CELEX: 62009TJ0325
Fellebbezés
Közszolgálat
Alkalmazottak
Határozott idejű munkaszerződés
Új munkaszerződés kötésének vagy a munkaszerződés határozatlan időre történő meghosszabbításának megtagadása
A határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás
1999/70/EK irányelv
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke
A Bizottság szervezeti egységeinél a nem határozatlan időtartamú alkalmazottak igénybevételének maximális időtartamáról szóló bizottsági határozat

A Bíróság személyzeti szabályzata I. mellékletének 9. cikke alapján benyújtott fellebbezésükben a fellebbezők az Európai Unió
Közszolgálati Törvényszékének (második tanács) F‑134/07. és F‑8/08. sz., Adjemian és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2009. június 4‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül
helyezését kérik, amely ítélettel a Közszolgálati Törvényszék elutasította egyrészt az Európai Közösségek Bizottsága azon
határozatainak megsemmisítése iránti kereseteket, amelyek megtagadták a fellebbezőkkel mint kisegítő szerződéses alkalmazottakkal
szemben az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikke szerinti új szerződéskötést vagy a fellebbezők
alkalmazásának határozatlan időre történő meghosszabbítását (a továbbiakban: vitatott egyedi határozatok), másrészt pedig
a Bizottság szervezeti egységeinél nem határozatlan időtartamra alkalmazott személyi állomány igénybevételének maximális időtartamáról
szóló, 2004. április 28‑i C (2004) 1597. sz., a Közigazgatási tájékoztató 2004. június 24‑i 75‑2004. számában közzétett bizottsági
határozat (a továbbiakban: 2004. április 28‑i határozat) jogellenességének megállapítására, illetve amennyiben szükséges,
az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke jogellenességének megállapítására irányuló kereseteket.

A jogvita alapját képező tényállás
A jogvita alapját képező tényállás a megtámadott ítélet 11–21. pontjában került bemutatásra.

Az első fokú eljárás és a megtámadott ítélet
A Közszolgálati Törvényszékhez 2007. december 3‑án benyújtott keresetükben az F‑134/07. sz. ügy felperesei, akiknek neve a
megtámadott ítélet I., II. és III. mellékletében van feltüntetve, elsősorban a bizottsági határozatok, köztük a Bizottság
szervezeti egységeinél nem határozatlan időtartamra alkalmazott személyi állomány igénybevételének maximális időtartamáról
szóló, 2004. április 28‑i határozat jogellenességének megállapítását kérték, valamint – amennyiben szükséges – az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke jogellenességének annyiban történő megállapítását, amennyiben az korlátozza a kisegítő
szerződéses alkalmazottak munkaszerződéseinek időtartamát, másodsorban a 2007. augusztus 22‑i, szeptember 5‑i, október 30‑i
és november 28‑i, új munkaszerződések megkötését vagy a felperesek munkaszerződéseinek határozatlan időre történő meghosszabbítását
megtagadó bizottsági határozatok megsemmisítését kérték, harmadsorban pedig – amennyiben szükséges – az egyes felperesekre
vonatkozó foglalkoztatási feltételek meghatározásáról szóló bizottsági határozatok amiatt történő megsemmisítését kérték,
hogy a felperesek új munkaszerződései, illetve a korábbi munkaszerződéseik meghosszabbítása határozott időre szólt.
A Közszolgálati Törvényszékhez 2008. január 28‑án benyújtott keresetében C. Renier az F‑8/08. sz. ügyben a Bizottság 2007.
április 11‑i határozatának megsemmisítését kérte, amennyiben az az új kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződésének
időtartamát a 2007. április 16. és 2008. december 15. közötti időszakra korlátozta.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2008. január 18‑án benyújtott külön beadványában a Bizottság az F‑134/07. sz. ügyben
elfogadhatatlansági kifogást emelt. 2008. február 15‑én a felperesek előterjesztették észrevételeiket ezen elfogadhatatlansági
kifogásról. A Közszolgálati Törvényszék 2008. május 8‑i végzésével úgy döntött, hogy az elfogadhatatlansági kifogást az érdemi
határozatban bírálja el.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalába 2008. február 14‑én érkezett kérelmében az Európai Unió Tanácsa kérte, hogy az F‑8/08. sz. ügyben
az eljárásba a Bizottság kereseti kérelmének támogatása végett beavatkozhasson. A Közszolgálati Törvényszék második tanácsának
elnöke 2008. április 14‑i végzésével engedélyezte ezt a beavatkozást.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalába 2008. május 26‑án érkezett, az ügy érdemére vonatkozó beavatkozási beadványában a Tanács
az F‑8/08. sz. ügyben az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkének jogellenességére vonatkozó, a
keresetlevélben emelt kifogás elutasítását kérte, mert szerinte az megalapozatlan. A felperesnek a beavatkozási beadványra
vonatkozó észrevételei 2008. szeptember 8‑án érkeztek meg a Közszolgálati Törvényszék Hivatalába. A Bizottság nem nyújtott
be a beavatkozási beadványra vonatkozó észrevételeket.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalába 2008. április 4‑én érkezett kérelmében a Tanács kérte, hogy az F‑134/07. sz. ügyben
az eljárásba a Bizottság kereseti kérelmének támogatása végett beavatkozhasson. A Közszolgálati Törvényszék második tanácsának
elnöke 2008. május 7‑i végzésével engedélyezte ezt a beavatkozást.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalába 2008. július 23‑án érkezett beavatkozási beadványában a Tanács az F‑134/07. sz. ügyben
az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkének jogellenességére vonatkozó, a keresetlevélben emelt
kifogás elutasítását kérte, mert szerinte az négy felperes vonatkozásában elfogadhatatlan és megalapozatlan, a többi felperes
vonatkozásában pedig mindenképpen megalapozatlan. A Közszolgálati Törvényszék Hivatalába 2008. szeptember 5‑én érkezett, a
beavatkozási beadványra vonatkozó észrevételeiben a Bizottság a kereset elfogadhatatlanság, másodlagosan pedig megalapozatlanság
miatti elutasítását kérte. A felpereseknek ugyanezen beadványra vonatkozó észrevételei 2008. szeptember 8‑án érkeztek a Közszolgálati
Törvényszék Hivatalába.
A Közszolgálati Törvényszék második tanácsának elnöke a felek meghallgatását követően 2008. november 18‑i végzésében, kizárólag
a szóbeli szakasz lefolytatása céljából, egyesítette az F‑134/07. és F‑8/08. sz. ügyeket.
A megtámadott ítélettel a Közszolgálati Törvényszék egyesítette az F‑134/07. és F‑8/08. sz. ügyeket, elutasította a hozzá
benyújtott keresetet, és mindkét ügyben a felpereseket kötelezte saját, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.

A fellebbezésről

Az eljárás
A Törvényszék Hivatalába 2009. augusztus 17‑én érkezett beadványukkal a felperesek benyújtották a jelen fellebbezést.
A fellebbezéshez 2009. szeptember és október 7‑én kiigazítás, majd helyesbítés érkezett.
Három fellebbező visszalépése következtében a fellebbezési tanács elnöke 2009. október 30‑án részleges törlést elrendelő végzést
hozott.
2010. január 15‑én a Bizottság előterjesztette válaszbeadványát.
A Törvényszék eljárási szabályzata 141. cikkének megfelelően a Tanács 2010. február 10‑én előterjesztette válaszbeadványát.
Az írásbeli szakasz lezárására 2010. február 15‑én került sor, amiről a fellebbezőket 2010. február 23‑án értesítették. Ez
utóbbiak nem kérték az eljárási szabályzat 143. cikke szerinti válasz benyújtásának lehetőségét.
2010. február 25‑i levelükben a fellebbezők az eljárási szabályzat 146. cikke alapján indokolással ellátott kérelmet nyújtottak
be az eljárás szóbeli szakasza keretében történő meghallgatásuk iránt.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (fellebbezési tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és
az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedés keretében írásbeli kérdést tesz fel a feleknek. Ez utóbbiak
az előírt határidőn belül válaszoltak e kérdésre.
A Törvényszék a 2011. február 18‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli
kérdésekre adott válaszaikat.

A felek kérelmei
A fellebbezők azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        adjon helyt a Közszolgálati Törvényszékhez benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeiknek;
–        a Bizottságot kötelezze az eljárás jelen szakaszában, valamint a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárás során felmerült
költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a fellebbezést, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–        a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a fellebbezést, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–        a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A fellebbezés a megtámadott ítélet teljes egészében történő hatályon kívül helyezésére irányul. A fellebbezés alátámasztása
végett a fellebbezők öt jogalapra hivatkoznak.
Az első jogalap a megtámadott ítélet indokolásában található, téves jogalkalmazásra és az Európai Közösségek Tisztviselői
Személyzeti Szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 90. és 91. cikke, valamint a hatékony jogorvoslathoz való
jog megsértésére alapított jogalap, amely indokolásban a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy úgy kell tekinteni,
hogy az F‑134/07. sz. ügyben indított kereset csak azon határozatok ellen irányul, amelyekkel szemben a panaszokat benyújtották,
azon határozatok ellen nem, amelyekkel e panaszokat elutasították.
A második jogalap a megtámadott ítélet indokolásában található téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amely indokolásban
a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról
kötött keretmegállapodásról (a továbbiakban: keretmegállapodás) szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175.,
43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) önmagában nem keletkeztethet kötelezettségeket a Bizottságra
nézve, valamint arra nem lehet az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke és a 2004. április 28‑i
határozat tekintetében jogellenességi kifogást alapítani.
A harmadik jogalap a megtámadott ítélet indokolásában található téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amely indokolásban
a Közszolgálati Törvényszék elutasította az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére és a 2004.
április 28‑i határozatra vonatkozó jogellenességi kifogásokat, amelyeket a fellebbezők az 1999/70 irányelvvel az EK 139. cikk
(2) bekezdésének értelmében végrehajtott keretmegállapodásnak a határozott ideig tartó munkaviszonyra vonatkozó céljai és
minimumkövetelményei megsértésére alapítanak.
A negyedik jogalap a megtámadott ítélet indokolásában található téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amely indokolásban
a Közszolgálati Törvényszék elutasította az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére vonatkozó,
az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogellenességi kifogást.
Az ötödik jogalap a megtámadott ítélet indokolásában található téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amely indokolásban
a Közszolgálati Törvényszék elutasította a vitatott egyedi határozatok jogszerűségét közvetlenül kétségbe vonó kifogást.
Az első jogalapról
Az első jogalap keretében a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Közszolgálati Törvényszék ítéletét téves jogalkalmazásra
alapította, és megsértette a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkét, valamint a fellebbezők hatékony jogorvoslathoz való
jogát, amikor a megtámadott ítélet 40. pontjában úgy ítélte meg, hogy a panaszokat elutasító határozatok nem minősülnek sérelmet
okozó aktusnak, amennyiben mindössze megerősítik a vitatott egyedi határozatokat, következésképpen önálló tartalmuk nincs.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke értelmében a szabályzat hatálya alá tartozó
bármely személy által a kinevezésre jogosult hatóság valamely határozatával szemben indított kereset, vagy az ilyen személy
által amiatt indított kereset, mert az említett hatóság elmulasztotta a személyzeti szabályzatban előírt valamely intézkedés
meghozatalát, csak akkor elfogadható, ha az érdekelt előzőleg panaszt nyújtott be a kinevezésre jogosult hatósághoz, amely
azt kifejezetten vagy hallgatólagosan, legalább részben elutasította. Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
117. cikke értelmében ezt az ítélkezési gyakorlatot analógia útján alkalmazni kell az alkalmazottak által a munkaszerződések
megkötésére jogosult hatóság valamely határozatával szemben indított keresetre, vagy az általuk amiatt indított keresetre,
hogy e hatóság elmulasztotta az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek által előírt valamely intézkedés elfogadását.
