CELEX: 62012CJ0347
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Määrus (EMÜ) nr 574/72
Perehüvitised
Peretoetused
Lapsekasvatustoetus
„Elterngeld”
„Kindergeld”
Diferentseeritud lisahüvitise arvutamine

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) ja muudetud nõukogu 29. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1606/98 (
EÜT L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 308) (edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 1 punkti u alapunkti i, artikli 4 lõike 1 punkti h ja artiklit 76 ning nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (
EÜT L 74, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83), mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 (edaspidi „määrus nr 574/72”), artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i.
Eelotsusetaotlus esitati ühelt poolt Caisse nationale des prestations familiales’i (edaspidi „CNPF”) ja teiselt poolt U. Wieringi ja M. Wieringi vahelises kohtuvaidluses, mille ese on CNPF‑i keeldumine maksta nimetatud isikutele nende laste eest peretoetuse diferentseeritud lisahüvitist; U. Wiering ja M. Wiering elavad Saksamaal, U. Wiering töötab Saksamaal ja M. Wiering töötab Luksemburgis.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1408/71 põhjendused 1, 5, 8 ja 10 on sõnastatud järgmiselt:
„siseriiklike sotsiaalkindlustusaktide kooskõlastamissätted kuuluvad liikmesriikide kodanikest töötajate vaba liikumise valdkonda ning peaksid kaasa aitama kõnealuste töötajate elatustaseme ja töötingimuste paranemisele;
[...]
kõnealuse kooskõlastamise raames on vaja ühenduse piires tagada liikmesriigis elavate töötajate ja nende ülalpeetavate, samuti pärast töötaja surma nende ülalpidamisel olnud isikute võrdne kohtlemine eri riikide õigusaktide alusel;
[...]
eri riikide õigusaktide üheaegse kohaldatavuse ning sellest tuleneva[te komplikatsioonide] vältimiseks peaksid ühenduse piires liikuvad töötajad ja füüsilisest isikust ettevõtjad kuuluma ainult ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla;
[...]
selleks et võimalikult tõhusalt tagada kõigi liikmesriigi territooriumil töötavate töötajate võrdne kohtlemine, on asjakohane kindlaks määrata, et üldjuhul on kohaldatavad selle liikmesriigi õigusaktid, kus asjaomane isik töötab või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseb”. [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ebatäpne]
Määruse artiklis 1 on esitatud määrusega reguleeritavas valdkonnas kasutatavate mõistete määratlused.
Määruse artikli 1 punkt u sätestab:
„i)
perehüvitis
– kõik perekonna väljaminekute katmiseks antavad rahalised või mitterahalised hüvitised, mida antakse artikli 4 lõike 1 punktis h osutatud õigusaktide alusel, välja arvatud II lisas osutatud spetsiaalsed sünni‑ või lapsendamistoetused;
ii)
peretoetus
– korrapärane rahaline toetus, mida antakse sõltuvalt pereliikmete arvust ja vanusest”.
Määruse artikli 4 lõike 1 punkti h kohaselt kohaldatakse määrust kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad perehüvitist kui sotsiaalkindlustusliiki.
Määruse nr 1408/71 artikli 12 lõige 1 näeb ette:
„Käesoleva määrusega ei anta ega säilitata õigust saada mitut samaliigilist hüvitist ühe ja sama kohustusliku kindlustuse perioodi eest. […]”
Määruse artikkel 13 „Üldreeglid” sätestab:
„1.   Vastavalt artiklitele 14c ja 14f alluvad isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, ainult ühe liikmesriigi õigusaktidele. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.   Arvestades artikleid 14–17:
a)
liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva ettevõtja või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
[...]”.
Määruse artikkel 73 näeb ette:
„Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis ning arvestades VI lisa sätteid.”
Määruse artikkel 76 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui ühel ja samal ajavahemikul antakse perehüvitisi sama pereliikme eest ja töötamise või tegutsemise tõttu selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kelle territooriumil pereliikmed elavad, peatatakse õigus saada hüvitisi teise liikmesriigi õigusaktide alusel asjakohasel juhul artikli 73 või 74 alusel selle summa ulatuses, mida antakse esimese liikmesriigi õigusaktide alusel.
2.   Kui hüvitisi ei taotleta liikmesriigis, mille territooriumil pereliikmed elavad, võib teise liikmesriigi pädev asutus lõike 1 sätteid kohaldada nii, nagu oleksid hüvitised määratud esimeses liikmesriigis.”
Määruse nr 574/72 artiklid 7–10 a näevad ette määruse nr 1408/71 artikli 17 rakendamistingimused.
