CELEX: 62010CJ0270
Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev
Článok 14 prvý odsek
Stanovenie daňového domicilu manželského partnera úradníka Únie
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca pravidlo, podľa ktorého sa dotknutá osoba, ktorá mala bydlisko počas troch rokov v cudzine, už nepovažuje za osobu s bydliskom v tejto krajine, a teda už nepodlieha úplnému zdaneniu

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 14 prvého odseku Protokolu o výsadách a imunitách Európskych
spoločenstiev, pôvodne pripojeného k Zmluve o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES
152, 1967, s. 13), neskôr na základe Amsterdamskej zmluvy k Zmluve ES (ďalej len „protokol“).
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého zo strany L. Gistöovej, ktorého predmetom je určenie, pokiaľ ide o rok 2007,
či má podliehať dani z príjmu vo Fínsku v plnej miere, alebo iba čiastočne.

Právny rámec

Právo Únie
Článok 13 protokolu znie:
„Úradníci a ostatní zamestnanci spoločenstiev podliehajú v prospech spoločenstiev dani z platov, miezd a požitkov vyplácaných
im spoločenstvami v súlade s podmienkami a postupmi stanovenými Radou na návrh Komisie.
Sú vyňatí z vnútroštátnych daní z platov, miezd a požitkov vyplácaných Spoločenstvami.“
Článok 14 prvý odsek protokolu znie:
„Pri uplatňovaní dane z príjmu, z majetku a dane z dedičstva, ako aj pri uplatňovaní dohovorov o zamedzení dvojitého zdanenia
uzavretých medzi členskými štátmi spoločenstiev sa na úradníkov a ostatných zamestnancov spoločenstiev, ktorí majú výlučne
z dôvodu výkonu ich úloh pre spoločenstvá svoj pobyt na území iného členského štátu, než kde majú svoje bydlisko na účel platenia
daní v čase vstupu do služieb spoločenstiev, hľadí, a to v krajine svojho skutočného pobytu, ako i v krajine bydliska na účel
platenia daní, ako keby mali svoje bydlisko v tejto druhej krajine, pokiaľ sa jedná o člena spoločenstiev. Toto ustanovenie
sa uplatňuje i na manžela/manželku, pokiaľ nevykonáva žiadnu zárobkovú činnosť, ako aj na deti, závislé na osobách uvedených
v tomto článku a nachádzajúce sa v ich starostlivosti.“