Így tehát a közigazgatási panasz és annak kifejezett vagy hallgatólagos elutasítása egy összetett eljárás szerves részét képezi,
és egyszerűen előfeltételt jelent a bírósághoz fordulás tekintetében. Ilyen körülmények között a kereset, még ha formailag
a panasz elutasítása ellen irányul is, a bíróság szempontjából olyannak tekintendő, mint amelyet a panasszal támadott, sérelmet
okozó aktus ellen nyújtottak be (a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 1989. január 17‑én hozott ítéletének
[EBHT 1989., 23. o.] 7. és 8. pontja), kivéve abban az esetben, ha a panasz elutasításának a hatálya eltér azon aktus hatályától,
amellyel szemben a panaszt benyújtották (a Törvényszék T‑281/04. sz., Staboli kontra Bizottság ügyben 2006. október 25‑én
hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑251. o. és II‑A‑2‑1303. o.] 26. pontja). Az uniós igazságszolgáltatási fórumok már
több alkalommal kimondták, hogy előfordulhat, hogy a panaszt kifejezetten elutasító határozat a tartalma alapján nem minősül
a felperes által vitatott aktust megerősítő jellegűnek. Ez a helyzet, amikor a panaszt elutasító határozat új jogi vagy ténybeli
elemek alapján újraértékeli a felperes helyzetét, illetve amikor módosítja vagy kiegészíti az eredeti határozatot. Ezekben
az esetekben a panasz elutasítása a bírósági felülvizsgálat tárgyát képező aktus, amelyet a bíróság figyelembe vesz a vitatott
határozat jogszerűségének megítélésekor (az Elsőfokú Bíróság T‑258/01. sz., Eveillard kontra Bizottság ügyben 2004. június
10‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑167. o. és II‑747. o.] 31. pontja, T‑375/02. sz., Cavallaro kontra Bizottság
ügyben 2005. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑151. o. és II‑673. o.] 63–66. pontja, valamint T‑377/08. sz.,
Bizottság kontra Birkhoff ügyben 2009. december 9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 50–59. pontja és
64. pontja), sőt az ez utóbbi határozat helyébe lépő, sérelmet okozó aktusnak tekint (lásd ebben az értelemben a Bíróság 33/79.
és 75/79. sz., Kuhner kontra Bizottság egyesített ügyekben 1980. május 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1980., 1677. o.] 9. pontját,
az Elsőfokú Bíróság T‑338/00. és T‑367/00. sz., Morello kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. december 12‑én hozott ítéletének
[EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑301. o. és II‑1457. o.] 35. pontját, valamint T‑389/02. sz., Sandini kontra Bíróság ügyben 2004. október
14‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑295. o. és II‑1339. o.] 49. pontját).
Tekintve, hogy a személyzeti szabályzat és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek rendszerében az érdekeltnek
panasszal kell élnie az általa vitatott határozat ellen, és keresetet kell benyújtania az e panaszt elutasító határozattal
szemben, a Bíróság akkor ítéli elfogadhatónak a keresetet – akár kizárólag a panasz tárgyát képező határozat ellen, akár kizárólag
a panaszt elutasító határozat ellen, akár együttesen e két határozat ellen irányul –, amennyiben a panaszt és a keresetet
a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében előírt határidőkön belül nyújtották be (a Bíróság 224/87. sz., Koutchoumoff kontra
Bizottság ügyben 1989. január 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1989., 99. o.)] 7. pontja). Mindazonáltal az eljárásgazdaságosság
elvének megfelelően a bíróság dönthet úgy, hogy kifejezetten a panaszt elutasító határozattal szembeni kérelmek tárgyában
nem szükséges határozni, ha azok önálló tartalommal nem bírnak, és valójában nem különíthetők el az azon határozattal szembeni
kérelmektől, amely ellen a panaszt benyújtották (lásd ebben az értelemben a fenti 32. pontban hivatkozott Vainker kontra Parlament
ítélet 7. és 8. pontját). Ez lehet a helyzet többek között akkor, ha a bíróság megállapítja, hogy a panaszt elutasító határozat
– adott esetben azért, mert hallgatólagos – pusztán megerősíti a panasz tárgyát képező határozatot, és ennek következtében
az előbbi határozat megsemmisítése semmilyen egyéb hatást nem gyakorolna az érdekelt jogi helyzetére, mint az utóbbi határozat
megsemmisítése.
A jelen ügyben a megtámadott ítélet 40. pontjából kitűnik, hogy a Közszolgálati Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy
a fenti 32. pontban hivatkozott Vainker kontra Parlament ítéletből következő ítélkezési gyakorlatra tekintettel az F‑134/07. sz. ügyben
a panaszokat elutasító határozatokkal szembeni felperesi kérelmek tárgyában nem volt szükséges határozni, amennyiben e kérelmeknek
nem volt önálló tartalma.
Az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – az első jogalap keretében pontosan azt kifogásolják,
hogy a Közszolgálati Törvényszék nem határozott a panaszaikat elutasító határozatokkal szembeni kérelmek tárgyában. Állításuk
szerint ez utóbbiak új határozatokat jelentettek, mivel azokat a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság a hivatali
státuszuk, valamint a jogi és személyes helyzetük beható vizsgálatát követően hozta meg.
Amint arra a Bizottság helyesen rámutat, az érintett fellebbezők az első fellebbezési jogalap alátámasztása végett semmilyen
olyan érvet vagy bizonyítékot nem terjesztettek elő, amelynek alapján megállapítható volna, hogy a panaszaikat elutasító kifejezett
határozatok tartalmukra tekintettel nem a vitatott egyedi határozatokat megerősítő határozatok lettek volna. Ez a Bíróság
alapokmánya 7. cikkének (1) bekezdése és a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatának 79. cikke alapján alkalmazandó
a Közszolgálati Törvényszékre, ami azonban nem érinti a Közszolgálati Törvényszéket az említett alapokmány 36. cikkének megfelelően
terhelő, az ítéletei indokolására vonatkozó kötelezettségét. Továbbá, az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Közszolgálati
Törvényszék ítéleteit megfelelően kell indokolni annak érdekében, hogy az érdekeltek megismerhessék azokat az indokokat, amelyek
alapján a Közszolgálati Törvényszék nem adott helyt az érveiknek, valamint hogy a Törvényszék képes legyen a bírósági felülvizsgálat
gyakorlására (lásd analógia útján a Bíróság C‑397/03. P. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients
kontra Bizottság ügyben 2006. május 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑4429. o.] 60. pontját, valamint a C‑311/05. P. sz.,
Naipes Heraclio Fournier kontra OHIM ügyben 2007. október 4‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 51–53. pontját).
Tény, hogy az érintett fellebbezők fellebbezésük alátámasztása végett nem hivatkoztak a kérdéses pont tekintetében a megtámadott
ítélet indokolásának hiányára vagy elégtelenségére alapított jogalapra. Az eljárási szabályzat 113. cikke alapján azonban
a Törvényszék bármikor hivatalból vizsgálhatja, hogy a kereset eljárásgátló okok fennállása miatt nem elfogadhatatlan‑e. Márpedig
az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolás hiánya vagy elégtelensége lényeges eljárási szabályok megsértését jelenti,
és olyan imperatív jogalapot képez, amelyet a közösségi bíróság hivatalból figyelembe vehet, sőt köteles figyelembe venni
(lásd a Bíróság C‑89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben 2009. december 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2009.,
I‑11245. o.] 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), azzal a feltétellel, hogy előtte felhívta a feleket
az említett jogalappal kapcsolatos észrevételeik megtételére (lásd a Bíróság C‑197/09 RX‑II. sz., M kontra EMEA felülvizsgálati
ügyben 2009. december 17‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 57. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
A Törvényszék által feltett írásbeli kérdésre (fenti 19. pont) adott válaszukban az érintett fellebbezők arra hivatkoztak,
hogy a Közszolgálati Törvényszék megsértette a Bíróság alapokmánya I. melléklete 7. cikkének (1) bekezdése szerinti indokolási
kötelezettséget azáltal, hogy a megtámadott ítéletben nem jelölte meg, mely elemek alapján határozott úgy, hogy egyrészt az
érdekelteknek igazolható érdekük fűződik a panaszaikat elutasító határozatok megsemmisítésének kérelmezéséhez, másrészt úgy
kell tekinteni, hogy a kereset csak az említett panaszokkal megtámadott határozatok, vagyis a vitatott egyedi határozatok
ellen irányul.
A Bizottság arra hivatkozott, hogy a Közszolgálati Törvényszéknek nem kellett pontosan, ténybeli vagy jogi elemekre kitérve
megindokolnia azon megállapítását, miszerint a panaszokat elutasító határozatok nem rendelkeznek önálló tartalommal. Ez utóbbi
határozatok nem vizsgálták meg újra az érdekeltek helyzetét új ténybeli vagy jogi elemek alapján. Továbbá az e határozatokban
található kiegészítő indokolásnak nem volt más célja, mint a vitatott egyedi határozatok megerősítése, válaszolva az érdekeltek
panaszaiban felhozott jogalapokra.
A Tanács válasza szerint a Közszolgálati Törvényszék nem volt köteles kifejteni azokat az indokokat, amelyek alapján úgy vélte,
hogy a panaszokat elutasító határozatok nem rendelkeznek önálló tartalommal, mivel nem merült fel arra utaló ténybeli vagy
jogi elem, hogy ez a jelen esetben kétséges lehetett volna. Mindenesetre, az indokolás állítólagos hiánya nem eredményezheti
a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, mivel az semmilyen hatással nem volt az ítélet rendelkező részére.
Ellentétben azzal, amit a jelen ügyben a Bizottság és a Tanács állít, a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben
köteles volt kifejteni azokat a jogi és ténybeli elemeket, amelyek alapján lényegében a hozzá benyújtott keresetben előterjesztett
kérelmek okafogyottságát mondta ki. Márpedig a megtámadott ítélet 40. pontjában a Közszolgálati Törvényszék nem fejtette ki
azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy az F‑134/07. sz. ügy felperesei által „formailag” a panaszaikat
elutasító határozatokkal szemben „benyújtott megsemmisítés iráni kérelmek önálló tartalommal nem rendelkeznek” azon kérelmekhez
képest, amelyeket ugyanezen felperesek a vitatott egyedi határozatokkal szemben nyújtottak be.
