CELEX: 62009CJ0497
Nodokļi
PVN
Sestā direktīva 77/388/EEK
5. un 6. pants
Komercdarbības kvalificēšana par "preču piegādi" vai "pakalpojumu sniegšanu"
Ēdienu vai pārtikas pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos vai autobufetēs
Popkorna un "tortilla" čipsu ("nachos") pasniegšana kinoteātrī tūlītējam patēriņam
Ēdināšanas uzņēmums, kas piegādā mājās
H pielikuma 1. kategorija
Jēdziena "pārtikas produkti" interpretācija

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. pantu, 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu Padomes 1977. gada
17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada
14. decembra Direktīvu 92/111/EEK (OV L 384, 47. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kā arī šīs direktīvas H pielikuma
1. kategorijā ietverto jēdzienu “pārtikas produkti”.
Šie lūgumi ir iesniegti četrās tiesvedībās, proti,
Finanzamt Burgdorf
[Burgdorfas finanšu pārvalde] pret M. Bogu (lieta C‑497/09),
CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG
, agrāk –
Hans‑Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
CinemaxX
”), pret
Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst
[Hamburgas–Barmbekas–Ūlenhorstas finanšu pārvaldi] (lieta C‑499/09), L. Lohmeijers pret
Finanzamt Minden
[Mindenes finanšu pārvaldi] (lieta C‑501/09) un
Fleischerei Nier GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Fleischerei Nier
”) pret
Finanzamt Detmold
[Detmoldes finanšu pārvaldi] (lieta C‑502/09), lai noskaidrotu, vai dažādu ēdienu vai maltīšu, kas pagatavoti tūlītējam patēriņam,
pasniegšana ir preču piegāde Sestās direktīvas 5. panta nozīmē vai arī pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas 6. panta nozīmē
un, ja šīs darbības ir uzskatāmas par preču piegādēm, vai tām ir piemērojams Vācijas tiesību aktos paredzētais samazinātas
likmes pievienotās vērtības nodoklis (turpmāk tekstā – “PVN”) attiecībā uz “pārtikas produktu” tirdzniecību šīs direktīvas
H pielikuma 1. kategorijas nozīmē.

Atbilstošās tiesību normas

Eiropas Savienības tiesības
Sestās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“[PVN] jāmaksā:
1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
tāds rīkojas.”
Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts:
““Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu [ķermenisku lietu] kā īpašniekam.”
Sestās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
““Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta izpratnē.
[..]”
Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
“[PVN] standartlikmi katra dalībvalsts nosaka procentos no summas, kurai uzliek nodokli; preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai
standartlikme ir vienāda. [..]
[..]
Dalībvalstis var piemērot arī vienu vai divas samazinātas likmes. Šīs likmes nosaka kā procentuālo daļu no apliekamās summas,
tās nevar būt mazākas par 5 %, un tās piemēro tikai to kategoriju precēm un pakalpojumiem, kas norādīti H pielikumā.”
Sestās direktīvas H pielikuma ar nosaukumu “Piegādājamo preču un sniedzamo pakalpojumu saraksts, uz kuriem var attiecināt
pazeminātas PVN likmes” 1. kategorijā ir minēti “pārtikas produkti (ieskaitot dzērienus, bet ne alkoholiskus dzērienus) cilvēku
un dzīvnieku patēriņam; [..] sastāvdaļas, ko parasti izmanto pārtikas produktu ražošanā; produkti, kurus parasti izmanto pārtikas
produktu papildināšanai vai aizstāšanai”.
Ar Padomes 2009. gada 5. maija Direktīvu 2009/47/EK, ar ko Direktīvu 2006/112/EK groza attiecībā uz samazinātām pievienotās
vērtības nodokļa likmēm (OV L 116, 18. lpp.), dalībvalstīm ir atļauts ieviest samazinātu likmi “restorānu un sabiedriskās
ēdināšanas pakalpojumiem”. Taču šī direktīva nebija spēkā dažādo pamata lietu faktu rašanās laikā.

Valsts tiesības
Likuma par apgrozījuma nodokli (
Umsatzsteuergesetz
, turpmāk tekstā – “
UStG
”) 1. panta 1. punkta 1) apakšpunktā ir noteikts:
“Apgrozījuma nodoklis ir jāmaksā par šādiem darījumiem:
1)      par preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā savas uzņēmējdarbības ietvaros veicis
uzņēmējs.”
Saskaņā ar
UStG
3. panta 1. punktu “uzņēmēja piegādes ir darījumi, ar kuriem tas vai tā pilnvarotā trešā persona pircējam vai tā pilnvarotai
trešai personai dod tiesības rīkoties ar lietu kā ar savu (tiesību rīkoties nodošana)”.

UStG
3. panta 9. punktā ir noteikts:
“Citi pakalpojumi ir darījumi, kas nav piegādes. [..] Ēdienu un dzērienu nodošana patēriņam uz vietas ir cits pakalpojums.
Ēdieni un dzērieni patēriņam uz vietas tiek nodoti tad, ja atbilstoši nodošanas apstākļiem tos ir paredzēts patērēt vietā,
kura ir telpiski saistīta ar nodošanas vietu, un tiek nodrošinātas īpašas iekārtas patēriņam uz vietas.”
No
UStG
12. panta 2. punkta 1) apakšpunkta izriet, ka samazināta PVN likme ir piemērojama tostarp “gaļas, zivju [utt.] izstrādājumu”,
“graudu, miltu, cietes vai piena, [kā arī] maizes izstrādājumu”, “dārzeņu, augļu [utt.]” vai “dažādu pārtikas produktu izstrādājumu”
piegādēm (šīs preces attiecīgi ir norādītas šajā normā minētajos pielikumos Nr. 28 un Nr. 31–33).

Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi

Lieta C‑497/09
M. Bogs iknedēļas tirdziņos pārdod tūlītējam patēriņam dzērienus un gatavus ēdienus (it īpaši desiņas un fritētus kartupeļus)
trijās vienādās autobufetēs (
Imbisswagen
). Šīs autobufetes ir aprīkotas ar tirdzniecības leti, aizsargstiklu un zem tā esošu apjoztu leti, kas ražota no “Resopal”
lamināta un kuru var izmantot šo maltīšu ēšanai uz vietas. Šo autobufešu sānos uz statīva atrodas izvelkama “mēle”, kas veidota
galda formā, atrodas tādā pašā augstumā un ir izgatavota no tāda paša materiāla kā apjoztā lete. Ēstuvi no lietus pasargā
izvelkams jumts.
2004. gada PVN deklarācijā M. Bogs dzērienu tirdzniecību deklarēja atbilstoši PVN standartlikmei, bet maltīšu tirdzniecību
atbilstoši samazinātajai likmei. Īpaša PVN audita laikā inspektors konstatēja, ka M. Boga klienti preces parasti patērē uz
vietas. Tā kā netika norādīts patēriņa apjoms pie autobufetes, ar standartlikmi apliekamie maltīšu tirdzniecības darījumi
tika novērtēti 70 % apjomā no visiem darījumiem.
Līdz ar to 2006. gada 27. decembrī nodokļu administrācija izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli attiecībā uz 2004. gadu.
M. Bogs šo lēmumu pārsūdzēja.
Kompetentā
Finanzgericht
(Finanšu tiesa) apmierināja M. Boga sūdzību, būtībā uzskatīdama, ka, lai nošķirtu pārtikas piegādes darījumus, kam piemērojama
PVN standartlikme, un darījumus, kam piemērojama samazinātā likme, jānoskaidro, vai pakalpojumu sniegšanas elementiem ir kvalitatīvs
pārsvars. Šajā gadījumā runa esot par preču piegādi, jo papildus ēdienu pagatavošanai prasītājs pamata lietā savas autobufetes
ir aprīkojis tikai ar pārsegtu vietu, kurā var pasniegt ēdienus un kurā atrodas atkritumu grozi. Savukārt tajā nav citu pakalpojumu
sniegšanas elementu, kas veido ēdināšanas uzņēmuma sniegto pakalpojumu kopainu (tostarp apkalpošana, galdiņu ierādīšana, slēgtas
un ar gaisa kondicionieri aprīkotas telpas vai ēšanai piemērotas ārtelpas, ģērbtuve un tualetes).
Nodokļu administrācija par minēto
Finanzgericht
spriedumu iesniedza
Bundesfinanzhof
(Federālā finanšu tiesa) kasācijas (“Revision”) sūdzību, apgalvodama, ka pārtikas piegāde esot bijusi saistīta ar pakalpojumiem
(pārtikas sagatavošana maltītēm un pārsegtas vietas nodrošināšana patēriņam), kas esot vairāk nekā vienkārša tirdzniecība.
Iesniedzējtiesa atgādina, ka, runājot par atšķirību starp preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu gatavu ēdienu un dzērienu
pasniegšanas jomā, Tiesa 1996. gada 2. maija spriedumā lietā C‑231/94
Faaborg-Gelting Linien
(
Recueil
, I‑2395. lpp.) ir noteikusi atšķirību starp ēdināšanas darījumiem un darījumiem, kas attiecas uz pārtiku līdzņemšanai. Tādējādi
ēdināšanas darījumiem (pakalpojumu sniegšana) ir “raksturīgi tas, ka tos veido virkne tādu elementu un darbību no ēdienu gatavošanas
līdz to pasniegšanai”, no kurām pārtikas piegāde ir tikai viena sastāvdaļa un kurā pakalpojumu sniegšanai lielākoties ir galvenā
nozīme, bet runa par pārtiku līdzņemšanai (preču piegāde) ir tad, ja papildus pārtikas piegādei “netiek sniegts neviens pakalpojums,
kura mērķis ir nodrošināt piemērotus apstākļus patēriņam uz vietas”.
Papildus tam
Bundesfinanzhof
vienmēr ir uzskatījusi, ka nav būtisks kvantitatīvais ēdināšanas pakalpojumu elementu pārsvars attiecībā pret ēdienu gatavošanas
un piegādes elementiem, bet būtiski ir tas, ka, veicot visaptverošu vērtējumu, ēdināšanai raksturīgā pakalpojumu sniegšana
kvalitatīvā ziņā ir galvenā. Turklāt kvantitatīvs vērtējums lietu faktisko apstākļu daudzveidības, proti, ēdienu un to pasniegšanas
veidu dažādības un sarežģītības, dēļ praksē radītu nepārvaramas nodalīšanas problēmas.
Ēdienu un maltīšu pagatavošanas procesu konkrētā klientu izraudzītā laikā
Bundesfinanzhof
uzskatīja par būtisku pakalpojuma elementu, kas, būdams saistīts ar citiem pakalpojuma elementiem, piemēram, šajā gadījumā
– augstu galdu vai citu virsmu nodrošināšanu, lai veicinātu tūlītēju patēriņu, ļauj uzskatīt, ka pakalpojumi kvalitatīvā ziņā
ir galvenie.
Ņemot vērā Savienības tiesību PVN jomā pašreizējo attīstību, iesniedzējtiesa tomēr jautā, vai nav tā, ka ēdienu vai maltīšu
pagatavošana tūlītējam patēriņam jau pati par sevi raksturo darījumu, un tādēļ nav nozīmes, vai papildus tiek sniegti citi
pakalpojumi.
Savukārt, ja maltīšu pasniegšana ir jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu tikai tad, ja papildus tiek sniegti citi pakalpojumi,
iesniedzējtiesa uzsver, ka atbildētājs pamata lietā ir sagādājis papildu iekārtas, nodrošinot patēriņu uz vietas. Tomēr tā
norāda, ka šajā gadījumā daļa klientu ēdienus vai maltītes ir pirkuši tikai līdzņemšanai un līdz ar to nav izmantojuši viņiem
piedāvāto iespēju ēst uz vietas.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa norāda, ka, ja tūlītējam patēriņam pagatavotie ēdieni vai maltītes nav “pārtikas produkti” Sestās
direktīvas H pielikuma 1. kategorijas nozīmē, dalībvalstīm nebūtu tiesību piemērot šiem ēdieniem vai maltītēm samazinātu PVN
likmi, pat ja runa būtu par preču piegādi.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai runa ir par [preču] piegādi Sestās direktīvas [..] 5. panta izpratnē, ja tiek tirgoti ēdieni vai maltītes, kas pagatavoti
tūlītējam patēriņam?
2)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai tiek sniegti papildu pakalpojumu elementi (iespēju nodrošināšana patēriņam
uz vietas)?
3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, vai Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas
produkti” ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek pārdoti
pārtikas tirdzniecības vietās, vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi,
ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?”

