riippumatta
siitä, voidaanko yrityksen katsoa olevan vastuussa muiden seikkojen perusteella (ks. vastaavasti edellä 79 kodassa mainitut
yhdistetyt asiat Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomion 43 ja 44 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on huomattava, että väitetiedoksiannon 326–328 kohdassa komissio vahvisti oikeusperiaatteet ja oikeuskäytännön,
joiden mukaan rikkomiseen syyllistyneen oikeushenkilön, joka on lakannut olemasta oikeudellisesti, vastuu voidaan siirtää
sen seuraajalle, ja viittasi erityisesti tilanteeseen, jossa rikkomisesta vastuussa oleva yhtiö on sulautunut toiseen yhtiöön.
Kantajan rikkomista koskevan arvionsa yhteydessä komissio totesi väitetiedoksiannon 349 kohdassa lisäksi erityisesti, että
”[entinen] Caffaro sulautui [kantajaan] ja [Industrie Chimiche Caffaro] vaihtoi toiminimekseen Caffaro edellä kuvatulla tavalla
vuonna 2000”.
On katsottava, että koska nämä seikat esitettiin väitetiedoksiannossa, kantajan on ollut mahdollista saada tietoonsa kyseisen
sulautumisen merkityksellisyys vastuunsa kannalta ja näin ollen ymmärtää komission esittämän väitteen sisältö.
Tätä seikkaa ei saata kyseenalaiseksi se, että vaikka komissio viittasi kyseiseen sulautumiseen väitetiedoksiannon 349 kohdassa,
se ei sisällyttänyt tätä seikkaa selvästi kantajan käyttäytymisen oikeudelliseen luonnehditaan saman väitetiedoksiannon 326–328
kohdassa esitettyjen periaatteiden osalta.
Erityisesti on todettava, että vaikka väitetiedoksiannon 349 kohdassa viitattiin kyseiseen sulautumiseen, komissio väitti
seuraavassa kohdassa olettavansa, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta ”tytäryhtiönsä Caffaron” käyttäytymiseen sen
perusteella, että kyseisten yhtiöiden välillä oli yhteyksiä rikkomisajanjaksolla.
Kuten edellä 79 ja 80 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, väitetiedoksiantoon sisältyvien tosiseikkojen oikeudellinen
luonnehdinta on kuitenkin vain väliaikainen. Täsmentäessään tätä luonnehdintaa lainmukaisesti lopullisessa päätöksessään komission
on voitava antaa enemmän merkitystä aikaisemmin toissijaisina pitämilleen seikoille, edellyttäen kuitenkin, että se perustaa
päätöksensä ainoastaan sellaisiin seikkoihin, joista asianomaisilla on ollut tilaisuus esittää näkemyksensä, ja että kyseisille
yrityksille on annettu hallinnollisen menettelyn kuluessa niiden puolustuksen kannalta tarpeelliset tiedot (ks. vastaavasti
julkisasiamies Botin 2.4.2009 esittämä ratkaisuehdotus edellä 79 kohdassa mainitussa asiassa Papierfabrik August Koehler ym.
v. komissio, Kok., s. I-7196, ratkaisuehdotuksen 93 kohta).
Koska kyseiset oikeusperiaatteet ja tosiseikat esitettiin käsiteltävässä asiassa väitetiedoksiannossa, se, että komissio ei
esittänyt yhden tosiseikan tarkkaa luonnehdintaa, ei voi estää kantajaa puolustautumasta tehokkaasti.
Tätä päätelmää tukee se asiakirja-aineistosta ilmi käyvä seikka, että kantaja esitti sekä väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa että istunnossa erityisiä väitteitä seurauksista, joita kyseisellä sulautumisella oli sen rikkomisesta seuraavaan
vastuuseen.
Kantajan väitteistä käy ilmi, että se pystyi väitetiedoksiannon perusteella arvioimaan entisen Caffaron kanssa tapahtuneen
sulautumisen merkitystä sen yhteisvastuuta rikkomisesta koskevan väitteen osalta ja esittämään näkemyksensä tästä seikasta.
Näiden huomautusten valossa on katsottava, ettei väitetiedoksiannossa ole tehty virhettä, joka on voinut vaikuttaa kantajan
puolustautumismahdollisuuksiin.
Tätä kumoamisperustetta ei näin ollen voida hyväksyä.
Kolmas kumoamisperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden väitettyä laiminlyöntiä
Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat puutteelliset kantajan yhteisvastuuta rikkomisesta koskevilta
osilta ja myös luonteeltaan ristiriitaiset.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että
niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden
(ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten edellä olevista 37–44 kohdasta ilmenee, komissio esitti käsiteltävässä asiassa riidanalaisessa päätöksessä sekä ne oikeusperiaatteet
että ne tosiseikat, joihin se perusti toteamuksensa kantajan vastuusta.
Riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleesta käy erityisesti ilmi yhtäältä, että komissio totesi entisen Caffaron vaikuttaneen
ratkaisevasti Caffaroon etenkin sen perusteella, että yhtiöitä yhdisti rikkomisajanjaksolla täysi omistussuhde, ja teki olettaman,
jota kantaja ei ole riitauttanut.
Samasta perustelukappaleesta käy toisaalta ilmi, että komissio katsoi kantajan olevan vastaanottavana yhtiönä vastuussa sillä
perusteella, että se oli sulautunut entisen Caffaron kanssa, joka oli rikkomiseen suoraan osallisen yhtiön eli Caffaron emoyhtiö.
Näistä perustelukappaleista seuraavaa päätelmää eivät saata kyseenalaiseksi muut komission esittämät seikat, nimittäin se,
että rikkomisajanjaksolla kantaja oli entisen Caffaron pääasiallinen osakkeenomistaja ja yhtiöiden välillä oli henkilöstöyhteyksiä
(riidanalaisen päätöksen 408 perustelukappale), tai todisteet siitä, että kantaja osallistui Caffaron päätöksentekoprosessiin
(riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappale). Nämä muut seikat nimittäin tukevat sitä, että entisen Caffaron ja kantajan
välillä oli taloudellinen jatkuvuus ja osoittavat, että kyseinen sulautuminen tapahtui konsernissa, jonka yhtiöiden rakenteelliset
yhteydet olivat olemassa jo rikkomisajanjaksolla (ks. edellä 64–66 kohta).
On siis todettava, että perustelujen ristiriitaisuutta, johon kantaja vetoaa ja joka perustuu siihen, että komissio totesi
kantajan pitäneen tytäryhtiötään määräysvallassaan koko rikkomisen ajan (riidanalaisen päätöksen 408 perustelukappale) ennen
sen toteamista, että tämä seikka ”ei [ollut] merkityksellinen” (riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappale), ei ole olemassa.
Riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleesta käy nimittäin ilmi, ettei kantajan vaikutus tytäryhtiöönsä rikkomisajanjaksolla
ole perusteena kantajan vastuuta koskevalle toteamukselle, joka perustuu sen asemaan vastaanottavana yhtiönä, vaan tätä seikkaa
on käytetty kyseisessä päätelmässä ainoastaan todisteena siitä, että kyseinen sulautuminen tapahtui jo olemassa olevassa konsernissa.
Kantaja väittää virheellisesti myös, että riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että komissio halusi pitää voimassa väitetiedoksiannossa
esitetyn kannan, jonka mukaan vastuu kävi oikeudellisesti riittävällä tavalla ilmi kantajan vaikutuksesta Caffaroon ja entiseen
Caffaroon rikkomisajanjaksolla.
Kantaja päätteli tämän seikan siitä, että komissio tarkasteli riidanalaisen päätöksen 410 ja 411 perustelukappaleessa väitteitä,
joilla kantaja pyrki osoittamaan, ettei sillä ollut ollut vaikutusta Caffaroon. Komissio totesi juuri vastauksessaan kyseisiin
väitteisiin, että ”vastoin [kantajan] toteamusta, sen vastuu ei seuraa [sen] osuudesta Caffaron pääomasta – – vaan [kantajan]
sulautumisesta [entisen Caffaron] kanssa, joka oli [Caffaron] emoyhtiö ja omisti sen täysin” (riidanalaisen päätöksen 411
perustelukappale).
Lopuksi kantaja moittii komissiota siitä, että ”se yrittää jakaa perustelut useampiin seikkoihin korostaen vain osaa niistä”,
ja väitti, että vaikka riidanalaisen päätöksen 411 perustelukappaleen katsottiin olevan ”erillisten seikkojen yhdistelmä”,
komissio ”ei voi pitää vain osaa niistä päätöksenteon kannalta merkittävinä” (vastauskirjelmän 42 kohta).
Esittäessään nämä moitteet kantaja ei ota huomioon sitä, että riidanalaisessa päätöksessä esitetyt perusteet voivat sisältää
pääasiallisten seikkojen lisäksi näitä seikkoja tukevia todisteita.
Koska kyseisistä perusteista käy ilmi, että kantajan yhteisvastuu perustui sen asemaan yhtiönä, johon sulautui yksi kilpailusääntöjä
rikkoneen yksikön toiminnasta vastuussa olleista yhtiöistä, kyseisten yhtiöiden välillä rikkomisajanjaksolla olleiden yhteyksien
esittäminen voi nimittäin vain tukea tätä seikkaa ja todistaa sen, että kyseinen sulautuminen tapahtui konsernissa, johon
kuuluvilla yhtiöillä oli rakenteellisia yhteyksiä.
Kaikkien näiden toteamusten valossa kumoamisperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden väitettyä laiminlyöntiä, on hylättävä,
ja sen vuoksi myös koko käsiteltävä kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
SNIA SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.