Továbbá, amikor a megtámadott ítélet 40. pontjában kimondta, hogy „nem tagadható a fent említett felpereseknek azon érdeke,
hogy a panaszaikat elutasító határozatok megsemmisítését a nekik sérelmet okozó aktusok [vagyis a vitatott egyedi határozatok]
megsemmisítésével egyidejűleg kérjék”, a Közszolgálati Törvényszék arra utalt, hogy az ügy körülményei között kizárólag az
előző határozatok megsemmisítéséből fogalmilag másfajta előny származhat a felperesek számára (lásd e tekintetben a Bíróság
C‑501/06. P., C‑513/06. P., C‑515/06. P. és C‑519/06. P. sz., GlaxoSmithKline Services és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2009. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., 9291. o.] 23. pontját), mint amilyen előnyük az utóbbi határozatok
megsemmisítéséből származna.
A megtámadott ítélet elégtelen, sőt ellentmondásos indokolására tekintettel a Törvényszék nincs abban a helyzetben, hogy felülvizsgálhassa,
a Közszolgálati Törvényszék jogosan nyilváníthatta‑e okafogyottnak az érdekelt felperesek által a panaszaikat elutasító határozatokkal
szemben benyújtott kérelmeket, és ebből következően nincs abban a helyzetben sem, hogy állást foglaljon az első jogalap tekintetében.
Következésképpen a megtámadott ítéletet hatályon kell helyezni az indokolási kötelezettség megsértése miatt, mivel az okafogyottnak
nyilvánította az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a jelen ítélet mellékletében szerepel – által a panaszaikat elutasító
határozatokkal szemben benyújtott kérelmeket.
A második jogalapról
A második jogalap keretében a fellebbezők a Közszolgálati Törvényszék általi téves jogalkalmazásra hivatkoznak, amennyiben
az a megtámadott ítélet 85–87. pontjában többek között azon megállapítás alapján utasította el az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételek 88. cikkére és a 2004. április 28‑i határozatra vonatkozó, amiatt előterjesztett jogellenességi kifogásaikat,
miszerint azok felhatalmazzák az intézményeket egymást követő határozott idejű munkaszerződések kötésére, hogy az irányelvek
általában – és konkrétan az 1999/70 irányelv – önmagukban nem keletkeztethetnek kötelezettségeket az intézményekre, a jelen
esetben a Bizottságra nézve.
Először is az elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban kell állást foglalni, amelyre a Bizottság és a Tanács a jelen jogalap
ellenében egyrészt annak alapján hivatkozik, hogy e jogalap az EK 10. cikkének megsértésére vonatkozó kifogást tartalmaz,
amely kifejezetten a Bizottság által javasolt, és a Tanács által a személyzeti szabályzat, valamint az egyéb alkalmazottak
alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK rendelettel (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) elfogadott közigazgatási reform ellen irányul, és nem pedig a megtámadott határozat
ellen, másrészt pedig annak alapján, hogy ez a jogalap a Közszolgálati Törvényszék ítéletében található téves jogalkalmazásra
alapított, minden jogi érvet nélkülöző kifogást tartalmaz.
Amint arra a Törvényszék a fenti 45. pontban rámutat, a fellebbezésből mindazonáltal az következik, hogy a második jogalap
a megtámadott ítélet ellen irányul, és olyan jogi érveken alapul, amelyek megfelelnek az eljárási szabályzat 138. cikke 1. §‑ának
c) pontjában foglalt követelményeknek.
Következésképpen a Bizottság és a Tanács által hivatkozott elfogadhatatlansági kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodsorban, a jelen jogalap érdemi részét illetően kiemelendő, hogy az EK 283. cikknek megfelelően a Tanács az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételeket az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról, egyéb alkalmazottainak
alkalmazási feltételeiről, valamint a Bizottság tisztviselőire ideiglenesen alkalmazandó különleges intézkedések bevezetéséről
szóló, 1968. február 29‑i 259/68/EGK, Euratom, ESZAK, többször módosított rendelettel (HL L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
1. fejezet, 2. kötet, 5. o.) fogadta el. Ez utóbbi rendelet célja, amint az annak 1. cikkéből kitűnik, az Európai Közösségek
és alkalmazottai közti jogviszonyok szabályozása. Az EK 249. cikk második bekezdése értelmében e rendelet rendelkezései, többek
között az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke, általános hatállyal bírnak, és teljes egészében
kötelezőek és közvetlenül alkalmazandók valamennyi tagállamban.
Hasonlóképpen, a 2004. április 28‑i határozatot meghozatalára, amint ez a preambuluma 1. pontjából következik, a Bizottság
és a nem állandó szerződéses alkalmazottai közötti kapcsolatokra vonatkozó szabályok végrehajtása érdekében került sor. A
határozat célja a Bizottságot a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságként, az egyéb alkalmazottak alkalmazására vonatkozó
feltételek keretében megillető széles mérlegelési jogkör gyakorlására vonatkozó szabályok meghatározása, így e határozat belső
iránymutatásnak minősül, még ha nem is tekinthető általános végrehajtási rendelkezésnek az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételek 126. cikke értelmében. Ezért a 2004. április 28‑i határozat iránymutató magatartási szabálynak tekintendő,
amellyel a Bizottság saját magát kötelezte, és amelytől nem térhet el anélkül, hogy kifejtené az ehhez vezető okokat, ellenkező
esetben megsérti az egyenlő bánásmód elvét (lásd analógia útján a Törvényszék T‑2/90. sz., Ferreira de Freitas kontra Bizottság
ügyben 1991. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑103. o.] 56. és 61. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Ezzel szemben, amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 86. pontjában helyesen megjegyzi, az 1999/70 irányelv
címzettjei nem az intézmények, hanem a tagállamok. Következésképpen ezen irányelv rendelkezései nem tekinthetők úgy, mint
amelyek önmagukban kötelezettségeket keletkeztetnek az intézmények számára azok jogalkotói vagy döntéshozatali hatáskörének
gyakorlása keretében (e tekintetben lásd analógia útján a Bíróság C‑25/02. sz. Rinke‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 2003., I‑8349. o.] 24. pontját és a Törvényszék T‑495/04. sz., Belfass kontra Tanács ügyben 2008. május 21‑én hozott
ítéletének [EBHT 2008., II‑781. o.] 43. pontját).
Ebből következik, hogy az 1999/70 irányelvnek a keretmegállapodást végrehajtó rendelkezései önmagukban nem keletkeztethetnek
kötelezettségeket a Tanács és a Bizottság számára a jogalkotói vagy döntéshozatali hatáskörüknek az Európai Közösségek és
az alkalmazottaik közötti viszony szabályozása céljából történő gyakorlása keretében. Ugyancsak nem alapozhatnak meg önmagukban
jogellenességi kifogást az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére vagy a 2004. április 28‑i határozatra
vonatkozóan.
Következésképpen a második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A harmadik jogalap keretében a fellebbezők úgy vélik, a Közszolgálati Törvényszék ítéletét téves jogalkalmazásra alapította,
amennyiben a megtámadott ítélet 118. pontjában azzal az indokkal utasította el az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
feltételek 88. cikkére és a 2004. április 28‑i határozatra vonatkozó jogellenességi kifogásokat, hogy ez utóbbiak nem sértették
meg az 1999/70 irányelvvel végrehajtott keretmegállapodás célkitűzéseit és a határozott idejű munkaviszonyra vonatkozó minimumkövetelményeit.
Ez a jogalap lényegében azt a kérdést veti fel, hogy a keretmegállapodást végrehajtó 1999/70 irányelvre lehet‑e – és ha igen,
milyen feltételekkel – hivatkozni az intézményeket terhelő olyan kötelezettség fennállásának vagy hatályának megállapítása
céljából, amely önmagában is alkalmas az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke és a 2004. április
28‑i határozat – amelyeket a megtámadott egyedi határozatok alapjaként lehet felfogni – amiatti jogellenességére vonatkozó
kifogás megalapozására, hogy megakadályozzák a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságot abban, hogy határozatlan időre
szóló szerződéssé alakítson át állandó feladatok folyamatos ellátására irányuló, egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseket.
E tekintetben le kell szögezni, hogy bár az 1999/70 irányelvnek a keretmegállapodást végrehajtó rendelkezései önmagukban nem
keletkeztethetnek kötelezettségeket a Tanács és a Bizottság számára a jogalkotói vagy döntéshozatali hatáskörüknek az Európai
Közösségek és az alkalmazottaik közötti viszony szabályozása céljából történő gyakorlása keretében, továbbá önmagukban nem
alapozhatnak meg jogellenességi kifogást sem az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére vagy a
2004. április 28‑i határozatra vonatkozóan (lásd a fenti 52. pontot), azonban az ezen irányelv által előírt vagy abból következő
szabályokra vagy elvekre hivatkozni lehet ezen intézményekkel szemben, ha e szabályok és elvek egyszerűen az EK‑Szerződés
alapvető rendelkezései és az intézményekre közvetlenül alkalmazandó általános elvek konkrét kifejeződéseként jelennek meg
(lásd a fenti 51. pontban hivatkozott Rinke‑ítélet 24–28. pontját). Egy jogközösségben ugyanis alapvető követelmény a jog
egységes alkalmazása (a Bíróság C‑453/03., C‑11/04., C‑12/04. és C‑194/04. sz., ABNA és társai egyesített ügyekben 2005. december
6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑10423. o.] 104. pontja), és minden jogalanyra vonatkozik a jogszerűség tiszteletben
tartásának elve. Az intézmények tehát éppúgy kötelesek tiszteletben tartani az EK‑Szerződés rájuk vonatkozó rendelkezéseit
és a rájuk vonatkozó általános jogelveket, mint minden más jogalany (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑185/95. P. sz.,
Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 18–21. pontját és a
Törvényszék T‑195/08. sz., Antwerpse Bouwwerken kontra Bizottság ügyben 2009. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009.,
II‑4439. o.] 55. pontját).
A fent említett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket és a
2004. április 28‑i határozatot – amennyire csak lehetséges – csak annyiban kell a közösségi jog egységes alkalmazásának szellemében
és az 1999/70 irányelvvel végrehajtott keretmegállapodás céljaival és rendelkezéseivel összhangban értelmezni, amint azt a
Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 117. és 118. pontjában kimondta, amennyiben az említett célok és rendelkezések
az EK‑Szerződés alapvető rendelkezései, és az intézményekre közvetlenül alkalmazandó általános elvek konkrét kifejeződéseként
jelennek meg.
A jelen esetben, a megtámadott ítélet 122. és 123. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy „a keretmegállapodás
törekvése az [volt], hogy a munkavállalók helyzete elbizonytalanodásának megakadályozására hivatott bizonyos védelmi minimumkövetelmények
előírásával szabályozási keretet adjon a munkavállalók kárára történő visszaélések lehetséges forrásának minősülő munkaviszonyfajta,
az egymást követő [határozott idejű] munkaszerződések igénybevételének”, és hogy „a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának
kifejezetten „az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés
megakadályozása” a célja.