Lieta C‑499/09

CinemaxX
vairākās vietās Vācijā apsaimnieko kinoteātrus.
Papildus saldumiem un dzērieniem kinoteātra apmeklētāji foajē var iegādāties arī popkornu un “tortilla” čipsus (“nachos”)
dažāda lieluma porcijās. Paši tirdzniecības stendi nav aprīkoti ar letēm maltīšu ieturēšanai, bet dažu kinoteātru foajē atrodas
dažāds skaits stāvgaldu, bāra taburetes, reizēm soli, krēsli, galdi un sienas letes. Tomēr ne visos kinoteātros ir visi iepriekš
minētie iekārtas priekšmeti. Dažās kinoteātru zālēs pie sēdvietām ir piestiprināti dzērienu turētāji.
Popkorns tiek ražots, popkorna mašīnā noteiktās proporcijās ievietojot cukuru, kukurūzu, popkorna sāli un eļļu. Daļa preču
uzreiz tiek izlikta pārdošanai paredzētajos apsildāmajos plauktos. Pēc klientu vēlmēm popkorns tiek iepildīts ar mazu lāpstiņu
un pasniegts dažāda izmēra papīra maisiņos. Pārējā prece tiek uzglabāta lielos maisos vai vannās un vēlāk vajadzības gadījumā
tiek ievietota apsildāmajos traukos. “Tortilla” čipsi parasti no piegādātājiem tiek pasūtīti 500 g paciņās. Tie arī tiek novietoti
termiskajos plauktos, kuros tie tiek uzturēti mērenā siltumā. Klāt tiek piedāvātas dažādas mērces (“dips”). Tās tiek piegādātas
traukos un ir gatavas pasniegšanai. Šīs mērces tiek uzsildītas un sadalītas porcijās.
2005. gada jūnija PVN deklarācijā
CinemaxX
popkorna un “tortilla” čipsu tirdzniecības apgrozījumu deklarēja kā apgrozījumu, kam piemērojama samazināta PVN likme. Nodokļu
iestāde nepiekrita šai deklarācijai un pieņēma lēmumu, ar kuru šiem darījumiem tika piemērota standartlikme.
Gan nodokļu administrācijā iesniegtā
CinemaxX
sūdzība par šo lēmumu, gan kompetentajā
Finanzgericht
celtā prasība tika noraidītas.
Finanzgericht
uzskatīja, ka attiecīgie darījumi ir bijusi nevis preču piegāde, bet gan “citi pakalpojumi”
UStG
3. panta 9. punkta izpratnē, jo
CinemaxX
esot piedāvājusi nevis pārtiku līdzņemšanai, bet gan ēdienus tūlītējam patēriņam.

CinemaxX
iesniedza kasācijas (“Revision”) sūdzību iesniedzējtiesā, apgalvodama, ka, runājot par ēdienu vai maltīšu pasniegšanu, ar
PVN standartlikmi apliekams ēdināšanas darījums ir tikai tad, ja galvenā nozīme ir pakalpojuma elementam. Tas neizrietot no
popkorna un “tortilla” čipsu mērenas temperatūras uzturēšanas, jo šajā ziņā runa esot tikai par šo pārtikas produktu atbilstošu
uzglabāšanas metodi un/vai optimālas temperatūras nodrošināšanu pārdošanai. Negatīvas nozīmes neesot arī faktam, ka nav iepakojuma
līdzņemšanai, jo šāds konstatējums nevarot kompensēt pakalpojuma neesamību un atbilstošus apstākļus patēriņam uz vietas. Turklāt
kinoteātru zāļu tīrīšanu nevarot uzskatīt par
CinemaxX
nelabvēlīgu pazīmi. Stāvgaldi, taburetes un cits aprīkojums neesot paredzēti popkorna vai “tortilla” čipsu ēšanai, jo vairums
cilvēku, kas šos pārtikas produktus iegādājas kinoteātrī, ēd tos kinoteātra zālē, nevis foajē. Papildus tam
CinemaxX
veiktie darījumi neatšķiroties no tiem, kas attiecībā uz pārtikas tirdzniecību tiek veikti lielveikalos vai kioskos. Vidusmēra
kinoteātra apmeklētājam šāds tirdzniecības veids esot tikai kinoseansa apmeklējuma papildinājums.
CinemaxX
nepiedāvājot tādus ēdināšanas pakalpojumus kā apkalpošana ēdamzālē.
Ņemot vērā līdzīgos šī sprieduma 18.–23. punktā izklāstītos apsvērumus saistībā ar lietu C‑497/09,
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai runa ir par [preču] piegādi Sestās direktīvas [..] 5. panta izpratnē, ja tiek tirgoti ēdieni vai maltītes, kas pagatavoti
tūlītējam patēriņam?
2)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir atkarīga no tā, vai tiek sniegti papildu pakalpojumu elementi (galdu, krēslu, cita ēšanai
paredzēta aprīkojuma nodrošināšana, kino rādīšana)?
3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, vai Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas
produkti” ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek pārdoti
pārtikas tirdzniecības vietās, vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi,
ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?”