Määruse nr 574/72 artikli 10 lõige 1 näeb ette:
„a)
Õigus saada hüvitist või peretoetust vastavalt liikmesriigi õigusaktidele, mille järgi selle hüvitise või toetuse õiguse omandamine ei ole seatud sõltuvusse kindlustusest, töötamisest ega füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest, peatatakse juhul, kui samale pereliikmele on sellesama perioodi eest ette nähtud hüvitis kas üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktidega või tulenevalt määruse artiklite 73, 74, 77 või 78 kohaldamisest, piirdudes sellise hüvitise summaga.
b)
Kui kutse‑ või äritegevus siiski leiab aset esimese liikmesriigi territooriumil:
i)
hüvitise korral, mis on ette nähtud kas üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktidega või määruse artikli 73 või 74 alusel isikule, kellel on õigus saada perehüvitist, või isikule, kellele seda tuleb maksta, peatatakse õigus saada perehüvitist, mis on ette nähtud kas üksnes kõnealuse teise liikmesriigi siseriikliku õiguse või nimetatud artiklite alusel, piirdudes sellise perehüvitise summaga, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktidega, kelle territooriumil asjaomane pereliige elab. Kulud seoses hüvitisega, mille on maksnud liikmesriik, kelle territooriumil kõnealune pereliige elab, kannab see liikmesriik;
[...]”.
Tuleb märkida, et esiteks on määrus nr 1408/71 asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (
ELT L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72) ja teiseks on määrus nr 574/72 asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (
ELT L 284, lk 1
); need uued määrused hakkasid määruse nr 883/2004 artikli 91 ja määruse nr 987/2009 artikli 97 kohaselt kehtima 1. mail 2010. Põhikohtuasja asjaolude toimumise aega arvestades jäävad need asjaolud aga määruste nr 1408/71 ja nr 574/72 kohaldamisalasse.
Luksemburgi õigus
Euroopa Kohus küsis oma kodukorra artikli 101 alusel eelotsusetaotluse esitanud kohtult 15. märtsil 2013 selgitusi. Eeskätt paluti eelotsusetaotluse esitanud kohtul täpsemalt kirjeldada põhikohtuasjas kõne all olevaid Luksemburgi perehüvitisi ja nende maksmise tingimusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis 29. aprilli 2013. aasta kirjas muu hulgas, et põhikohtuasjas kõne all olevad Luksemburgi perehüvitised on peretoetused (edaspidi „Luksemburgi peretoetused”) ja lapsekasvatustoetus; ta edastas Euroopa Kohtule nende Luksemburgi õigusnormide teksti, mis reguleerivad nimetatud hüvitiste maksmist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisas veel, et tema menetluses olev vaidlus ei puuduta hüvitist lapsehoolduspuhkuse eest, kuna U. Wieringi ja M. Wieringi poolt selle hüvitisega seoses esitatud nõuded tunnistati vastuvõetamatuks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt näeb Luksemburgi Code de la sécurité sociale’i (sotsiaalkindlustusseadustik) artikli 269 esimene lõik ette järgmist:
„Õigus peretoetustele käesolevas peatükis ette nähtud tingimustel on:
a)
isiklikult lastel, kes elavad tegelikult ja katkematult Luksemburgis ja kellel on seal alaline elukoht;
b)
lapse pereliikmetel vastavalt kohaldatavale rahvusvahelise õiguse aktile: Luksemburgi õiguse kohaldamisalasse kuuluvatel isikutel, kes kuuluvad ühtlasi ka ühenduse määruste või mõne muu Luksemburgi poolt sotsiaalkindlustuse valdkonnas sõlmitud kahe- või mitmepoolse akti kohaldamisalasse, mis näeb ette peretoetuste maksmise töökohajärgse riigi õigusnormide alusel. Isiku pereliikmena käsitatakse last, kes kuulub selle isiku perekonda artikli 270 tähenduses. Käesolevas seadustikus viidatud pereliikmed peavad elama riigis, mida peetakse silmas kõnealuste määruste või aktidega.
[...]”.
Nimetatud seadustiku artikli 271 esimese lõigu kohaselt makstakse toetust alates lapse sündimise kuust kuni 18‑aastaseks saamiseni. Sama seadustiku artikli 271 kolmanda lõigu kohaselt säilib peretoetuste saamise õigus maksimaalselt kuni 27‑aastaseks saamiseni keskkooliõpilastel ja tehnikakeskkooli õpilastel, kelle põhitegevus on õppimine.
Luksemburgi sotsiaalkindlustusseadustiku artikkel 299 näeb ette:
„(1)   Lapsekasvatustoetust makstakse taotluse alusel isikule, kes:
a)
omab alalist elukohta artikli 269 tähenduses Luksemburgi Suurhertsogiriigis ja elab seal tegelikult või on tulenevalt oma kutsealasest tegevusest Luksemburgi sotsiaalkindlustussüsteemis kohustuslikult kindlustatud ning kuulub ühenduse määruste kohaldamisalasse;
b)
kasvatab enda juures üht või mitut last, kelle eest taotlejale või lahutamata abikaasale või partnerile […] makstakse peretoetusi ning kelle puhul on selle isikuga seoses täidetud [sama seadustiku perekonna määratlemist käsitlevas] artiklis 270 sätestatud tingimused;
c)
tegeleb peamiselt kodus laste kasvatamisega ning ei tegele kutsetegevusega või ei saa asendussissetulekut.
(2)   Erandina lõike 1 punktis c ette nähtud tingimusest võib toetust taotleda ka isik, kes tegeleb ühe või enama kutsetegevusega või saab asendussissetulekut ning kellel sõltumata töötundide arvust on koos lahutamata abikaasaga või isikuga, kellega ta moodustab ühise majapidamise, kokku sissetulek, mis ei ületa pärast sotsiaalkindlustusmaksete mahaarvamist:
a)
kolmekordset miinimumpalka, kui isik kasvatab üht last;
b)
neljakordset miinimumpalka, kui isik kasvatab kahte last;
c)
viiekordset miinimumpalka, kui isik kasvatab kolme ja enamat last.