A joggal való visszaélés tilalmának elve, amelynek alapján senki nem hivatkozhat visszaélésszerűen a jogszabályokra, az általános
jogelvek részét képezi, amelyek tiszteletben tartását a bíróság biztosítja (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑162/07. sz.,
Ampliscientifica és Amplifin ügyben 2008. május 22‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑4019. o.] 27., 30. és 32. pontját, és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑271/04. sz., Citymo kontra Bizottság ügyben 2007. május 8‑án
hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑1375. o.] 107. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell állapítani továbbá, hogy az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából
származó visszaélések megakadályozására irányuló jogi keret létrehozása olyan célkitűzés, amelyet a közösségi jogalkotó elismert
és támogatott az 1999/70 irányelvben. Az e területen történő joggal való visszaélés üldözése továbbá megfelel az alapvető
szociális jogokat, például az 1961. október 18‑án Torinóban aláírt Európai Szociális Chartában, valamint az 1989. évi, a munkavállalók
alapvető szociális jogairól szóló közösségi chartában meghatározott jogokat szem előtt tartó Közösség és tagállamok által
az EK 136. cikkben maguk elé tűzött céloknak, amelyek között szerepel a munkavállalók élet- és munkakörülményeinek javítása,
valamint a megfelelő szociális védelmük.
Ebből következik, hogy a jogalkotó – az őt az EK 283. cikk alapján az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
megállapítása tekintetében megillető jogalkotó hatáskör gyakorolásakor – és a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság
– az őt az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek rendelkezései által meghatározott keretek között megillető
széles mérlegelési jogkör gyakorolásakor – köteles az Európai Közösségek és alkalmazottai közötti viszonyra irányadó szabályok
elfogadásakor vagy alkalmazásakor megakadályozni az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazásából származó
esetleges visszaéléseket, a munkavállalók élet- és munkakörülményeinek javítására, valamint a megfelelő szociális védelmükre
irányuló, az EK 136. cikkben előírt célkitűzéseknek megfelelően.
Annyiban tehát, amennyiben a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben ennek megfelelően azt állapította meg, hogy
az 1999/70 irányelvvel végrehajtott keretmegállapodás céljai és minimumkövetelményei, pontosabban az 5. szakaszának 1. pontja
a joggal való visszaélés tilalmát kimondó általános jogelv konkrét kifejeződése, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
feltételek 88. cikkére és a 2004. április 28‑i határozatra vonatkozó jogellenességi kifogások érdemi vizsgálata során megalapozottan
vizsgálta, hogy e cikket és e határozatot mennyiben lehet a keretmegállapodás célkitűzéseivel és minimumkövetelményeivel,
valamint – végső soron – a joggal való visszaélés tilalmával összhangban értelmezni.
Következésképpen a Bizottság és a Tanács által ezzel szemben felhozott érveket mint megalapozatlanokat el kell utasítani.
Meg kell még vizsgálni tehát, hogy – amint azt a fellebbezők állítják – téves jogalkalmazás volt‑e a Közszolgálati Törvényszék
részéről, amikor a megtámadott ítélet 118. pontjában elutasította az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
88. cikkére és a 2004. április 28‑i határozatra vonatkozó jogellenességi kifogásokat, noha e cikk és e határozat értelmezése
nem volt, vagy legalábbis nem lehetett összhangban az 1999/70 irányelvvel végrehajtott keretmegállapodás célkitűzéseivel és
a határozott ideig tartó munkaviszonyra vonatkozó minimumkövetelményeivel, mivel e cikk és határozat nem felelt meg az intézményeket
jogalkotói vagy döntéshozatali hatáskörük gyakorlása során terhelő, a közszolgálatban az egymást követő, határozott idejű
munkaszerződések alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására irányuló kötelezettségnek.
Mindazonáltal figyelembe kell venni, hogy a fellebbezők az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke
és a 2004. április 28‑i határozat jogszerűségét – az EK 241. cikk szerinti jogellenességi kifogás előterjesztésével – a vitatott
egyedi határozatok jogszerűségének megállapítására irányuló jogvita keretében vitatták, amely határozatokkal a munkaszerződések
megkötésére jogosult hatóság a szerződéses kisegítő alkalmazottakra vonatkozóan megtagadta új munkaszerződések megkötését
vagy a korábbi szerződések határozott idő helyett határozatlan időre történő meghosszabbítását. Márpedig az EK 241. cikk által
biztosított azon lehetőség, hogy hivatkozni lehessen a megtámadott aktus jogi alapját képező valamely rendelet vagy általános
hatályú aktus alkalmazhatatlanságára, nem keletkeztet önálló keresetindítási jogot, és kizárólag járulékosan alkalmazható.
Önálló kereset indítására való jog hiányában az említett EK 241. cikkre nem lehet hivatkozni (a Bíróság 33/80. sz., Albini
kontra Tanács és Bizottság ügyben 1981. július 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1981., 2141. o.] 17. pontja, és a 87/77., 130/77.,
22/83., 9/84. és 10/84. sz., Salerno és társai kontra Bizottság és Tanács egyesített ügyekben 1985. július 11‑én hozott ítéletének
[EBHT 1985., 2523. o.] 36. pontja; a Törvényszék T‑154/94. sz., CSF és CSME kontra Bizottság ügyben 1996. október 22‑én hozott
ítéletének [EBHT 1996., II‑1377. o.] 16. pontja). Ebből az következik, hogy a jelen fellebbezési jogalap csak arra a kérdésre
vonatkozhat, hogy a Közszolgálati Törvényszék megtámadott ítélete tartalmaz‑e téves jogalkalmazást, amikor kimondja, hogy
az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke és a 2004. április 28‑i határozat nem sérti a Tanácsot
és a Bizottságot jogalkotói vagy döntéshozói hatáskörük gyakorlásának során terhelő, az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések
alkalmazása általi visszaélések megakadályozására irányuló kötelezettséget azzal, hogy nem kötelezték a munkaszerződések megkötésére
jogosult hatóságot arra, hogy állandó feladatok tartós ellátására kötött, határozott idejű munkaszerződések egymást követő
meghosszabbítása helyett határozatlan idejű szerződéseket kössön.
E tekintetben ki kell emelni, hogy bár a jogalkotó köteles hatékonyan megelőzni, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult
hatóság visszaélésszerűen alkalmazzon egymást követően határozott idejű munkaszerződéseket, az EK 249. cikk második bekezdése
alapján teljes szabadsággal rendelkezik a tekintetben, hogy az e szempontból legmegfelelőbb formákat és eszközöket megválassza.
Az 1999/70 irányelvnek az ítélkezési gyakorlat által értelmezett rendelkezéseiből tehát az következik, hogy az egymást követő,
határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására irányuló kötelezettség
többféleképpen, többek között olyan intézkedések meghozatala által teljesíthető, amelyek vagy előírják, hogy az ilyen szerződések
és munkaviszonyok meghosszabbítását objektív okoknak kell igazolniuk, vagy korlátozzák a határozatlan idejű, egymást követően
alkalmazott munkaszerződések és munkaviszonyok maximális összes időtartamát, vagy az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok
megújíthatóságának számát. A Bíróság viszont kimondta, hogy ezen kötelezettség tiszteletben tartása nem követeli meg a határozott
idejű munkaszerződések határozatlan idejűvé való átalakításának előírását, legalábbis akkor, ha a kérdéses szabályozás tartalmaz
a határozott idejű szerződések egymást követő, visszaélésszerű alkalmazásának hatékony megakadályozására hivatott intézkedéseket,
valamint az e visszaélést megfelelően szankcionáló intézkedéseket, és megszünteti az érdekelt által elszenvedett káros következményeket
(ebben az értelemben lásd analógia útján a Bíróság C‑212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., I‑6091. o.] 91. és 102. pontját, és C‑53/04. sz., Marrosu és Sardino ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítéletének
[EBHT 2007., I‑7213. o.] 47. és 53. pontját).
Az alábbi 77–86. pontból mindazonáltal az következik, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeknek az
ideiglenes alkalmazotti, kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti vagy kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződések
megkötését vagy meghosszabbítását szabályozó rendelkezései megtiltják a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság számára,
hogy olyan egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseket kössön, amelyek tárgya állandó feladatok tartós ellátása. Az
alábbi 87. pontból továbbá az következik, hogy amennyiben a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság állandó feladatok
tartós ellátására egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseket kötött, ez a visszaélés orvosolható, és az érdekelt
által elszenvedett káros következmények az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek rendelkezéseinek megfelelően
a munkaszerződés átalakítása által megszüntethetők, ami különösen az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések határozatlan
idejű szerződéssé történő átalakítását jelentheti.
Ezért a Közszolgálati Törvényszék megtámadott ítélete, a fellebbezők állításával ellentétben, nem tartalmaz téves jogalkalmazást,
amikor kimondja, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke és a 2004. április 28‑i határozat
nem sérti a Tanács és a Bizottság azon kötelezettségét, hogy hatékonyan megelőzze és szankcionálja az állandó feladatok tartós
ellátására irányuló, határozott idejű munkaszerződéseknek a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság általi egymást követő
alkalmazásából származó esetleges visszaéléseket.
Következésképpen a harmadik fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A negyedik jogalap keretében a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Közszolgálati Törvényszék ítélete téves jogalkalmazást
tartalmaz, amennyiben elutasította az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére vonatkozó, az indokolási
kötelezettség megsértésére alapított jogellenességi kifogást, tekintettel arra, hogy a 723/2004 rendelet (36) preambulumbekezdésében
található indokolás elegendő a kisegítő szerződéses alkalmazottak új kategóriájának létrehozásával elérni kívánt célkitűzés
igazolására, valamint tekintettel arra, hogy külön indokolás nem szükséges, amennyiben az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételeknek a 3b. cikkével – amelyet a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontjával összefüggésben kell értelmezni –
összefüggésben értelmezett 88. cikke nem sérti a keretmegállapodás célkitűzéseit és a határozott idejű munkaviszonyra vonatkozó
minimumkövetelményeit.
Figyelemmel arra, hogy a fellebbezők kifogásolják, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság megtagadta, hogy új
munkaszerződéseket kössön velük, vagy korábbi munkaszerződéseiket határozatlan időre meghosszabbítsa, megállapítandó, hogy
az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikk indokolásának hiányára alapított jogellenességi kifogásukkal
a fellebbezők azt róják fel, hogy a jogalkotó nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyekre tekintettel nem írta elő általános
kötelezettségként a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság számára az állandó feladatok tartós ellátására irányuló
egymást követően alkalmazott határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítását.
E jogellenességi kifogás elutasításának alátámasztása végett a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 141. pontjában
rámutatott, hogy a jelen ügyben külön indokolás már csak azért sem szükséges, mivel – amint az a megtámadott ítélet 134. pontjában
megállapítást nyert – az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke nem sérti a keretmegállapodás célkitűzéseit
és a határozott ideig tartó munkaviszonyra vonatkozó minimumkövetelményeit.