Lieta C‑501/09
L. Lohmeijers no 1996. gada līdz 1999. gadam apsaimniekoja vairākus uzkodu stendus, kā arī grilu. Tajos viņš tirgoja patēriņam
gatavus ēdienus (grilētas desiņas, karija desiņas, hotdogus, fritētus kartupeļus, gaļas steikus, krūtiņas, iesmus, ribiņas
u.c.). Visu ar tirdzniecību saistīto apgrozījumu viņš deklarēja kā apgrozījumu, kam piemērojama samazināta PVN likme.
Tomēr nodokļu administrācija konstatēja, ka šie stendi ir aprīkoti ar letēm, un uzskatīja, ka runa ir par īpašu aprīkojumu,
kas ir paredzēts ēdienu patēriņam uz vietas, kā rezultātā attiecīgajiem darījumiem principā ir jāpiemēro PVN standartlikme.
Tā kā nodokļu administrācija neizslēdza, ka daļa klientu letes patēriņam uz vietas neizmanto, bet gan pārtiku pērk līdzņemšanai,
tā uzskatīja, ka 80 % no visiem darījumiem ir jāpiemēro PVN standartlikme.
Līdz ar to tā 2002. gada 28. maijā izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli attiecībā uz 1996.–1999. gadu. L. Lohmeijera iesniegtā
sūdzība un prasība pret šo lēmumu tika noraidītas.
Tad viņš iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas (“Revision”) sūdzību, kurā būtībā apgalvoja, ka pie ēdināšanas stenda ierīkota
lete nav infrastruktūra Tiesas judikatūras izpratnē.
Atsaukdamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Faaborg-Gelting Linien
,
Bundesfinanzhof
2008. gada 18. decembra spriedumā nolēma, ka ēdienu un maltīšu pagatavošanas process noteiktā laikā atbilstoši katra klienta
vēlmēm ir būtisks pakalpojumu sniegšanas elements. Taču, ņemot vērā pret šo judikatūru pausto kritiku, iesniedzējtiesa uzskatīja,
ka nav pietiekamas pārliecības, lai ēdiena pagatavošanu noteiktā laikā uzskatītu par būtisku elementu, kas, skatot to atsevišķi
vai papildus saistībā ar nebūt nenozīmīgu pakalpojumu brīdī, kad ēdiens tiek pasniegts klientam, ļautu uzskatīt, ka tā kopumā
ir pakalpojuma sniegšana.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas produkti” ir interpretējams tādējādi, ka
tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek tirgoti pārtikas produktu tirdzniecības vietās,
vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?
2)      Ja Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijas izpratnē “pārtikas produkti” ir arī ēdieni vai maltītes tūlītējam patēriņam,
vai Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā ir piemērojama svaigi pagatavotu ēdienu
vai maltīšu piedāvāšanai, kuras pircējs neņem līdzi, bet patērē uz vietas, izmantojot ēšanai paredzētu aprīkojumu, piemēram,
novietošanas virsmas, stāvgaldus vai tamlīdzīgas iekārtas?”

Lieta C‑502/09

Fleischerei Nier
ir komandītsabiedrība, kas apsaimnieko gaļas izstrādājumu veikalu un sniedz izbraukuma ēdināšanas pakalpojumus. Šīs darbības
ietvaros sabiedrība pasūtītos ēdienus piegādā noslēgtos siltumtraukos, un atkarībā no klientu vēlmēm tiek nodrošināti arī
galda piederumi, trauki, stāvgaldi un apkalpojošais personāls.
Savos rēķinos
Fleischerei Nier
ienākumiem no galda piederumu, trauku, stāvgaldu un apkalpojošā personāla nodrošināšanas piemēroja PVN standartlikmi, bet
ienākumiem no ēdiena piegādes – samazinātu PVN likmi.
Taču nodokļu administrācija uzskatīja, ka arī ēdiena piegādēm ir jāpiemēro PVN standartlikme, jo tās ir saistītas ar galda
piederumu, trauku, stāvgaldu un personāla nodrošināšanu, un līdz ar to tā izdeva koriģētu paziņojumu par nodokli.
Sūdzības izskatīšanas procesā lietas dalībnieki vienojās, ka ieņēmumiem no ēdiena piegādes ir jāpiemēro PVN standartlikme
gadījumos, kad
Fleischerei Nier
ir nodrošinājusi arī personālu. Sūdzība un prasība pret koriģēto paziņojumu par nodokli tika noraidītas.
Kasācijas (“Revision”) sūdzības ietvaros tā būtībā apgalvoja, ka galda piederumu un trauku nodrošināšana ir ēdiena piegādi
papildinošs pakalpojums, kas neesot pamats, lai visu darījumu kvalificētu kā pakalpojuma sniegšanu. Parasti izbraukuma ēdināšanas
pakalpojumu gadījumā klients vēlas, lai viņa viesi tiktu apkalpoti mājās, tādējādi šādu darbības veidu nevar pielīdzināt restorāna
darbībai.