Vnútroštátne právo
§ 9 ods. 1 zákona o dani z príjmu [Tuloverolaki (1992/1535)] z 30. decembra 1992 stanovuje:
„Daňovníkom je:
1.      fyzická osoba, ktorá má v zdaňovacom období vo Fínsku bydlisko, alebo právnická osoba, ktorá má v zdaňovacom období vo Fínsku
sídlo, tuzemské účelové združenie alebo pozostalosť so svojimi tuzemskými a zahraničnými príjmami (neobmedzená daňová povinnosť);
2.      fyzická osoba, ktorá nemá v zdaňovacom období vo Fínsku bydlisko, alebo právnická osoba, ktorá nemá v zdaňovacom období vo
Fínsku sídlo, so svojimi tuzemskými príjmami (obmedzená daňová povinnosť).“
§ 11 ods. 1 toho istého zákona stanovuje:
„Osoba sa považuje za osobu s bydliskom vo Fínsku, ak má stále bydlisko alebo trvalý pobyt v tuzemsku alebo ak sa nepretržite
zdržiava v tuzemsku dlhšie ako šesť mesiacov, pričom prechodná neprítomnosť sa nepovažuje za porušenie súvislosti pobytu.
Fínsky štátny príslušník sa však považuje za osobu s bydliskom vo Fínsku aj vtedy, ak sa nezdržiava v tuzemsku nepretržite
dlhšie ako šesť mesiacov, a to do uplynutia tretieho roku po ukončení roku, v ktorom opustil krajinu, pokiaľ nepreukáže, že
v zdaňovacom období nemal s Fínskom nijaké podstatné väzby. Ak sa nepreukáže niečo iné, po uplynutí uvedeného obdobia sa fínsky
štátny príslušník nepovažuje za osobu s bydliskom vo Fínsku.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
L. Gistö, fínska štátna príslušníčka, sa usadila v Luxembursku s rodinou na jar 2003, keď jej manžel začal pracovať ako prekladateľ
v Európskom parlamente. Odvtedy je Luxembursko miestom bydliska manželov Gistöovcov.
V roku 2007 bola L. Gistö na rodičovskej dovolenke v rámci svojho zamestnania vychovávateľky v materskej škole v Turku (Fínsko)
a nevykonávala žiadnu profesijnú činnosť v Luxembursku. Vo Fínsku je majiteľkou určitých cenných papierov a viacerých nehnuteľností,
ktoré nadobudla ako investíciu a prenajíma ich.
S cieľom určiť, či za rok 2007 podlieha úplnému zdaneniu daňou z príjmu vo Fínsku, sa L. Gistö obrátila na keskusverolautakunta
(ústredná daňová komisia), orgán daňovej správy, ktorý môže na žiadosť daňovníka vydať predbežné záväzné rozhodnutia týkajúce
sa daní. V predbežnom rozhodnutí vydanom na žiadosť L. Gistöovej uvedená komisia usúdila, že jej daňový domicil je stále vo
Fínsku v zmysle článku 14 protokolu, a že tam preto podlieha úplnému zdaneniu daňou z príjmu, keďže v Luxembursku nevykonávala
nijakú profesijnú činnosť.
L. Gistö podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Korkein hallinto-oikeus.
Tento súd uvádza, že riešenie sporu v súlade s protokolom by viedlo k tomu, že dotknutá osoba by podliehala nevýhodnému zaobchádzaniu
na daňové účely z dôvodu, že sa usadila v Luxembursku, lebo by sa na ňu stále vzťahovala neobmedzená daňová povinnosť vo Fínsku,
hoci by na základe vnútroštátnej právnej úpravy mohla požívať výhodu obmedzenej daňovej povinnosti v tejto krajine, a to od
roku 2007.
Za týchto okolností rozhodol Korkein hallinto-oikeus prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 14 protokolu… v prípade Lotty Gistöovej vykladať v tom zmysle, že mala v roku 2007 daňový domicil podľa ustanovení
protokolu naďalej vo Fínsku, alebo sa má protokol chápať v tom zmysle, že v otázke neobmedzenej daňovej povinnosti v členskom
štáte, v prejednávanej veci vo Fínsku, sú napokon rozhodujúce vnútroštátne právne predpisy daného členského štátu?“