Ha a negyedik fellebbezési jogalap úgy értelmezhető, hogy az lényegében arra vonatkozik, hogy a Közszolgálati Törvényszék
megtámadott ítélete téves jogalkalmazást tartalmaz, mivel nem mondta ki, hogy a jogalkotó az EK 253. cikkben előírt indokolási
kötelezettség alapján köteles volt kifejteni azokat az indokokat, amelyekre tekintettel nem írta elő általános kötelezettségként
a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság számára az állandó feladatok tartós ellátására irányuló, egymást követően
alkalmazott határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítását, kiemelendő, hogy – amint
az a fenti 67. pontból kitűnik – a Közszolgálati Törvényszék joggal állapította meg a megtámadott ítélet 134. pontjában lényegében
azt, hogy a jogalkotó nem volt köteles az említett tilalom előírására, mivel az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
feltételek rendelkezései lehetővé teszik az állandó feladatok tartós ellátására irányuló, határozott idejű munkaszerződéseknek
a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság általi egymást követő alkalmazásából származó esetleges visszaélések hatékony
megelőzését és szankcionálását, illetve e rendelkezések adott esetben azt is eredményezhetik, hogy e munkaszerződéseket határozatlan
idejűvé alakítják. Tehát a Közszolgálati Törvényszék szintén jogosan mondta ki a megtámadott ítélet 141. és 142. pontjában,
hogy a jogalkotó nem volt köteles kifejteni azokat az indokokat, amelyekre tekintettel nem írta elő a szóban forgó általános
kötelezettséget.
Következésképpen a fellebbezés negyedik jogalapját, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Az ötödik jogalapról
Az ötödik jogalap keretében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Közszolgálati Törvényszék megtámadott ítéletének indokolása
több helyen is téves jogalkalmazást tartalmaz, amely indokolás elutasította a vitatott egyedi határozatok jogszerűségét közvetlenül
kétségbe vonó kifogásokat, amely határozatokban a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság megtagadta, hogy új munkaszerződéseket
kössön a fellebbezőkkel, vagy korábbi szerződéseiket határozatlan időre meghosszabbítsa.
A fellebbezők által az ötödik jogalap keretében hivatkozott kifogások megválaszolása érdekében fel kell idézni és pontosítani
kell a közszolgálatban alkalmazott munkaszerződéseknek a személyzeti szabályzatban vagy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételekben szereplő különbözői típusai fogalmát és jellemzőit.
Mindenekelőtt ki kell emelni, hogy a személyzeti szabályzat 1a. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „valamely intézmény
[…] állományában létrehozott beosztás” fogalom kizárólag a költségvetésben kifejezetten „állandóként” megjelölt, vagy hasonló
megnevezéssel szereplő állásokat foglalja magában (a Bíróság 18/63. sz., Schmitz kontra EGK ügyben 1964. március 19‑én hozott
ítéletének [EBHT 1964., 163. o.] 192. pontja, és a Törvényszék T‑137/99. és T‑18/00. sz., Martinez Paramo és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑A‑119. o. és II‑639. o.] 96. pontja). Minden
más, ezzel ellenétes értelmezés jelentősen megnövelné a költségvetési hatóság által engedélyezett állandó állások számát,
megkérdőjelezve ezzel mind ez utóbbi hatáskörét, mind szándékait (a fent hivatkozott Schmitz kontra EGK ítélet 192. pontja).
Továbbá, a személyzeti szabályzat 1a. cikke (1) bekezdésének és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
2–5. cikkének együttes olvasatából az következik, hogy az intézményeknél fennálló állandó beosztásokat főszabály szerint tisztviselőknek
kell betölteniük, ezért csak kivételképpen lehetséges, hogy ilyen beosztásokat szerződéses alkalmazottak töltsenek be.
Így, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének b) és d) pontjában kifejezetten szerepel, hogy
állandó beosztás betölthető ideiglenes alkalmazott alkalmazásával, azonban azt is leszögezi, hogy ez csak ideiglenesen történhet.
Továbbá, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikkének második bekezdése úgy rendelkezik, hogy az
ideiglenes alkalmazottak munkaszerződése legfeljebb négy évre szólhat, és egy alkalommal, legfeljebb két évvel hosszabbítható
meg. Ezen időszak végén ideiglenes alkalmazotti munkaviszonyuk kötelezően megszűnik, vagy úgy, hogy a munkaviszonyuk megszűnik,
vagy úgy, hogy a személyzeti szabályzat feltételeivel összhangban tisztviselőkké nevezik ki őket. Ennek az azon elv alóli
kivételnek, mely szerint az állandó beosztásokat tisztviselők kinevezése útján kell betölteni, csak az adott esetben fennálló
szolgálati érdek érvényesítése lehet a célja (lásd ebben az értelemben a Bíróság 341/85., 251/86., 258/86., 259/86., 262/86.,
266/86., 222/87. és 232/87. sz., Van der Stijl és Cullington kontra Bizottság ügyben 1989. február 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 1989., 511. o.] 28. és 33. pontját). Továbbá csak akkor alkalmazható, ha az intézmény rendelkezik betöltetlen, a költségvetésben
előirányzott állandó álláshellyel (a fenti 77. pontban hivatkozott Martinez Paramo és társai kontra Bizottság ügyben hozott
97. pontja).
Ezenkívül, bár az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikkének b) pontjában és 3b. cikke első bekezdésének
b) pontjában az szerepel, hogy bizonyos állandó beosztásban lévő tisztviselők vagy ideiglenes alkalmazottak helyettesítésére
kisegítő alkalmazottakat és kisegítő szerződéses alkalmazottakat lehet alkalmazni a tisztviselők intézményen belüli ideiglenes
beosztásba helyezése lehetőségeinek megvizsgálása után, az 51., 53. és 88. cikke egyrészt pontosítja, hogy ezen alkalmazottak
munkaszerződéseit határozott időre szólóan kell megkötni, másrészt egyidejűleg korlátozza a munkaszerződés meghosszabbításának
lehetőségeit, valamint ezen alkalmazás tényleges időtartamát. Ezáltal az említett alkalmazás átmeneti jelleget ölt, ami meg
is felel a tárgyának, a feladataikat ideiglenesen ellátni képtelen véglegesített, vagy még nem véglegesített tisztviselők
helyettesítésének (lásd ebben az értelemben a Bíróság 17/78. sz., Deshormes kontra Bizottság ügyben 1979. február 1‑jén hozott
ítéletének [EBHT 1979., 189. o.] 37. pontját).
A költségvetés egyes intézményekre vonatkozó részéhez mellékelt beosztásjegyzékben felsorolt és a költségvetési hatóságok
által ideiglenesnek minősített beosztásokat az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének a) pontja
és 9. cikke értelmében ideiglenes alkalmazottakkal kell betölteni. Mivel ezek a beosztások szerepelnek a beosztásjegyzékben,
állandó és meghatározott közszolgálati feladatokhoz kapcsolódnak, amelyek azonban a költségvetési hatóság döntése miatt nem
felelnek meg az „állandó beosztás” fenti 77. pontban meghatározott fogalmának, amely beosztást rendeltetése szerint tisztviselő
alkalmazásával kell betölteni a fenti 78. pontban kifejtett elvnek megfelelően. Lehetséges tehát úgy rendelkezni, hogy az
ilyen beosztásokra vonatkozó munkaszerződések az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikke első bekezdésének
megfelelően, határozatlan időre is megköthetők. Ha a munkaszerződést határozott időre kötötték, csak határozott időre és legfeljebb
egyszer hosszabbítható meg, minden további meghosszabbítás esetén határozatlan időre szólóvá válik.
Végezetül, ami a nem a költségvetés adott intézményre vonatkozó részéhez mellékelt beosztásjegyzékben felsorolt beosztásokat
illeti, amelyek esetében az alkalmazottak fizetését az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikkének
és 79. cikke (1) bekezdésének megfelelően az adott intézményre vonatkozó költségvetési szakaszban erre a célra elkülönített
teljes előirányzatokból fizetik, e beosztások nem állandó és meghatározott közszolgálati feladatokhoz kapcsolódnak, következésképpen
nem felelnek meg az „állandó beosztás” fenti 77. pontban meghatározott fogalmának, valamint az ideiglenes beosztás fenti 81. pontban
meghatározott fogalmának sem. Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeknek a 723/2004 rendeletben szereplő
új rendelkezéseit megelőzően ezeket a beosztásokat az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikke alapján
kisegítő alkalmazottakkal kellett betölteni. Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 52. cikke értelmében
2006. december 31. után nem alkalmazhatók új kisegítő alkalmazottak, illetve a korábban kisegítő alkalmazottak alkalmazásával
betöltött, nem állandó és nem ideiglenes beosztások az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikke (1) bekezdésének
és 3b. cikke első bekezdésének a) pontja értelmében szerződéses alkalmazottakkal, vagy kisegítő feladatokat ellátó szerződéses
alkalmazottakkal töltendők be.
Az Európai Unión belüli, valamely intézményhez tartozó nem állandó, és nem ideiglenes beosztások esetében meg kell különböztetni
a fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladatok elvégzésére irányuló, illetve a másfajta feladatok elvégzésére
irányuló beosztásokat. Az első csoportot szerződéses alkalmazottakkal kell betölteni az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
feltételek 3a. cikkének a) pontja alapján, míg a másodikat kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazottakkal az egyéb
alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3b. cikke első bekezdésének a) pontja értelmében. Ez utóbbi típusú beosztások,
amelyeket rendeltetésük szerint kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazottakkal kell betölteni, főszabály szerint
jellegüknél fogva átmeneti beosztások, mivel az érintett intézmény átmeneti jellegű vagy sürgős igényt kielégítő, de azonnal
betölthető megfelelő költségvetési beosztáshoz nem társítható vagy egyértelműen nem meghatározott feladataihoz kapcsolódnak
(lásd ebben az értelemben, analógia útján a Bíróság fenti 80. pontban hivatkozott Deshormes kontra Bizottság ítéletének 37. pontját;
a 106/80. sz., Fournier kontra Bizottság ügyben 1981. november 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 2759. o.] 9. pontját,
valamint a 225/81. és 241/81. sz., Toledano Laredo és Garilli kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. február 23‑án hozott
ítéletének [EBHT 1983., 347. o.] 6. pontját).
Az előírások értelmében a kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződéseket – már csak természetükből fakadóan is – határozott
időtartamra kell kötni. Továbbá, az ilyen szerződések meghosszabbításának lehetőségei, csakúgy mint az ilyen alkalmazás tényleges
lehetséges időtartama, korlátozottak.
Ezzel szemben a nem állandó, és nem ideiglenes beosztások, amelyeket az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
3a. cikkének a) pontja értelmében szerződéses alkalmazottakkal kell betölteni, jellegüknél fogva nem átmeneti beosztások,
mivel az érintett intézmény fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladataihoz kapcsolódnak, amelyek lehetnek állandó
jellegűek és pontosan meghatározottak, amint az az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 80. cikkének (3) bekezdéséből
következik. Tehát bár az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 85. cikkének (1) és (2) bekezdése úgy rendelkezik,
hogy a szerződéses alkalmazottak szerződéseit határozott időre kötik, e norma azt is előírja, hogy a határozott idejű szerződéssel
történő alkalmazás teljes időtartama nem haladhatja meg a tíz évet, valamint – az adott esettől függően – egy vagy több meghosszabbítást
követően az említett szerződés csak határozatlan időre hosszabbítható meg.