Bundesfinanzhof
, atsaukdamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Faaborg-Gelting Linien
, ir nospriedusi, ka ēdināšanas uzņēmuma pakalpojumi ir vienots pakalpojums, ja papildus pagatavotu ēdienu piegādei tiek piedāvāti
un pēc tam nomazgāti arī galda piederumi un trauki, un ka ēdienu un maltīšu pagatavošanas process noteiktā laikā atbilstoši
katra klienta vēlmēm ir būtisks pakalpojuma sniegšanas elements. Taču, ņemot vērā
Fleischerei Nier
argumentus un doktrīnā pausto kritiku, šī tiesa uzskata, ka vairs nav pietiekamas pārliecības, kas ļautu apstiprināt, ka
šī judikatūra atbilst Savienības tiesību principiem.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ēdināšanas uzņēmums sniedz saviem pircējiem vienotu pakalpojumu, nevis vairākus patstāvīgus pamatpakalpojumus,
turklāt neatkarīgi no fakta, vai pircējam ir vai nav iespēja papildus ēdienu piegādei saņemt vienu vai vairākus brīvprātīgi
piedāvātus papildpakalpojumus, piemēram, galda piederumu, trauku, stāvgaldu vai personāla nodrošināšanu.
Pēc iesniedzējtiesas domām, jānoskaidro, vai tas ir atbilstoši Savienības tiesībām, ka, kvalificējot ēdināšanas uzņēmuma vienoto
pakalpojumu, ēdienu pagatavošanas process no dažādiem pārtikas produktiem tiek uzskatīts par pakalpojuma sniegšanas elementu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jānosaka praksē izmantojami kritēriji, lai, kvalificējot šādus pakalpojumus, iegūtu paredzamus
rezultātus un visiem iesaistītajiem uzņēmējiem garantētu tiesisko drošību. Pēc tās domām, nav nekādu šaubu, ka vienots pakalpojums
vienmēr ir jākvalificē kā pakalpojuma sniegšana, ja tiek nodrošināti viesmīļi, bet pārējie izvērtējamie pakalpojumi nav jāuzskata
par raksturīgiem vai galvenajiem, ja to faktiskās kopējās izmaksas ir daudz mazākas par patēriņam pagatavoto ēdienu faktiskajām
izmaksām.
Taču iesniedzējtiesa jautā, vai šāda pieeja ir saderīga ar Tiesas judikatūru, un norāda, ka saskaņā ar 2005. gada 27. oktobra
spriedumu lietā C‑41/04
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
(Krājums, I‑9433. lpp., 28. punkts), nosakot kompleksa pakalpojuma galvenos elementus, atbilstošs rādītājs it īpaši var būt
izmaksas, bet saskaņā ar 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑111/05
Aktiebolaget NN
(Krājums, I‑2697. lpp., 37. punkts), kvalificējot kompleksu darījumu, izmaksas pašas par sevi nedrīkstētu būt noteicošais
faktors.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijā ietvertais jēdziens “pārtikas produkti” ir interpretējams tādējādi, ka
tajā ietilpst tikai pārtikas produkti “līdzņemšanai”, kā tie parasti tiek tirgoti pārtikas produktu tirdzniecības vietās,
vai arī tajā ietilpst arī ēdieni vai maltītes, kuri, vārot, cepot vai gatavojot kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam?
2)      Ja Sestās direktīvas [..] H pielikuma 1. kategorijas izpratnē “pārtikas produkti” ir arī ēdieni vai maltītes tūlītējam patēriņam,
vai ēdienu vai maltīšu pagatavošanas process ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas elementu, izvērtējot, vai banketu un
svinību apkalpošanas uzņēmuma vienotais pakalpojums (tūlītējam patēriņam gatavu ēdienu vai maltīšu tirdzniecība kopā ar piegādi
un, ja nepieciešams, galda piederumu un trauku un/vai stāvgaldu nodrošināšana, kā arī lietošanai nodoto priekšmetu atpakaļsavākšana)
ir kvalificējams kā pārtikas produktu piegāde, kam piemērojama samazināta nodokļa likme (šīs direktīvas H pielikuma 1. kategorija),
vai arī kā pakalpojumu sniegšana, kam nav piemērojama samazināta nodokļa likme (šīs direktīvas 6. panta 1. punkts)?
3)      Ja atbilde uz otro jautājumu būtu noliedzoša, vai tas, ka, kvalificējot banketu un svinību apkalpošanas uzņēmuma visaptverošo
pakalpojumu vai nu kā preču piegādi, vai arī kā īpaša rakstura pakalpojumu sniegšanu, šīs kvalificēšanas nolūkā tiek ņemts
vērā tikai pakalpojumu sniegšanai raksturīgo elementu skaits (divi vai vairāk) salīdzinājumā ar preču piegādēm raksturīgo
elementu skaitu, ir saderīgi ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu, skatot to kopā ar 5. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu,
vai arī pakalpojumu sniegšanai raksturīgie elementi ir izvērtējami neatkarīgi no to skaita un, ja tā – saskaņā ar kādiem kritērijiem?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 3. februāra rīkojumu lietas C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 un C‑502/09, ņemot vērā to saistību
un pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 43. pantu, tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar pirmajiem diviem jautājumiem lietās C‑497/09 un C‑499/09, otro jautājumu lietā C‑501/09 un otro un trešo jautājumu lietā
C‑502/09, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai četrās pamata lietās izskatāmās dažādās tūlītējam
patēriņam pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšanas darbības ir preču piegāde Sestās direktīvas 5. panta nozīmē vai pakalpojumu
sniegšana šīs direktīvas 6. panta nozīmē un kāda ietekme šajā ziņā var būt pakalpojumu sniegšanu papildinošajiem elementiem.