(3)   Erandina lõike 1 punktis c ja lõikes 2 ette nähtud tingimusest võib sõltumata sissetulekust taotleda poolt lapsekasvatustoetusest isik, kes:
a)
tegeleb ühe või enama kutsetegevusega osalise tööajaga, ilma et nädalas tegelikult töötatud tundide koguarv ületaks poolt tema suhtes samal ajavahemikul seaduse või kollektiivlepingu alusel kohaldatavast tavalisest tööajast, või kes saab asendussissetulekut eespool määratletud tööaja eest;
b)
tegeleb peamiselt kodus laste kasvatamisega aja vältel, mis on võrdne vähemalt poolega punktis a määratletud tavalisest tööajast.
[...]”.
Nimetatud seadustiku artiklis 302 on sätestatud:
„Lapsekasvatustoetust makstakse alates selle kuu esimesest päevast, mis järgneb kas rasedus‑ ja sünnituspuhkuse või lapsendaja puhkuse lõpule või siis kaheksanda nädala möödumisele pärast sünnitust.
Lapsekasvatustoetus makstakse välja selle kuu jooksul, mille eest seda makstakse.
Lapsekasvatustoetuse maksmine lõpetatakse selle kuu esimesel päeval, mis järgneb kuule, mil laps saab kaheaastaseks.
Erandina eelmisest lõigust:
a)
makstakse lapsekasvatustoetust õigustatud isikule, kes kasvatab enda juures kas kaksikuid või kolme või enamat last seni, kuni lapsed või üks lastest ei ole veel nelja‑aastased;
b)
punktis a nimetatud tingimustele vastava õigustatud isiku kasuks tõstetakse enam kui kahe lapse samaaegse sünni või lapsendamise korral lapsekasvatustoetuse saamise vanusepiiri kahe aasta võrra iga lapse kohta.
Mitme eri vanuses lapse lapsendamise korral kohaldatakse vanusepiiri lapsendatud lastest kõige noorema suhtes.
Lapsekasvatustoetust makstakse edasi ka sellisele isikule, kes kasvatab enda juures alla 4‑aastast last, kelle eest makstakse artikli 272 lõikes 4 ette nähtud täiendavat eritoetust.
Õigus lapsekasvatustoetusele lõpeb, kui käesolevas peatükis ette nähtud toetuse maksmise tingimused ei ole enam täidetud.”
Tsiviilkindlustusseadustiku artikkel 303 on sõnastatud järgmiselt:
„Lapsekasvatustoetuse summaks on 485,01 eurot kuus olenemata sellest, mitut last samas kodus kasvatatakse. Artikli 299 lõikes 2 viidatud lävede kohaldamise korral vähendatakse lapsekasvatustoetust juhul, kui sissetulekute summa, millest on maha arvatud sotsiaalkindlustusmaksed ja lapsekasvatustoetus, ületab nimetatud lävesid.”
Luksemburgi sotsiaalkindlustusseadustiku artikkel 304 sätestab:
„Lapsekasvatustoetuse maksmine peatatakse ulatuses, milles samaliigilist hüvitist maksab sama lapse või samade laste eest muu riik kui Luksemburg.
[T]oetust ei maksta juhul, kus üks vanematest saab sama lapse või samade laste eest käesoleva raamatu VI peatükis ette nähtud lapsehoolduspuhkuse hüvitist või hüvitist, mida lapsehoolduspuhkuse eest maksab mõni muu riik kui Luksemburg. […]”
Saksa õigus
Euroopa Kohus palus 19. märtsil 2013 Saksamaa valitsusel täpsustada eeskätt „Kindergeldi” ja „Elterngeldi” maksmise eesmärke ja tingimusi. Saksamaa valitsus esitas 17. aprilli 2013. aasta kirjaga Euroopa Kohtule nende hüvitiste kohta teabe.
Nimetatud teabe kohaselt on „Kindergeld” Einkommensteuergesetz’i (tulumaksuseadus, edaspidi „EStG”) § 31 ette nähtud peretoetustega seonduva maksusoodustuse üks aspekte.
Nagu see säte ette näeb, on „Kindergeldi” eesmärk hüvitada perekonna kulutused ja tagada lapsele minimaalne elatustase.
EStG § 62 lõike 1 kohaselt peab õigustatud isiku (üldjuhul lapsevanem) alaline või peamine elukoht olema Saksamaal või tal peab Saksamaal olema täieulatuslik maksukohustus või teda tuleb Saksamaal sellisena käsitada. EStG § 63 lõike 1 kohaselt peab lapse alaline või peamine elukoht olema Euroopa Liidu liikmesriigis, Šveitsis, Islandil, Liechtensteinis või Norras.
EStG § 32 lõike 4 kohaselt on lapse eest õigus saada „Kindergeldi” lapse 18‑aastaseks saamiseni, 21‑aastaseks saamiseni tingimusel, et ta ei tööta ning et ta on tööotsijana riiklikus tööhõiveametis arvele võetud, 25‑aastaseks saamiseni tingimusel, et ta omandab haridust või on tunnustatud vabatahtlikus teenistuses, või vanuselise piiranguta tingimusel, et ta ei saa füüsilise või vaimse puude tõttu end ise ülal pidada; muid tingimusi selle hüvitise maksmisele seatud ei ole.