A fenti megfontolásokból következően a kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződések fő jellemzője időbeni átmenetiségük,
ami megfelel e szerződések azon céljának, hogy a jellegüknél fogva vagy véglegesített tisztviselő hiányában átmeneti feladatokat
alkalmi munkavállalók lássák el. A munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság tehát nem használhatja az említett szabályozást
arra, hogy a fenti 77. pontban meghatározott értelemben vett „állandó beosztáshoz”, illetve a költségvetés egyes intézményekre
vonatkozó részéhez mellékelt beosztásjegyzékben felsorolt és a költségvetési hatóságok által ideiglenesnek minősített beosztáshoz
(lásd a fenti 81. pontot) kapcsolódó feladatokat, vagy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikke
a) pontjának értelmében vett fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladatoknak megfelelő feladatokat hosszú időn
keresztül kisegítő szerződéses alkalmazottakra bízza, akik így rendellenesen lennének alkalmazva, és hosszú időn keresztül
bizonytalan helyzetben lennének (lásd ebben az értelemben, analógia útján a Bíróság fenti 80. pontban hivatkozott Deshormes
kontra Bizottság ítéletének 37. és 38. pontját, valamint a 43/84. sz., Maag kontra Bizottság ügyben 1985. július 11‑én hozott
ítéletének [EBHT 1985., 2581. o.] 18. és 19. pontját). Az ilyen alkalmazás ugyanis sértené a joggal való visszaélés tilalmának
elvét, amelynek érvényesülnie kell a közszolgálatban, amikor a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság egymást követő,
határozott idejű munkaszerződéseket köt (a fenti 71. és azt követő pontok). Az említett szabályozás a közszolgálat területére
vonatkozó egyenlő bánásmód elvével is ellentétes volna (a Bíróság C‑227/04. P. sz., Lindorfer kontra Tanács ügyben 2007. szeptember
11‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑6767. o.] 63. pontja és C‑71/07. P. sz., Campoli kontra Bizottság ügyben 2008. július
17‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑5887. o.] 50. pontja), mely szerint az objektív szempontból azonos helyzetben vagy
körülmények között lévő alkalmazottakra azonos szabályokat kell alkalmazni.
Az ellentétes lenne személyzeti szabályzat és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek rendelkezéseivel,
ha a személyzeti szabályzat 1a. cikkének (1) bekezdése értelmében vett tisztviselővé lehetne minősíteni az egyéb alkalmazottakat
pusztán amiatt, hogy hosszú időn keresztül a fenti 77. pontban meghatározott értelemben vett „állandó beosztáshoz” kapcsolódó
feladatokat láttak el, annak azonban semmi akadálya nincs, hogy tekintettel az alkalmazott által ellátott feladatokra és a
ténybeli körülményekre, a bíróság, amelynek az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 117. cikke és a személyzeti
szabályzat 91. cikke alapján benyújtott keresetet kell elbírálnia, jogszerűen ideiglenes alkalmazotti szerződésnek minősítse
a formailag kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti vagy kisegítő szerződéses alkalmazotti szerződésként megjelenő
azon munkaszerződéseket, amelyek keretében az alkalmazott ténylegesen állandó beosztáshoz kapcsolódó feladatokat (lásd ebben
az értelemben a fenti 80. pontban hivatkozott Deshormes kontra Bizottság ítélet 44–53. pontját), vagy a költségvetés egyes
intézményekre vonatkozó részéhez mellékelt beosztásjegyzékben felsorolt és a költségvetési hatóságok által ideiglenesnek minősített
beosztáshoz kapcsolódó feladatokat (lásd a fenti 81. pontot) látott el. Ugyancsak nincs akadálya annak, hogy tekintettel az
alkalmazott által ellátott feladatokra és a ténybeli körülményekre, a bíróság jogszerűen az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételek 3a. cikke szerinti szerződéses alkalmazotti szerződésnek minősítse a formailag az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 3b. cikke szerinti kisegítő szerződéses alkalmazotti szerződésként megjelenő munkaszerződést,
amelynek keretében az alkalmazott ténylegesen az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikkének a) pontja
szerinti fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladatokat látott el. Ez utóbbi esetben felmerülhet az egymást
követő, határozott idejű munkaszerződéseknek a ténylegesen az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikke
a) vagy c) pontja szerinti ideiglenes alkalmazotti, vagy az említett alkalmazási feltételek 3a. cikke szerinti szerződéses
alkalmazotti, határozatlan idejű szerződéssé az alkalmazási feltételek 8. cikke első bekezdésének vagy 85. cikkének rendelkezései
alapján történő esetleges átminősítésének kérdése is.
Ennek feltétele azonban, hogy az érintett alkalmazott előzőleg kérelmet nyújtson be a munkaszerződések megkötésére jogosult
hatósághoz, egyrészt aziránt, hogy a formailag kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti, vagy kisegítő szerződéses
alkalmazotti munkaszerződés keretében megszerzett szolgálati időt ismerjék el számára ideiglenes alkalmazotti munkaszerződés
keretében megszerzett szolgálati időként, vagy hogy a formailag ideiglenes alkalmazotti, kisegítő alkalmazotti vagy kisegítő
szerződéses alkalmazotti munkaszerződés keretében megszerzett szolgálati időt ismerjék el számára szerződéses alkalmazotti
munkaszerződés keretében megszerzett szolgálati időként, másrészt hogy az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseit
minősítsék át ténylegesen az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének a) vagy c) pontja szerinti
ideiglenes alkalmazotti, vagy az ezen alkalmazási feltételek 3a. cikke szerinti szerződéses alkalmazotti, határozatlan idejű
szerződéssé az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikke első bekezdésének, vagy 85. cikkének rendelkezései
alapján. Az érintett alkalmazottnak kell továbbá bizonyítania egyrészt azt, hogy az általa ténylegesen ellátott feladatokhoz
kapcsolódó beosztások abban az időszakban a költségvetés adott intézményekre vonatkozó részéhez mellékelt beosztásjegyzékben
szerepeltek, és betölthetők voltak, másrészt hogy az általa kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti, vagy kisegítő
szerződéses alkalmazotti minőségben végzett feladatok állandó és meghatározott közszolgálati feladatoknak (lásd ebben az értelemben
a fenti 83. pontban hivatkozott Toledano Laredo és Garilli kontra Bizottság ítélet 7. és 12. pontját), vagy az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikkének a) pontja szerinti fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladatoknak
feleltek meg. Mivel az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek között semmilyen rendelkezés nem található a
bizonyítás gyakorlati szabályait illetően, az érintett alkalmazott felhasználhat a bizonyításhoz bármilyen arra utaló elemet,
hogy állandó és meghatározott közszolgálati feladatokat (a fenti 83. pontban hivatkozott Toledano Laredo és Garilli kontra
Bizottság ítélet 13. pontja), vagy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikkének a) pontja szerinti
fizikai vagy adminisztratív kisegítő-szolgáltató feladatokat látott el. Ugyancsak az érintett alkalmazottnak kell – bármilyen
eszközzel – bizonyítania, hogy esetében teljesülnek a határozott idejű munkaszerződés határozatlan idejű munkaszerződéssé
történő átalakításának az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikke első bekezdésében, vagy 85. cikkében
foglalt feltételei.
A fellebbezők által az ötödik jogalap keretében emelt kifogásokat a fent ismertetett jogi háttérre figyelemmel kell megválaszolni.
Először az ötödik fellebbezési jogalap keretében azzal szemben emelt kifogásokat kell megválaszolni, hogy a Közszolgálati
Törvényszék a megtámadott ítéletben elutasította az F‑8/08. sz. ügy felperese által azon egyedi határozattal szemben benyújtott
panaszt, amely az új kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződésének időtartamát 2008. december 15‑ig szólóan korlátozta.
Azzal kapcsolatban, hogy a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Közszolgálati Törvényszék a vitatott határozat
jogszerűségének vizsgálata során nem tekintett el a 2004. április 28‑i határozatból következő hatéves szabály alkalmazásától
amiatt, hogy az jogellenesen korlátozta a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság azon lehetőségét, hogy az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkében szereplő teljes időtartamra kösse meg az új kisegítő szerződéses alkalmazotti
munkaszerződést, meg kell jegyezni, hogy – amint az a megtámadott ítélet 54. pontjából kitűnik – az F‑8/08. sz. ügy felperese
azt kifogásolta, hogy a Bizottság megfosztotta őt azon lehetőségtől, hogy határozatlan idejű szerződéssel és valós előmeneteli
kilátásokkal rendelkezzen, mivel a vitatott határozattal mindössze egy határozott időre szóló, 2008. december 15‑én lejáró
új kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződést ajánlott fel neki. Továbbá, a megtámadott ítélet 41–57. pontjából nem
következik, hogy az F‑8/08. sz. ügy felperese a 2004. április 28‑i határozatból következő hatéves szabály ellen jogellenességi
kifogást emelt amiatt, hogy e szabály alkalmazása korlátozta a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság azon lehetőségét,
hogy az új kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződést az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkében
szereplő teljes időtartamra kösse meg. Következésképpen a fellebbezők az ötödik jogalap keretében nem hivatkozhatnak eredményesen
arra, hogy a Közszolgálati Törvényszék ítélete téves jogalkalmazást tartalmaz, mivel nem határozott arról, hogy az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére tekintettel jogszerű‑e a 2004. április 28‑i határozatból következő hatéves szabály.
Egyébiránt, a fellebbezők azon kifogásával kapcsolatban, hogy Közszolgálati Törvényszék nem állapította meg a vitatott határozat
indokolásának hiányát az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkére vonatkozóan, kiemelendő, hogy
amint azt beadványaikban a fellebbezők maguk is elismerik, az F‑8/08. sz. ügy felperese új kisegítő szerződéses alkalmazotti
munkaszerződésének hatálya a 2004. április 28‑i határozatból következő hatéves szabály alapján 2008. december 15‑ig szólóan
volt korlátozva. Márpedig a Közszolgálati Törvényszéknek nem volt feladata annak vizsgálata, hogy az adott esetben nem kellett
volna‑e eltekinteni az említett szabály alkalmazásától amiatt, hogy az korlátozta a munkaszerződések megkötésére jogosult
hatóság azon lehetőségét, hogy az új kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződést az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételek 88. cikkében szereplő teljes időtartamra kösse meg.
Végül azon kifogást illetően, hogy a Közszolgálati Törvényszék a hozzá benyújtott összes munkaszerződésben és kiegészítő megállapodásban
nem vizsgálta, hogy az F‑8/08. sz. ügy felperese a Bizottság rendes tevékenységéhez kapcsolódó állandó feladatokat látott‑e
el, kiemelendő, hogy a fenti 88. pontban tárgyalt elveknek megfelelően az említett felperesnek kell arra irányuló kérelmet
benyújtania, hogy a formailag kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti vagy kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződés
keretében megszerzett szolgálati időt elismerjék számára ideiglenes alkalmazottként vagy szerződéses alkalmazottként megszerzett
szolgálati időként, és neki kell bármilyen eszközzel azt bizonyítania, hogy esetében teljesül az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződéseinek határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítására vonatkozó összes feltétel. Márpedig a Közszolgálati
Törvényszéknek a megtámadott ítélet 144. pontjában szereplő megállapításaiból kitűnik, hogy a jelen esetben nem ez volt a
helyzet. Továbbá amint arra a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 77. és 144. pontjában helyesen emlékeztetett,
nem volt feladata, hogy a keresetlevél mellékleteiben megkeresse és azonosítsa a keresetlevél hiányosságait pótolni képes
elemeket, mivel a mellékleteknek pusztán bizonyító és kisegítő szerepük van (a Törvényszék T‑333/99. sz., X kontra EKB ügyben
2001. október 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3021. o.] 190. pontja, T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság
ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 113. pontja és T‑345/05. sz., Mote kontra Parlament
ügyben 2008. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2849. o.] 75. pontja). Következésképpen a fellebbezők kifogásai
megalapozatlanok.