Ievada apsvērumi
Vispirms ir jānosaka, vai no PVN viedokļa dažādās izskatāmās darbības katrā pamata lietā ir jāvērtē kā atšķirīgi darījumi,
kas ar nodokli ir apliekami atsevišķi, vai arī kā vienoti kompleksi darījumi, kurus veido vairāki elementi.
Kā tas izriet no Tiesas judikatūras, ja darījums sastāv no virknes elementu un darbību, ir jāņem vērā visi apstākļi, kuros
attiecīgais darījums tiek veikts, lai, pirmkārt, noteiktu, vai pastāv divi vai vairāki atsevišķi pakalpojumi vai vienots pakalpojums
un, otrkārt, vienota pakalpojuma gadījumā – vai šis vienotais pakalpojums ir atzīstams par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu
(skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 19. punkts, kā arī lietā
Aktiebolaget NN
, 21. punkts).
Tiesa ir arī nospriedusi, ka, pirmkārt, atbilstoši Sestās direktīvas 2. pantam katrs darījums parasti ir uzskatāms par atsevišķu
un neatkarīgu un, otrkārt, darījumu, kas ir tikai ekonomiska rakstura pakalpojums, nedrīkst mākslīgi sadalīt, lai neizkropļotu
PVN sistēmas darbību. Jāuzskata, ka vienots pakalpojums ir tad, ja divi vai vairāki elementi vai darbības, ko nodokļu maksātājs
veicis patērētāja interesēs, ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienotu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura
sadalīšana būtu mākslīga (iepriekš minētie spriedumi lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 20. un 22. punkts, kā arī lietā
Aktiebolaget NN
, 22. un 23. punkts).
Turklāt vienots pakalpojums ir tad, ja viens vai vairāki elementi ir jāuzskata par tādiem, kas veido pamatpakalpojumu, turpretī
pārējie elementi ir jāuzskata par tādiem, kas veido vienu vai vairākus papildpakalpojumus, kuri ir apliekami ar nodokli tāpat
kā pamatpakalpojums. It īpaši pakalpojums ir uzskatāms par pamatpakalpojuma papildinājumu, ja tas pats par sevi nav klienta
mērķis, bet veids, kā visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja pamatpakalpojumu (it īpaši skat. 1999. gada 25. februāra spriedumu
lietā C‑349/96
CPP
,
Recueil
, I‑973. lpp., 30. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 21. punkts; 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑572/07
RLRE Tellmer Property
, Krājums, I‑4983. lpp., 18. punkts, kā arī 2010. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑276/09
Everything Everywhere
, Krājums, I‑0000. lpp., 24. un 25. punkts).
Saskaņā ar LESD 267. pantu izveidotās sadarbības ietvaros valsts tiesām pašām ir jānosaka, vai konkrētajā lietā ir šāds gadījums,
un šajā ziņā jāveic galīgs vērtējums par faktiem (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
CPP
, 32. punkts, kā arī lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 23. punkts).
Šajā gadījumā visās pamata lietās ir salikums, ko veido vienas preces vai vairāku preču piegāde un dažādi pakalpojumu sniegšanas
elementi, un iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda piegāde un pakalpojumu sniegšana PVN ziņā veido vienotu darījumu. Ne no lēmumiem
par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, ne no Tiesā iesniegtajiem apsvērumiem neizriet, ka šāda kvalifikācija nav tikusi veikta
atbilstoši iepriekš minētajiem kritērijiem.
Runājot par pakalpojumiem, kas ietilpst izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbībā, kā tas ir pamata tiesvedībā lietā C‑502/09,
nozīme turklāt ir tam, ka vienota darījuma esamība nav atkarīga no apstākļa, ka ēdināšanas uzņēmums izraksta tikai vienu rēķinu
par visiem elementiem vai, gluži pretēji, izraksta atsevišķu rēķinu par ēdienu piegādi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
CPP
, 31. punkts; lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 25. punkts, kā arī lietā
Everything Everywhere
, 29. punkts).