„Kindergeldi” summa on vastavalt EStG § 66 lõike 1 esimesele lausele 184 eurot kuus esimese kahe lapse puhul, 190 eurot kuus kolmanda lapse puhul ja 215 eurot kuus iga järgmise lapse puhul ning seda sõltumata pereliikmete sissetulekust ja varast.
Bundeselterngeld- und Elternzeitgesetz’i (vanemahüvitist ja lapsehoolduspuhkust käsitlev seadus; edaspidi „BEEG”) § 1 lõike 1 kohaselt on „Elterngeldi” õigus saada isikul, kelle alaline või peamine elukoht on Saksamaal, kes jagab oma lapsega elupaika, hooldab ja kasvatab seda last ning kes ei tegele kutsetegevusega või tegeleb kutsetegevusega osalise tööajaga. BEEG § 4 lõike 1 kohaselt makstakse „Elterngeldi” lapse sündimisest kuni 14‑kuuliseks saamiseni.
BEEG § 2 lõike 1 kohaselt makstakse „Elterngeldi” 67% ulatuses enne lapse sündi kutsetegevusest saadud tulust. Seda makstakse kuni 1800 euro suuruses kuumääras täiskuude eest, mille jooksul õigustatud isik ei ole saanud kutsetegevusest tulenevat sissetulekut.
Kui enne lapse sündi kutsetegevusest saadud sissetulek oli väiksem 1000 eurost, suurendatakse BEEG § 2 lõike 2 esimese lause kohaselt nimetatud protsendimäära 0,1% võrra iga 2 euro eest nimetatud summa ja sissetuleku vahesumma ulatuses ja seda kuni 100%‑ni. Kui enne lapse sündi kutsetegevusest saadud sissetulek oli suurem 1200 eurost, vähendatakse sissetuleku suhtes kohaldatavat 67% määra BEEG § 2 lõike 2 teise lause kohaselt 0,1% võrra iga 2 euro eest sissetuleku ja 1200 euro vahesumma ulatuses ja seda kuni 65%‑ni. „Elterngeldi” suurus on BEEG § 2 lõike 4 esimese lause kohaselt vähemalt 300 eurot kuus ja seda BEEG § 2 lõike 4 teise lause kohaselt isegi siis, kui õigustatud isik ei saanud enne lapse sündi mingisugust kutsetegevusest tulenevat sissetulekut.
BEEG § 2
bis
lõike 4 esimene lause sätestab, et kui õigustatud isik jagab elupaika kas kahe alla 3‑aastase lapse või kolme või enama alla 6‑aastase lapsega, suurendatakse „Elterngeldi” summat 10% võrra, kusjuures summa, mille võrra hüvitist suurendatakse, ei saa olla väiksem kui 75 eurot. Mitmike sünni korral suurendatakse BEEG § 2
bis
lõike 4 teise lause kohaselt „Elterngeldi” summat 300 euro võrra teise lapse eest ja iga järgmise lapse eest.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
U. Wiering ja M. Wiering elavad koos oma kahe lapsega Trieris (Saksamaa). Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et M. Wiering töötab Luksemburgis, samas kui tema abikaasa on Saksamaal avalik teenistuja.
M. Wiering esitas 12. oktoobril 2007 CNPF‑ile taotluse peretoetuste saamiseks oma kahe lapse eest.
CNPF‑i juhtkomitee keeldus maksmast U. Wieringile ja M. Wieringile nende kahe lapse eest makstavaid peretoetusi puudutavas diferentseeritud lisahüvitist Luksemburgi õiguses ette nähtud hüvitiste ja nende elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel makstavate hüvitiste vahele vastavas summas põhjendusel, et viimati nimetatud hüvitiste, nimelt „Kindergeldi” ja „Elterngeldi” summa ületas ajavahemikku 1. juulist 2007 kuni 31. maini 2008 puudutavas Luksemburgi õiguses ette nähtud hüvitiste, nimelt peretoetuste ja lapsekasvatustoetuse summa.
Conseil arbitral des assurances sociales tunnistas 31. juuli 2009. aasta otsusega U. Wieringi ja M. Wieringi kaebuse CNPF‑i juhtkomitee otsuse peale põhjendamatuks.
U. Wiering ja M. Wiering esitasid apellatsioonkaebuse Conseil supérieur de la sécurité sociale’ile, kes muutis 16. märtsi 2011. aasta otsusega eespool nimetatud otsust ja leidis, et U. Wieringil ja M. Wieringil oli õigus saada oma kahe lapse eest asjaomasel ajavahemikul diferentseeritud lisahüvitist. Conseil supérieur de la sécurité sociale leidis, et „Elterngeldi” näol on tegemist perehüvitisega, millele on õigus lapsi kasvataval pereliikmel, mitte lastel endil. Ta asus seisukohale, et seega ei või nimetatud hüvitist võtta arvesse sellise diferentseeritud lisahüvitise kindlaksmääramisel, mida tuleb maksta töötajale tema laste eest maksmisele kuuluva peretoetuse raames; diferentseeritud lisahüvitise kindlaksmääramisel tuleb selle kohtu arvates arvesse võtta üksnes ühe ja sama pereliikme eest maksmisele kuuluvaid perehüvitisi ja jätta arvesse võtmata need perehüvitised, mida makstakse teiste pereliikmete eest.