Másodsorban, együttesen kell megválaszolni az ötödik fellebbezési jogalap keretében azzal szemben felhozott kifogásokat, hogy
a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben elutasította az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben
van feltüntetve – által az alkalmazásuk feltételeit megállapító egyedi határozatokkal szemben amiatt benyújtott kifogásokat,
hogy e határozatok az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikke és a 2004. április 28‑i határozatból
fakadó hatéves szabály alapján korlátozták munkaszerződéseik időtartamát, és/vagy elutasították a munkaszerződéseik határozatlan
időre történő meghosszabbítására irányuló kérelmeiket.
Azzal kapcsolatban, hogy a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Közszolgálati Törvényszék megsértette az EK 235. cikket,
mivel a megtámadott ítélet 148. pontjában általános elvek vagy a keretmegállapodásnak a határozott idejű munkaviszonyra vonatkozó
minimumkövetelményei alapján nem hivatkozott hiányzó vagy elégtelen indokolásra azon határozatok esetében, amelyekkel a munkaszerződések
megkötésére jogosult hatóság megtagadta a fellebbezőkkel szemben új munkaszerződések kötését vagy a korábbi, kisegítő szerződéses
alkalmazotti munkaszerződéseik határozatlan időre történő meghosszabbítását az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
feltételek 88. cikke és a 2004. április 28‑i határozatból következő hatéves szabály által rögzített korlátozásokra tekintettel,
emlékeztetni kell arra, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, csakúgy mint a 2004. április 28‑i
határozat, megfelelnek a joggal való visszaélés tilalmából eredő követelményeknek, amely tilalom alkalmazandó az egymást követő,
határozott idejű munkaszerződéseknek a közszolgálatban való igénybevételére (a fenti 67. pont), mivel e cikk és e határozat
lehetővé teszi az állandó feladatok tartós ellátására kötött, egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű
igénybevételének hatékony megakadályozását és az ilyen visszaélés megfelelő szankcionálását az érdekelt által elszenvedett
káros következményeket is megszüntetve. Ezért határozott idejű munkaszerződések egymást követő igénybevétele esetén a munkaszerződések
megkötésére jogosult hatóság nem köteles másként megindokolni új munkaszerződés kötésének megtagadását vagy a korábbi munkaszerződés
határozatlan időre történő meghosszabbítását, mint az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek releváns rendelkezéseire,
és adott esetben a 2004. április 28‑i határozatra való utalással. Következésképpen a fellebbezők nem róhatják fel a Közszolgálati
Törvényszéknek, hogy az nem hivatkozott hiányzó vagy elégtelen indokolásra azon határozatok esetében, amelyekkel a munkaszerződések
megkötésére jogosult hatóság megtagadta az F‑134/07. sz. ügy felpereseitől – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve –
új munkaszerződések kötését vagy korábbi munkaszerződéseik határozatlan időre történő meghosszabbítását az egyéb alkalmazottakra
vonatkozó alkalmazási feltételek 88. cikkében és a 2004. április 28‑i határozatban erre vonatkozóan a joggal való visszaélés
tilalmának elvére tekintettel előírt korlátozásokra figyelemmel, amely elvet alkalmazni kell az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződéseknek a közszolgálatban való igénybevételére.
Továbbá, azzal kapcsolatban, hogy a jelen kifogást úgy kellene-e értelmezni, hogy a Közszolgálati Törvényszék jogellenesen
nem vette figyelembe, hogy az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – kisegítő alkalmazottként,
szerződéses alkalmazottként vagy kisegítő szerződéses alkalmazottként állandó közszolgálati feladatokat, vagy kisegítő szerződéses
alkalmazottként az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3a. cikkének (1) bekezdése szerinti adminisztratív
kisegítő-szolgáltató feladatokat végeztek, a fentebb kifejtettekből az következik, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételek keretében a fellebbezők által állított joggal való visszaélés szankciója az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződéseiknek a szolgálati idejük alatt általuk ténylegesen végzett feladatokra és e szolgálati idő tartamát
figyelembe vevő átminősítése. Ennek feltétele a felperesek részéről annak bizonyítása, hogy esetükben az ilyen átminősítés
összes feltétele teljesül (lásd a fenti 88. pontot). A jelen ügyben sem a megtámadott ítéletből, sem az ötödik jogalapból
nem következik, hogy a fellebbezők egyrészt kérelmezték, hogy a formailag kisegítő alkalmazotti, szerződéses alkalmazotti
vagy kisegítő szerződéses alkalmazotti munkaszerződésük keretében megszerzett szolgálati időt ismerjék el számukra ideiglenes
alkalmazotti munkaszerződés keretében megszerzett szolgálati időként, vagy hogy a formailag kisegítő szerződéses alkalmazotti
munkaszerződés keretében megszerzett szolgálati időt ismerjék el számukra szerződéses alkalmazotti munkaszerződés keretében
megszerzett szolgálati időként, másrészt kérték az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikke első bekezdése
vagy 85. cikke rendelkezéseinek a magukra történő alkalmazását az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseik határozott
idejű szerződésekké történő átalakítása végett, illetve e kérelem alátámasztására előterjesztették az e tekintetben szükséges
bizonyítékokat.
Következésképpen az ötödik jogalapot el kell utasítani.
A fenti megfontolások összességéből következően a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni annyiban, amennyiben az
az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – által a panaszaikat elutasító határozatok
ellen benyújtott kérelmek tárgyában való határozathozatal okafogyottságát állapítja meg.
A fellebbezést ezt meghaladó részében el kell utasítani.

A megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezésének következményeiről
A Bíróság Alapokmánya I. melléklete 13. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, a Közszolgálati
Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Törvényszék a jogvitát érdemben maga döntheti el, amennyiben a
per állása azt lehetővé teszi. A jelen esetben ez a helyzet az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben
van feltüntetve – által a panaszaikat elutasító határozatok ellen benyújtott kérelmek tárgyában (lásd a fenti 44. és 98. pontot).
Az iratokból következik, hogy az F‑134/07. sz. ügy felpereseinek – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – panaszait
elutasító kifejezett határozatok olyan ténybeli és jogi kérdések tekintetében foglalnak kifejezetten állást, amelyek a vitatott
egyedi határozatokban nem lettek vizsgálva. Az adminisztráció ugyanis – a panaszokban emelt jogellenességi kifogások megválaszolása
végett – ezekben a határozatokban foglalt állást először a vitatott egyedi határozatoknak az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
alkalmazási feltételekre és a 2004. április 28‑i határozatra tekintettel való jogszerűségéről, valamint a keretmegállapodás
1999/70 irányelvvel végrehajtott rendelkezéseinek a Bizottság és az érintett fellebbezők között fennálló munkaviszonyokra
való alkalmazhatatlanságáról. Avégett tehát, hogy vitathassák e megállapítások megalapozottságát, az érintett fellebbezőknek
érdekük fűződött a panaszaikat elutasító határozatok megsemmisítésének kimondásához.
Mindazonáltal megjegyzendő, hogy a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben az érdekelt felperesek által mind a panaszaikat
elutasító határozatok megsemmisítése, mind a vitatott egyedi határozatok megsemmisítése iránti kérelmeik alátámasztására első
fokon hivatkozott összes jogalapról és kifogásról együttesen határozott. Továbbá, a jelen ítélettel elutasításra került a
fellebbezési jogalapok annak vitatására irányuló része, hogy a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben elutasította
ezeket a jogalapokat és kifogásokat.
Azok az indokok, amelyek a megtámadott ítéletben igazolták az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van
feltüntetve – által hivatkozott jogalapok és kifogások elutasítását, vagy amelyek alapján a jelen ítélettel a Törvényszék
helybenhagyja ugyanezen jogalapoknak és kifogásoknak a Közszolgálati Törvényszék általi elutasítását, amennyiben azok a vitatott
egyedi határozatok ellen irányultak, igazolják az említett jogalapok és kifogásoknak elutasítását a felperesek panaszait elutasító
határozatok ellen irányuló részükben.
Következésképpen az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – által benyújtott keresetet
el kell utasítani a felperesek panaszait elutasító határozatok megsemmisítésére irányuló részében.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 148. cikkének első bekezdése szerint, ha a fellebbezés megalapozott, és a Törvényszék maga hoz a jogvita
kapcsán végleges határozatot, a költségekről is határoz.
Ugyanezen szabályzat 87. cikke 2. §‑ának első bekezdése értelmében – amely az e szabályzat 144. cikke alapján a fellebbezési
eljárásban is alkalmazandó – a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság és a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell saját költségeik,
valamint a Bizottság és a Tanács részéről a jelen eljárásban felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének (második tanács) F‑134/07. és F‑8/08. sz., Adjemian és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. június 4‑én hozott ítéletét hatályon kívül helyezi annyiban, amennyiben az az F‑134/07. sz. ügy
felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – által a panaszaikat elutasító határozatok ellen benyújtott kérelmek
tárgyában való határozathozatal okafogyottságát állapítja meg.
2)
A Törvényszék a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Törvényszék az F‑134/07. sz. ügy felperesei – akiknek neve a mellékletben van feltüntetve – által benyújtott keresetet elutasítja
a felperesek panaszait elutasító határozatok megsemmisítésére irányuló részében.
4)
A Törvényszék Vahan Adjemiant és az Európai Bizottság 175 alkalmazottját és volt alkalmazottját – akiknek neve a mellékletben
van feltüntetve – kötelezi a saját költségeik, valamint az Európai Unió Bizottsága és Tanácsa részéről a jelen eljárásban
felmerült költségek viselésére.