Par preču piegādes vai kā pakalpojumu sniegšanas kvalifikāciju
Jāatgādina, ka ar Sesto direktīvu ir izveidota kopējā PVN sistēma, kas ir balstīta uz vienotu ar nodokli apliekamo darījumu
definīciju (it īpaši skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑255/02
Halifax
u.c., Krājums, I‑1609. lpp., 48. punkts).
Runājot par jēdzienu “preču piegāde”, Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka preču piegāde nozīmē tiesību nodošanu
rīkoties ar ķermenisku lietu kā īpašniekam. Tiesas judikatūrā šajā ziņā ir precizēts, ka šis jēdziens ietver visus darījumus,
ar kuriem viena persona nodod ķermenisku lietu otrai personai, dodot tai tiesības to faktiski izmantot tā, it kā šī pēdējā
minētā persona būtu šīs lietas īpašniece (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Halifax
u.c., 51. punkts).
Attiecībā uz jēdzienu “pakalpojumu sniegšana” no Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka tajā ietilpst jebkurš darījums,
kas nav preču piegāde šīs direktīvas 5. panta nozīmē.
Lai noteiktu, vai vienots komplekss darījums, kā, piemēram, dažādās pamata lietās aplūkojamie darījumi, ir kvalificējams kā
“preču piegāde” vai “pakalpojumu sniegšana”, ir jāņem vērā visi apstākļi, kādos notiek darījums, lai rastu raksturīgos elementus
un no tiem identificētu galvenos elementus (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Faaborg-Gelting Linien
, 12. un 14. punkts; lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 27. punkts, un lietā
Aktiebolaget NN
, 27. punkts, kā arī 2010. gada 11. februāra spriedumu lietā C‑88/09
Graphic Procédé
, Krājums, I‑1049. lpp., 24. punkts).
Jāprecizē arī, ka galvenais elements ir jānosaka, pamatojoties uz vidusmēra patērētāja viedokli (šajā ziņā it īpaši skat.
iepriekš minētos spriedumus lietā
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, 22. punkts, kā arī lietā
Everything Everywhere
, 26. punkts) un šajā visaptverošajā vērtējumā ņemot vērā pakalpojumu sniegšanas elementu kvalitatīvo, nevis tikai kvantitatīvo
nozīmi salīdzinājumā ar preču piegādes elementiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā preces tirdzniecība vienmēr ir saistīta ar minimālu pakalpojumu sniegšanu, kā, piemēram,
preču izvietošanu plauktos vai rēķina izsniegšanu, tad, lai novērtētu, kādu daļu visā kompleksajā darījumā, kas ietver arī
preces piegādi, ieņem pakalpojumu sniegšana, var ņemt vērā tikai tādus pakalpojumus, kas ir atšķirīgi no pakalpojumiem, kuri
ir nedalāmi saistīti ar preces tirdzniecību (2005. gada 10. marta spriedums lietā C‑491/03
Hermann
, Krājums, I‑2025. lpp., 22. punkts).
Konkrētāk, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Faaborg-Gelting Linien
14. punktā ir nospriedusi, ka ēdināšanas darījumam ir raksturīgi, ka to veido virkne tādu elementu un darbību, no kuriem
pārtikas piegāde ir tikai viena sastāvdaļa un kuros pakalpojumu sniegšanai lielākoties ir galvenā nozīme. Līdz ar to tas ir
jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta nozīmē. Savukārt pavisam citādi ir tad, ja darījums
attiecas uz pārtiku līdzņemšanai un papildus netiek sniegts neviens pakalpojums, kura mērķis būtu nodrošināt piemērotus apstākļus
patēriņam uz vietas.
Tā, runājot par sabiedriskās ēdināšanas darbībām uz prāmjiem, Tiesa ir uzsvērusi, ka pagatavotu ēdienu un dzērienu pasniegšana
tūlītējam patēriņam ir vairāku pakalpojumu rezultāts, sākot no ēdiena gatavošanas līdz tā pasniegšanai, un ka papildus tam
klienta rīcībā tiek nodota infrastruktūra, kas ietver gan restorāna zāli ar tai piegulošām telpām (garderobe utt.), gan mēbeles
un galda piederumi. Vajadzības gadījumā fiziskas personas, kuru profesionālā darbība ietver šādu ēdināšanas darbību veikšana,
apkalpos galdiņus, sniegs klientam padomus un paskaidrojumus par piedāvājumā esošajiem ēdieniem vai dzērieniem, pasniegs šos
ēdienus un, visbeidzot, apkops galdus pēc maltītes (iepriekš minētais spriedums lietā
Faaborg-Gelting Linien
, 13. punkts).
Pašreizējā gadījumā, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtās ziņas, pamata tiesvedībās lietā C‑497/09 un lietā C‑501/09 izskatāmās
darbības ietver desiņu, fritētu kartupeļu un citu siltu pārtikas produktu tirdzniecību tūlītējam patēriņam autobufetēs vai
uzkodu stendos.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka šādu produktu pasniegšana iepriekš paredz to pagatavošanu vai uzsildīšanu, kas ir tāds
pakalpojums, kas ir jāņem vērā visaptverošā novērtējumā par attiecīgo darījumu, lai to kvalificētu kā preču piegādi vai pakalpojumu
sniegšanu.
Tā kā silta galaprodukta pagatavošana būtībā ietver tikai vienkāršas un standartizētas darbības, kuras vairumā gadījumu nenotiek
pēc konkrēta klienta pasūtījuma, bet gan pastāvīgi vai regulāri atkarībā no vispārīga iepriekš paredzama pieprasījuma, tā
nav attiecīgā darījuma galvenais elements un pati par sevi šim darījumam nevar piešķirt pakalpojumu sniegšanas raksturiezīmi.
Turklāt, runājot par sabiedriskās ēdināšanas darījumiem raksturīgajiem pakalpojumu sniegšanas elementiem, kas izriet no šī