CNPF esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse, milles esitas neli väidet. Teise, kolmanda ja neljanda väite kohaselt oli rikutud vastavalt määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i, artikli 10 lõiget 3 ning määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 1, keeldutud neid kohaldamast või neid vääralt tõlgendatud.
CNPF heidab Conseil supérieur de la sécurité sociale’i otsusele ette, et selles on nimetatud õigusnorme rikkudes jäetud diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel arvesse võtmata „Elterngeld”.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi seoses sellega, kas diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel tuleb arvesse võtta üksnes samaliigilisi perehüvitisi või kõiki võõrtöölise perele makstavaid perehüvitisi. Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas arvutades diferentseeritud lisahüvitist, mida töökohajärgse riigi pädev asutus võib olla kohustatud maksma vastavalt [määruse nr 1408/71] artikli 1 punkti u alapunktile i, artikli 4 lõike 1 punktile h ja artiklile 76 ning [määruse nr 574/72] artikli 10 [lõike 1] punkti b alapunktile i, tuleb samaliigiliste perehüvitistena arvesse võtta kõiki hüvitisi, mida saab võõrtöötaja pere elukohajärgses riigis ning milleks käesoleval juhul on Saksamaa õigusaktides ette nähtud „Elterngeld” ja „Kindergeld”?”
Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i, artikli 4 lõike 1 punkti h ja artiklit 76 ning samuti määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et arvutades diferentseeritud lisahüvitist, mille maksmine võõrtöölisele tema töökohariigis võib olla kohustuslik, tuleb samaliigiliste perehüvitistena võtta arvesse kõiki perehüvitisi, mida makstakse selle töötaja perele elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel, st käesoleval juhul Saksamaa õigusnormides ette nähtud „Elterngeldi” ja „Kindergeldi”.
Kohe alustuseks tuleb meenutada, et ehkki määruse nr 1408/71 artikkel 73 näeb ette, et töötajal, kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis, ei kujuta see säte endast absoluutset reeglit vaatamata sellele, et tegemist on perehüvitisi käsitleva üldreegliga (vt selle kohta kohtuotsus Schwemmer, C‑16/09,
EU:C:2010:605
, punktid 41 ja 42).
Nimelt tuleb tõdeda, et määruse nr 1408/71 artikli 12 kohaselt ei saa selle määrusega anda ega säilitata õigust saada mitut samaliigilist hüvitist ühe ja sama kohustusliku kindlustuse perioodi eest.
Seega, kui elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidest tulenevad õigused võivad kumuleeruda töökohajärgse liikmesriigi õigusaktidest tulenevate õigustega, tuleb artikli 73 kohaldamisel arvesse võtta selles määruses ja määruses nr 574/72 sisalduvaid kumuleerumisvastaseid sätteid, st eeskätt määruse nr 1408/71 artiklit 76 ja määruse nr 574/72 artiklit 10 (vt selle kohta kohtuotsus Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punktid 43 ja 44).
Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et põhikohtuasjas näevad U. Wieringi ja M. Wieringi elukohajärgse liikmesriigi, st Saksamaa Liitvabariigi õigusnormid ette õiguse saada põhikohtuasjas kõne all olevaid perehüvitisi tingimusel, et isiku alaline või peamine elukoht on selles liikmesriigis, ja mitte „töötamise või tegutsemise tõttu”, nagu seda nõuab määruse nr 1408/71 artikkel 76, selleks et nimetatud artikkel oleks kohaldatav. Seoses konkreetsemalt „Elterngeldiga”: selle maksmise tingimuseks on eeskätt see, et isiku alaline või peamine elukoht on Saksamaal, ning see, et isik ei tegele kutsetegevusega või tegeleb kutsetegevusega osalise tööajaga, ja seda vaatamata sellele, et üldreeglina arvutatakse selle hüvitise summa kutsetegevusest saadud varasema sissetuleku alusel.
Seetõttu ei ole nimetatud artikkel 76 kohaldatav sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta kohtuotsus Dodl ja Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, punkt 53, ja kohtuotsus Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 46).
Olukorda, kus õigus saada perehüvitisi elukohajärgses liikmesriigis ei sõltu mitte kindlustuse, töötamise või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise tingimustest, vaid hoopis elukoha tingimusest, reguleerib hoopis määruse nr 574/72 artikkel 10.
Nimetatud määruse artikli 10 lõike 1 punktis a ette nähtud kumuleerumisvastase eeskirja kohaselt on töökohajärgse liikmesriigi hüvitised ülimuslikud elukohajärgse liikmesriigi hüvitiste suhtes, mille maksmine seetõttu peatatakse. Kui viimati nimetatud riigis tegeldakse kutsetegevusega, näeb kõnealuse määruse artikli 10 lõike 1 punkt b siiski ette vastupidise lahenduse, st et õigus elukohajärgse liikmesriigi makstavatele toetustele on ülimuslik õiguse suhtes töökohajärgse liikmesriigi makstavatele toetustele, mille maksmine peatatakse.