Jaeger
Pelikánová
Truchot
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. szeptember 21‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Melléklet
Matteo Ambietti
(lakóhelye: Gallarate [Olaszország]),
Elisabetta Avanti
(lakóhelye: Vedano Olona [Olaszország]),
Daniela Baiguera
(lakóhelye: Cadrezzate [Olaszország]),
Douglas James Beare
(lakóhelye: Azzale [Olaszország]),
Valentina Benzi
(lakóhelye: Varese [Olaszország]),
Maria Nicoletta Berta
(lakóhelye: Buguggiate [Olaszország]),
Conrad Bielsky
(lakóhelye: Ispra [Olaszország]),
Maria Bielza Diaz‑Caneja
(lakóhelye: Ispra),
Roberta Bino
(lakóhelye: Ispra),
Kristin Boettcher (
lakóhelye: Ranco [Olaszország]),
Valeria Boschini
(lakóhelye: Taino [Olaszország]),
Mounir Bouhifd
(lakóhelye: Arolo di Leggiuno [Olaszország]),
Cristina Brovelli
(lakóhelye: Ispra),
Daniela Brovelli
(lakóhelye: Ranco),
Clementine Burnley
(lakóhelye: Taino),
Daniela Buzica
(lakóhelye: Ispra),
Giovanni Calderone
(lakóhelye: Leggiuno [Olaszország]),
Marco Canonico
(lakóhelye: Refrancore [Olaszország]),
Stefano Casalegno
(lakóhelye: Angera [Olaszország]),
Javier Castro Jimenez
(lakóhelye: Ispra),
Denise Cecconello
(lakóhelye: Cocquio Trevisago [Olaszország]),
Francesca Cellina
(lakóhelye: Varese),
Francesca Cenci
(lakóhelye: Travedona Monate [Olaszország]),
Laura Cerotti (
lakóhelye: Dairago [Olaszország]),
Houtai Choumane
(lakóhelye: Laveno [Olaszország]),
Graziella Cimino Reale
(lakóhelye: Guidonia Montecelio [Olaszország]),
Marco Clerici
(lakóhelye: Legnano [Olaszország]),
Bruno Combal
(lakóhelye: Besozzo [Olaszország]),
Costanza Giulia Conte
(lakóhelye: Ispra),
Tatiana Conti
(lakóhelye: Vedano Olona),
Domenica Cortellini
(lakóhelye: Brebbia [Olaszország]),
Orna Cosgrove
(lakóhelye: Varese),
Giulio Cotogno
(lakóhelye: Rovellesca [Olaszország]),
Cristina Croera
(lakóhelye: Taino),
Ana Maria Cruz Naranjo
(lakóhelye: Cardana di Besozzo [Olaszország]),
Barbara Cuniberti
(lakóhelye: Angera),
Bianca D’Alimonte
(lakóhelye: Sesto Calende [Olaszország]),
Miranta Dandoulaki
(lakóhelye: Athén [Görögország]),
Alexander De Meij
(lakóhelye: Leggiuno),
Wim Decoen
(lakóhelye: Brebbia),
Christiane Deflandre
(lakóhelye: Travedona Monate),
Riccardo Del Torchio (
lakóhelye: Gemonio [Olaszország]),
Elena Demicheli
(lakóhelye: Sesto Calende),
Manuela Di Lorenzo
(lakóhelye: Sangiano [Olaszország]),
Stefano Donadello
(lakóhelye: Arsago Seprio [Olaszország]),
Anna Donato
(lakóhelye: Taino),
Bruno Duarte De Matos E Sousa Pereira
(lakóhelye: Ispra),
Sami Dufva
(lakóhelye: Biandronno [Olaszország]),
Wesley Duke
(lakóhelye: Gavirate [Olaszország]),
Diego Escudero Rodrigo
(lakóhelye: Taino),
Claudio Forti
(lakóhelye: Malgesso [Olaszország]),
Monica Gandini
(lakóhelye: Buguggiate),
Aliki Georgakaki
(lakóhelye: Alkmaar [Hollandia]),
Giovanni Giacomelli
(lakóhelye: Laveno),
Alessandra Giallombardo
(lakóhelye: Gavirate),
Nadia Giboni
(lakóhelye: Brebbia),
Maria Giovanna Giordanelli
(lakóhelye: Vergiate [Olaszország]),
Maria Giuseppina Grillo
(lakóhelye: Sangiano),
Manuela Grossi
(lakóhelye: Ranco),
Laurence Guy-Mikkelsen
(lakóhelye: Angera),
Rachel Margaret Harvey‑Kelly
(lakóhelye: Cardana di Besozzo),
Paul Hasenohr
(lakóhelye: Arolo di Leggiuno),
Ulla Marjaana Helminen
(lakóhelye: Laveno),
Gea Huykman
(lakóhelye: Anna Paulowna [Hollandia]),
Elisabeth Marie Cecile Joossens
(lakóhelye: Biandronno),
Lyudmila Kamburska
(lakóhelye: Ranco),
Maria Cristina La Fortezza
(lakóhelye: Arsago Seprio),
Debora Lacchin
(lakóhelye: Brebbia),
Rafal Leszczyna
(lakóhelye: Varese),
Amin Lievens
(lakóhelye: Taino),
Silvia Loffelholz
(lakóhelye: Gavirate),
Davide Lorenzini
(lakóhelye: Varese),
Chiara Macchi
(lakóhelye: Casalzuigno [Olaszország]),
Andrew John Edgar MacLean
(lakóhelye: Varese),
Andrea Magistri
(lakóhelye: Ispra),
Alessia Maineri
(lakóhelye: Varese),
Simone Malfara
(lakóhelye: Ispra),
Adriana Marino
(lakóhelye: Taino),
Patrizia Masoin
(lakóhelye: Brüsszel [Belgium]),
Matteo Mazzuccato
(lakóhelye: Legnano),
Stefania Minervino
(lakóhelye: Cittiglio [Olaszország]),
Eduardo Luis Montes Torralbo
(lakóhelye: Ispra),
Davide Moraschi
(lakóhelye: Sevilla [Spanyolország]),
Claudio Moroni
(lakóhelye: Besozzo),
Giovanni Narciso
(lakóhelye: Ispra),
Andrew Darren Nelson
(lakóhelye: Angera),
Elisa Nerboni
(lakóhelye: Angera),
Isabella Claudia Neugebauer
(lakóhelye: Arolo di Leggiuno),
Francesca Nicoli
(lakóhelye: Laveno),
Victor Alexander Nievaart
(lakóhelye: Alkmaar),
Magdalena Novackova
(lakóhelye: Alkmaar),
Joanna Nowak
(lakóhelye: Ispra),
Victoria Wendy O’Brien
(lakóhelye: Angera),
Davide Orto
(lakóhelye: Gallarate),
Alessio Ossola
(lakóhelye: Brebbia),
Silvia Parnisari
(lakóhelye: Arona [Olaszország]),
Manuela Pavan
(lakóhelye: San Felice [Olaszország]),
Immaculada Pizzaro Moreno
(lakóhelye: Sevilla),
Marina Pongillupi
(lakóhelye: Ranco),
Marsia Pozzato
(lakóhelye: Sesto Calende),
Elisa Pozzi
(lakóhelye: Taino),
Giovanna Primavera
(lakóhelye: Angera),
Michele Rinaldin
(lakóhelye: Sesto Calende),
Alice Ripoli
(lakóhelye: Gavirate),
Emanuela Rizzardi
(lakóhelye: Laveno),
Michela Rossi
(lakóhelye: Taino),
Andrew Rowlands
(lakóhelye: Bodio [Olaszország]),
Helen Salak
(lakóhelye: Cocquio Trevisago),
Jaime Sales Saborit
(lakóhelye: Ispra),
Maria Sonia Salina
(lakóhelye: Vergiate),
Anne Marie Sanchez Cordeil
(lakóhelye: Besozzo),
Ferruccio Scaglia
(lakóhelye: Oleggio [Olaszország]),
Niels Schulze
(lakóhelye: Sesto Calende),
Francesca Serra
(lakóhelye: Cadrezzate),
Penka Shegunova
(lakóhelye: Geel (Belgium),
Donatella Soma
(lakóhelye: Ispra),
Monica Squizzato
(lakóhelye: Inarco [Olaszország]),
Alan Steel
(lakóhelye: Laveno),
Robert Oleij Strobl
(lakóhelye: Ranco),
Marcel Suri
(lakóhelye: Brebbia),
Malcolm John Taberner
(lakóhelye: Monvalle [Olaszország]),
Martina Telo
(lakóhelye: Vicence [Olaszország]),
Saara Tetri
(lakóhelye: Cittiglio),
Barbara Claire Thomas
(lakóhelye: Cocquio Trevisago),
Donatella Turetta
(lakóhelye: Ranco),
Adamo Uboldi
(lakóhelye: Cardana di Besozzo),
Monica Vaglica
(lakóhelye: Osmate [Olaszország]),
Paulo Valente De Jesus Rosa
(lakóhelye: Travedona Monate),
Corinna Valli
(lakóhelye: Leggiuno),
Federica Vanetti
(lakóhelye: Cittiglio),
Christophe Vantongelen
(lakóhelye: Besozzo),
Irene Vernacotola
(lakóhelye: Legnano),
Ottaviano Veronese
(lakóhelye: Segrate [Olaszország]),
Patricia Vieira Lisboa
(lakóhelye: Angera),
Maria Pilar Vizcaino Martinez
(lakóhelye: Monvalle),
Giulia Zerauschek
(lakóhelye: Trieszt [Olaszország]),
Marco Zucchelli
(lakóhelye: Ternate [Olaszország]),
Erika Adorno
(lakóhelye: Travedona Monate),
Valeria Bossi
(lakóhelye: Comerio [Olaszország]),
Barbara Cattaneo
(lakóhelye: Leggiuno),
Claudia Cavicchioli
(lakóhelye: Caravate [Olaszország]),
Fatima Doukkali,
demeurant (lakóhelye: Varese),
Orla Huryley
(lakóhelye: Ranco),
Romina La Micela
(lakóhelye: Besozzo),
Lucia Martinez Simon
(lakóhelye: Ranco),
Daniela Piga
(lakóhelye: Roggiano [Olaszország]),
Pamela Porcu
(lakóhelye: Cittiglio),
Silvia Sciacca
(lakóhelye: Varese),
Sarah Solda
(lakóhelye: Brebbia),
Cristina Zocchi
(lakóhelye: Bregano [Olaszország]),
Angela Baranzini
(lakóhelye: Besozzo),
Elly Bylemans
(lakóhelye: Balen [Belgium]),
Sabrina Calderini
(lakóhelye: Solbiate Arno [Olaszország]),
Davide Capuzzo
(lakóhelye: Vergiate),
Ivano Caravaggi
(lakóhelye: Besozzo),
Elisa Dalle Molle
(lakóhelye: Ranst (Belgium),
Wendy De Vos
(lakóhelye: Grand-Bigard (Belgium),
Volkmar Ernst
(lakóhelye: Weingarten [Németország]),
Matteo Fama
(lakóhelye: Sangiano [Olaszország]),
Arianna Farfaletti Casali
(lakóhelye: Varese),
Sasa Gligorijevic
(lakóhelye: Monvalle),
Raffaella Magi Galluzzi
(lakóhelye: Varese),
Sophie Mühlberger
(lakóhelye: Karlsruhe [Németország]),
Pamela Muscillo
(lakóhelye: Varese),
Jan Paepen
(lakóhelye: Balen),
Marco Paviotti
(lakóhelye: Bagnaria Arsa [Olaszország]),
Slavka Prvakova
(lakóhelye: Alkmaar [Hollandia]),
Andreas Ratzel
(lakóhelye: Linkenheim [Németország]),
Thierry Romero
(lakóhelye: Strasbourg [Franciaország]),
Jose Pablo Solans Vila
(lakóhelye: Monvalle),
Susan Wray
(lakóhelye: Tuitjenhorn [Hollandia]),
Sven Wurzer
(lakóhelye: Linkenheim),
Sylvia Zamana
(lakóhelye: Castricum [Hollandia]),
Uwe Zweigner
(lakóhelye: Leopoldshafen [Németország]),
Colette Renier
(lakóhelye: Brüsszel).
*
Az eljárás nyelve: francia.