O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 14 prvý odsek protokolu vykladať v tom zmysle, že v prípade
manželského partnera osoby, ktorá si z dôvodu vstupu do služby Európskej únie zriadi bydlisko na území iného členského štátu,
než je členský štát, v ktorom bol jeho daňový domicil v čase vstupu tejto osoby do služby Únie, platí, že si zachoval daňový
domicil v tomto poslednom uvedenom členskom štáte, ak sám nevykonáva profesijnú činnosť.
Na účely odpovede na túto otázku je potrebné poznamenať, že články 13 a 14 protokolu zriaďujú rozdelenie daňových právomocí
medzi Úniu a členský štát, v ktorom mal úradník alebo zamestnanec daňový domicil pred vstupom do služby Únie (pozri rozsudky
z 25. mája 1993, Kristoffersen, C‑263/91, Zb. s. I‑2755, bod 9, a zo 17. júna 1993, X, C‑88/92, Zb. s. I‑3315, bod 11).
Podľa článku 13 protokolu podliehajú úradníci a zamestnanci Únie dani z platov, miezd a požitkov vyplácaných im Úniou, ktorú
odvádzajú Únii, pričom tieto príjmu sú oslobodené od vnútroštátnych daní (pozri rozsudok Kristoffersen, už citovaný, bod 10).
V súlade s článkom 14 prvým odsekom protokolu, najmä na účely uplatnenia daní z príjmov, v prípade úradníkov a iných zamestnancov
Únie, ktorí si výlučne z dôvodu výkonu funkcií v službe Únie zriadia bydlisko na území iného členského štátu, než je štát,
v ktorom mali daňový domicil v čase ich vstupu do služby Únie, platí domnienka tak v členskom štáte ich bydliska, ako aj v členskom
štáte, v ktorom majú daňový domicil, že si zachovali domicil v tomto poslednom uvedenom štáte, ak je členom Únie (pozri rozsudky
Kristoffersen, už citovaný, bod 11, a X, už citovaný, bod 9).
Z toho vyplýva, že na základe uvedeného článku 14 prvého odseku protokolu členský štát pôvodu, kde zostal zachovaný daňový
domicil úradníka alebo zamestnanca, je v zásade stále príslušný na zdanenie všetkých iných príjmov, než sú platy, mzdy a požitky
vyplácané Úniou týmto osobám, a zdaňuje ich daňou z príjmu, hoci tam v skutočnosti nemajú domicil (pozri v tomto zmysle rozsudok
z 13. novembra 2003, Schilling a Fleck-Schilling, C‑209/01, Zb. s. I‑13389, bod 31). Pojem dane z príjmu v zmysle článku 14
prvého odseku protokolu sa musí určiť podľa kritérií uplatniteľného vnútroštátneho práva (pozri rozsudok Kristoffersen, už
citovaný, bod 12).
Okrem toho z judikatúry vyplýva, že rozdelenie právomocí stanovené článkom 14 protokolu by bolo narušené, keby úradník alebo
zamestnanec mal voľný výber svojho daňového domicilu (pozri rozsudok X, už citovaný, bod 12).
Keďže v súlade s článkom 14 prvým odsekom druhou vetou protokolu ustanovenia tohto protokolu v daňovej oblasti sa uplatňujú
aj na manželského partnera úradníka alebo zamestnanca Únie v prípade, že tento manželský partner nevykonáva profesijnú činnosť,
určenie daňového domicilu uvedeného manžela nemôže závisieť od vôle dotknutej osoby.
Z toho vyplýva, že v prípade, o aký ide vo veci samej, členský štát, v ktorom sa nachádza daňový domicil dotknutej osoby pred
vstupom do funkcie jej manžela do služby Únie, zostal príslušný na zdanenie všetkých iných príjmov uvedenej dotknutej osoby,
než sú platy, mzdy a požitky vyplácané Úniou, ak táto osoba nevykonáva nijakú profesijnú činnosť.
Tento výklad nie je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania, pretože z judikatúry vyplýva, že z daňového hľadiska nemožno
úradníkov a zamestnancov Únie, ako aj ich manželských partnerov, ak tieto osoby nevykonávajú profesijnú činnosť v členskom
štáte, v ktorom úradník alebo zamestnanec vykonáva svoju funkciu v službe Únie, považovať za takých, že sú v tej istej situácii
ako migrujúci pracovník, ktorý sa usadil v inom v členskom štáte, než je štát jeho pôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok Schilling
a Fleck-Schilling, už citovaný, bod 29).
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 14 prvý odsek protokolu sa má vykladať
v tom zmysle, že v prípade manželského partnera osoby, ktorá si výlučne z dôvodu vstupu do služby Európskej únie zriadi bydlisko
na území iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom bol jeho daňový domicil v čase vstupu tejto osoby do služby
Únie, platí, že si zachoval daňový domicil v tomto poslednom uvedenom členskom štáte, ak sám nevykonáva profesijnú činnosť.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
Článok 14 prvý odsek Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, pôvodne pripojeného k Zmluve o vytvorení spoločnej
Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev, neskôr na základe Amsterdamskej zmluvy k Zmluve o ES, sa má vykladať v tom
zmysle, že v prípade manželského partnera osoby, ktorá si výlučne z dôvodu vstupu do služby Európskej únie zriadi bydlisko
na území iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom bol jeho daňový domicil v čase vstupu tejto osoby do služby
Únie, platí, že si zachoval daňový domicil v tomto poslednom uvedenom členskom štáte, ak sám nevykonáva profesijnú činnosť.
Podpisy
*
Jazyk konania: fínčina.