Euroopa Kohus on sedastanud, et lapsi hooldava isiku, veel täpsemalt määruse nr 1408/71 artiklis 73 nimetatud õigustatud isiku abikaasa kutsealane tegevus laste elukohajärgses liikmesriigis peatab määruse nr 574/72 artikli 10 alusel õiguse eespool nimetatud artiklis 73 ette nähtud toetustele nendele samaliigilistele toetustele vastava summa ulatuses, mida elukohajärgses liikmesriigis tegelikult makstakse, ja seda olenemata sellest, kes on elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide kohaselt peretoetuste puhul otseselt õigustatud isik (vt selle kohta kohtuotsus Dodl ja Oberhollenzer,
EU:C:2005:364
, punkt 59, ning kohtuotsus Weide, C‑153/03,
EU:C:2005:428
, punkt 30).
Selles osas on huvitatud isikud, kes olid kohtuistungil esindatud, üksmeelel, et U. Wiering ei kaotanud ajavahemiku vältel, mil talle maksti „Elterngeldi”, Saksamaal avaliku teenistuja staatust; seda asjaolu peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Kui see tõepoolest nii oli – kuivõrd sellisel juhul oleks võimalik asuda seisukohale, et U. Wiering tegeles asjaomasel ajavahemikul Saksamaal kutsetegevusega – oleks põhikohtuvaidluse suhtes kohaldatav kumuleerumisvastane eeskiri määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkt i.
Kui eelnev leiab eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt läbiviidava kontrolli raames kinnitust, tähendaks see seda, et Saksamaa Liitvabariik oli U. Wieringile ja M. Wieringile asjaomasel ajavahemikul perehüvitiste maksmiseks esmajärjekorras pädev liikmesriik, mistõttu nimetatud isikutel oli õigus saada M. Wieringi töökohajärgse liikmesriigi pädevalt asutuselt, st CNPF‑ilt üksnes võimalikku diferentseeritud lisahüvitist Luksemburgi õigusnormides ette nähtud hüvitiste summa ja Saksamaal saadud perehüvitiste summa vahe ulatuses (vt selle kohta kohtuotsus McMenamin, C‑119/91,
EU:C:1992:503
, punkt 26).
Lisaks tuleb tõdeda, et ei ole vaidlustatud asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all olevate eri hüvitiste näol on tegemist perehüvitistega.
Seega tuleb kindlaks teha, kas – nagu väidab CNPF – niisuguse diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel, mida taotletakse sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tingib määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkt i selle, et arvesse tuleb võtta kõiki perehüvitisi, mida saadakse võõrtöölise pere elukohajärgses liikmesriigis.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 52, kohaldatakse määruse nr 1408/71 artiklis 12 kehtestatud põhimõtteid nii selle määruse artiklis 76 kui ka määruse nr 574/72 artiklis 10 ette nähtud ning õiguste perehüvitistele või peretoetustele kumuleerumise korral kohaldatavate ülimuslikkuse eeskirjade suhtes, sest nimetatud artikkel 12 sisaldub selle määruse üldsätteid käsitlevas I jaotises.
Tuleb tõdeda, et määruse nr 1408/71 artikli 12 alusel on õigustamatu kumuleerumisega tegu ainult õiguse puhul saada mitut samaliigilist hüvitist ühe ja sama ajavahemiku eest.
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et sotsiaalkindlustushüvitisi tuleb sõltumata eri siseriiklikele õiguskordadele omastest iseloomulikest tunnustest pidada samaliigilisteks, kui nende ese ja eesmärk ning samuti nende arvutamise alus ning maksmise tingimused on samad. Seevastu ei tohi asjakohaste elementidena hüvitiste liigitamiseks käsitada puhtformaalseid tunnuseid (vt eeskätt kohtuotsus Valentini, 171/82,
EU:C:1983:189
, punkt 13, ja kohtuotsus Knoch, C‑102/91,
EU:C:1992:303
, punkt 40).
Euroopa Kohus on siiski täpsustanud, et siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide vahelisi arvukaid erinevusi silmas pidades piiraks arvutamise aluste ja maksmise tingimuste täieliku samasuse nõue oluliselt määruse nr 1408/71 artiklis 12 sisalduva kumuleerumiskeelu kohaldamist. Selline tagajärg läheks vastuollu nimetatud keelu eesmärgiga, milleks on sotsiaalkindlustushüvitiste õigustamatu kumuleerumise vältimine (vt kohtuotsus Knoch,
EU:C:1992:303
, punkt 42).
Euroopa Kohus sedastas samuti, et nimetatud sätte sõnastusest tuleneb, et kumuleerumisega ei ole tegemist mitte ainult siis, kui isikul on üheaegselt õigus kahele erinevale perehüvitisele, vaid samuti siis, kui õigus saada ühe ja sama lapse eest selliseid hüvitisi on kahel erineval isikul, käesoleval juhul kahel lapsevanemal. Nimelt tuleneb määruse nr 1408/71 nende sätete mõttest, millega reguleeritakse perehüvitiste kumuleerumist, ning neis kumuleerumise korral ette nähtud lahendustest, et kõnealuse sätte eesmärk on vältida seda, et nii perehüvitise otseselt õigustatud isik, st töötaja, kui ka perehüvitise kaudselt õigustatud isikud, st töötaja pereliikmed, saaksid korraga kahte samaliigilist hüvitist (vt selle kohta kohtuotsus Dammer, C‑168/88,
EU:C:1989:652
, punktid 10 ja 12).
Tuleb lisada, et määrusega nr 1408/71 reguleeritakse esiteks määruse artikli 1 punkti u alapunktis i määratletud „perehüvitisi” ja teiseks määruse artikli 1 punkti u alapunktis ii määratletud „peretoetusi”, mis on „perehüvitiste” alakategooria.
Eespool toodud kaalutlustest nähtub, et eri perehüvitised, mida võõrtööline võib töökohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel saada, ja eri perehüvitised, mida see töötaja või tema pereliikmed saavad elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel, ei kujuta endast tingimata „samaliigilisi” hüvitisi määruse nr 1408/71 artikli 12 tähenduses.
Nimelt, ehkki need perehüvitised on kõnealuse määruse artikli 1 punkti u alapunkti i kohaselt mõeldud perekonna väljaminekute katmiseks, ei ole nende kõigi konkreetne eesmärk tingimata sama ning samuti ei ole neil tingimata samad tunnused või samad õigustatud isikud.
Lisaks sellele on neist vaid osa puhul tegemist peretoetustega kõnealuse määruse artikli 1 punkti u alapunkti ii tähenduses.
Nii tuleb määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunktis i ette nähtud kumuleerumisvastase eeskirja kohaldamiseks sellise diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel, mida töökohajärgne liikmesriik võib olla kohustatud võõrtöötajale maksma, leida erinevate perehüvitiste, millele nimetatud töötajal on õigus selle liikmesriigi õigusnormide alusel, ja erinevate perehüvitiste hulgast, mida see töötaja või tema pereliikmed saavad elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel, üles need, mis on „samaliigilised” määruse nr 1408/71 artikli 12 tähenduses, võttes selleks arvesse nende eset, eesmärki, arvutamise alust ja maksmise tingimusi, samuti õigustatud isikuid.
Lõppkokkuvõttes on eelotsusetaotluse esitanud kohtu – kes on ainsana pädev hindama põhikohtuvaidluse asjaolusid ja tõlgendama siseriiklikku õigust – ülesanne kontrollida kõigi nende elementidega arvestades, kas „Elterngeldi” saab pidada Luksemburgi peretoetustega samaliigiliseks ning kas seda võib seega arvesse võtta diferentseeritud eritoetuse arvutamisel, mida U. Wieringil ja M. Wieringil võib olla õigus saada (vt selle kohta kohtuotsus Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11,
EU:C:2013:591
, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus, kes peab andma siseriiklikule kohtule tarviliku vastuse, on siiski pädev andma põhikohtuasja toimiku ning esitatud kirjalike ja suuliste seisukohtade alusel juhiseid, mis võimaldavad siseriiklikul kohtul asja lahendada (vt kohtuotsus Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
EU:C:2013:591
, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ehkki põhikohtuasjas ei ole vaidlustatud asjaolu, et Luksemburgi peretoetused on „Kindergeldiga” samaliigilised, väidavad U. Wiering ja M. Wiering siiski sisuliselt, et nimetatud peretoetused ei ole „Elterngeldiga” samaliigilised. Seetõttu ei oleks nende väitel tohtinud „Elterngeldi” diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel arvesse võtta, mida M. Wiering CNPF‑ilt taotles.
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et selliste hüvitiste nagu „Kindergeld” ja Luksemburgi peretoetused eesmärk on võimaldada lapsevanematel katta lapse vajadustega seotud kulutused ning neid makstakse nii, et arvesse ei võeta pereliikmete sissetulekut ega vara ning samuti mitte vanemate võimalikku kutsealast tegevust. Selgub, et nimetatud hüvitiste lõplik õigustatud isik ei ole mitte lapsevanem, vaid laps ise. Lisaks sellele näib, et nimetatud hüvitised kujutavad endast korrapärast rahalist toetust, mida antakse sõltuvalt ainuüksi laste arvust ja vanusest, mistõttu võib need kvalifitseerida „peretoetuseks” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti ii tähenduses.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 seoses „Elterngeldiga”, tuleneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et see hüvitis eristub sellisest hüvitisest nagu „Kindergeld” ja Luksemburgi peretoetustest mitmes aspektis, esiteks selle eesmärkide ja tunnuste ning teiseks selle õigustatud isikute osas.
Nimelt on Saksamaa valitsuse esitatud teabe kohaselt „Elterngeldi” eesmärk aidata peredel säilitada oma elutingimused olukorras, kus lapsevanemad pühendavad end eelisjärjekorras lastele. „Elterngeldi” peamine eesmärk on aidata kaasa nimetatud elutingimuste säilitamisele, juhul kui vanemad peatavad ajutiselt kas täielikult või osaliselt enda kutsealase tegevuse, et kasvatada oma väikesi lapsi.
Nii saab selline last ülalpidav lapsevanem, kes ei tegele kutsetegevusega või kes peatab kutsetegevuse või piirab seda, vastavalt – kui see on asjakohane – oma kutsetegevuse peatamisele või piiramisele eelnevalt teenitud sissetulekule lapse esimese eluaasta vältel hüvitist sissetuleku kaotuse eest, mis on mõeldud tema perekonna elutingimuste säilitamiseks. On oluline märkida, et „Elterngeldi” makstakse enamasti 67% ulatuses varasemast töötasust, ilma et see saaks olla suurem kui 1800 euros kuus.
Selgub seega, et sellise hüvitise nagu „Elterngeld” eesmärk on võimaldada niisuguses olukorras vanemal saada abi oma pere elutingimuste säilitamiseks; sellise abi summa on tavaliselt seotud sissetulekuga, mida ta sai oma varasema kutsetegevuse alusel.
Nii ei anta „Elterngeldi” – erinevalt „Kindergeldist” ja Luksemburgi peretoetustest – ainuüksi sõltuvalt laste arvust ja vanusest. Ehkki mõned selle hüvitise maksmise tingimused on seotud lapse olemasoluga ja tema vanusega, arvutatakse hüvitise summa põhimõtteliselt töötasu alusel, mida last hooldav lapsevanem sai enne kutsetegevuse peatamist. Hüvitise summat suurendatakse üksnes siis, kui tegemist on paljulapselise perega või mitmike sünni puhul.
Seega, ehkki selline hüvitis nagu „Elterngeld” kujutab endast „perehüvitist” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i tähenduses (vt analoogia alusel kohtuotsus Kuusijärvi, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, punkt 60), ei saa seda siiski kvalifitseerida „peretoetuseks” nimetatud määruse artikli 1 punkti u alapunkti ii tähenduses.
Lisaks tuleb märkida, et põhikohtuasjas võttis CNPF diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel arvesse ka lapsekasvatustoetust. Kuid nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 34 ja 74, ei ole U. Wiering seda hüvitist taotlenud ning Luksemburgi sotsiaalkindlustusseadustiku artiklit 304 arvestades ei ole kindel, et tal oleks selleks õigus; neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Selles osas on oluline täpsustada, et isegi eeldusel, et nimetatud hüvitist oleks võimalik käsitada Luksemburgi peretoetustega samaliigilisena, tuleneb kohtupraktikast igal juhul, et selleks, et teataval konkreetsel juhul saaks asuda seisukohale, et tegemist on õiguste perehüvitistele kumuleerumisega, ei piisa näiteks sellest, et sellised hüvitised kuuluvad asjaomase lapse elukohajärgses liikmesriigis maksmisele ning võivad üksnes paralleelselt kuuluda maksmisele teises liikmesriigis, kus töötab üks selle lapse vanematest (vt kohtuotsus Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 52).
Euroopa Kohus asus seega määruse nr 574/72 artikli 10 kontekstis seisukohale, et selleks, et perehüvitisi saaks käsitada maksmisele kuuluvana ühe liikmesriigi õigusnormide alusel, peavad selle riigi õigusnormid tunnustama sellise pereliikme õigust saada hüvitist, kes selles riigis töötab. Seega on vajalik, et huvitatud isik vastaks kõigile, nii formaalsetele kui ka sisulistele tingimustele, mis on selle riigi õiguses seatud nimetatud õiguse teostamisele; nende tingimuste hulka võib vajaduse korral kuuluda tingimus, et selliste hüvitiste saamiseks on eelnevalt esitatud taotlus (vt kohtuotsus Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 53).
Seetõttu ja isegi eeldusel, et lapsekasvatustoetust võib pidada Luksemburgi peretoetustega samaliigiliseks, ei saanud lapsekasvatustoetust võtta arvesse selle diferentseeritud lisahüvitise arvutamisel, mille maksmine U. Wieringile ja M. Wieringile võib olla kohustuslik, kui Luksemburgi õiguses selle toetuse saamiseks ette nähtud tingimused ei olnud põhikohtuasjas täidetud.
Arvestades kõigi eespool toodud kaalutlustega tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i ja artikli 4 lõike 1 punkti h ning samuti määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei tule sellist diferentseeritud lisahüvitist arvutades, mille maksmine võõrtöölisele tema töökohariigis võib olla kohustuslik, võtta arvesse kõiki perehüvitisi, mida makstakse selle töötaja perele elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel, kui – ja seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – Saksamaa õigusnormides ette nähtud „Elterngeld” ei ole määruse nr 1408/71 artikli 12 tähenduses samaliigiline Saksamaa õigusnormides ette nähtud „Kindergeldi” ja Luksemburgi õigusnormides ette nähtud peretoetustega.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 ja muudetud nõukogu 29. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1606/98, artikli 1 punkti u alapunkti i ja artikli 4 lõike 1 punkti h ning samuti nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei tule sellist diferentseeritud lisahüvitist arvutades, mille maksmine võõrtöölisele tema töökohariigis võib olla kohustuslik, võtta arvesse kõiki perehüvitisi, mida makstakse selle töötaja perele elukohajärgse liikmesriigi õigusnormide alusel, kui – ja seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – Saksamaa õigusnormides ette nähtud „Elterngeld” ei ole määruse nr 1408/71 artikli 12 tähenduses samaliigiline Saksamaa õigusnormides ette nähtud „Kindergeldi” ja Luksemburgi õigusnormides ette nähtud peretoetustega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.