sprieduma 63.–65. punktā minētās judikatūras, jākonstatē, ka pamata tiesvedībās lietā C‑497/09 un lietā C‑501/09 izskatāmo
darbību ietvaros nav viesmīļa, nav īstena padoma klientiem, nav apkalpošanas šī vārda patiesā nozīmē, kas ietvertu pasūtījuma
nodošanu virtuvē, ēdienu vēlāku noformēšanu un pasniegšanu klientiem pie galdiņa, nav arī slēgtu un kondicionētu telpu, kas
ir īpaši paredzētas piedāvātā ēdiena ēšanai, nav ne ģērbtuves, ne tualešu un vairumā gadījumu nav ne trauku, ne mēbeļu, ne
galda piederumu.
Iesniedzējtiesas minētie pakalpojumu sniegšanas elementi ietver tikai elementāras iekārtas, proti, vienkāršas letes bez sēdēšanas
iespējām, kas ierobežotam skaitam klientu dod iespēju ieturēt maltīti ārā uz vietas. Šādām elementārām iekārtām ir vajadzīga
tikai niecīga personāla līdzdalība. Šādos apstākļos šādi elementi veido tikai minimālus papildpakalpojumus un tie pēc būtības
nemaina pamatpakalpojuma galveno raksturiezīmi, kas ir preču piegāde.
Iepriekš minētie apsvērumi tāpat attiecas arī uz popkorna un “tortilla” čipsu pārdošanu kinoteātru foajē, kā tas ir pamata
tiesvedībā lietā C‑499/09.
No iesniedzējtiesas iesniegtā faktu apraksta izriet, ka popkorna pagatavošana, kas atbilst tā ražošanai, kā arī popkorna un
“tortilla” čipsu izplatīšana iepakojumā veido šo produktu pārdošanas neatņemamu sastāvdaļu un tādēļ tie nav no pārdošanas
neatkarīgi darījumi. Turklāt pārtikas produktu pagatavošana un uzturēšana noteiktā temperatūrā ir regulāras darbības, kas
netiek veiktas pēc konkrēta klienta pasūtījuma.
Jākonstatē arī, ka mēbeļu (stāvgaldu, taburešu, krēslu un solu), kuru turklāt nav visos kinoteātros, esamība parasti nav saistīta
ar popkorna un “tortilla” čipsu pārdošanu un ar šādām mēbelēm aprīkotas telpas var būt domātas gan kā uzgaidāmās telpas, gan
kā satikšanās vietas. Turklāt praksē patēriņš notiek kinozālē. Šajā ziņā dažu kinozāļu sēdvietas ir aprīkotas ar dzērienu
turētājiem, kuru mērķis ir nodrošināt arī tīrību zālē. Šādu mēbeļu esamība, kuras nav paredzētas tikai tāpēc, lai veicinātu
šādu pārtikas produktu iespējamo patēriņu, nav uzskatāma par tāda rakstura pakalpojumu sniegšanas elementu, kas darījumam
kopumā piešķirtu pakalpojuma statusu.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, runājot par izskatāmajām darbībām pamata tiesvedībās lietā C‑497/09, lietā
C‑499/09 un lietā C‑501/09, attiecīgo darījumu galveno elementu, vērtējot šos darījumus kopumā, veido tūlītējam patēriņam
paredzētu ēdienu vai maltīšu piegāde, bet pēc būtības ar tām saistītajai vienkāršai un standartizētai pagatavošanai un elementāru
iekārtu esamībai, kas noteiktam skaitam klientu dod iespēju ieturēt maltīti uz vietas, ir tikai papildinoša un nenozīmīga
raksturiezīme. Apstāklim, vai klienti izmanto šīs elementārās iekārtas, nav nozīmes, jo, tā kā tūlītējs patēriņš uz vietas
nav būtiska attiecīgā darījuma raksturiezīme, tas nevar noteikt darījuma būtību.
Runājot par tādām ēdināšanas uzņēmuma darbībām banketu un svinību ietvaros kā pamata tiesvedībā lietā C‑502/09, vispirms jāuzsver,
kā tas izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka atkarībā no klienta vēlmēm ir iedomājamas vairākas darījumu kombinācijas, sākot
ar vienkāršu ēdienu pagatavošanu un piegādi līdz pilnam pakalpojumu klāstam, kas cita starpā var ietvert trauku, mēbeļu (galdu
un krēslu) nodrošināšanu, ēdienu noformēšanu, dekorācijas, apkalpojošā personāla nodrošināšanu un padomus par ēdienkartes
saturu, kā arī, ja vajadzīgs, dzērienu izvēli.
Jāatgādina arī tas, ka, tā kā runa ir par vienotu pakalpojumu, darījuma kvalificēšana par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu
būs atkarīga no visiem faktiskajiem apstākļiem, ņemot vērā visus kvalitatīvi galvenos elementus no patērētāja viedokļa.
Runājot par izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma mājās piegādātajiem ēdieniem, jānorāda, ka atšķirībā no uzkodu stendos, autobufetēs
un kinoteātros pasniegtajiem ēdieniem šie ēdieni parasti nav vienkāršas standartizētas pagatavošanas rezultāts, bet ietver
daudz svarīgāku pakalpojumu sniegšanas dimensiju un tiem ir vajadzīgs kvalificētāks darbs un prasmes. Ēdienu kvalitāte, radošums,
kā arī pasniegšanas veids šajā gadījumā ir elementi, kas klientam vairumā gadījumu ir izšķiroši svarīgi. Bieži vien klientam
tiek piedāvāta ne tikai iespēja izveidot savu ēdienkarti, bet arī iespēja pagatavot īpašus ēdienus pēc pasūtījuma. Šī pakalpojuma
dimensija turklāt izpaužas terminoloģijas jomā, jo ikdienas valodā parasti runā par izbraukuma “ēdināšanas pakalpojumiem”
un izbraukuma ēdināšanas uzņēmumā “pasūtītiem”, nevis “nopirktiem” ēdieniem.
Pēc tam šāds ēdināšanas uzņēmums ēdienus piegādā noslēgtos siltumtraukos vai uz vietas tos uzsilda. Klientam ir arī svarīgi,
lai ēdienu piegāde notiktu konkrētā, viņa noteiktā laikā.
Turklāt izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma pakalpojumi var ietvert ēšanai vajadzīgus priekšmetus, piemēram, trauku, galda piederumu
vai pat mēbeļu nodrošināšanu. Šie elementi atšķirībā no elementāras infrastruktūras nodrošināšanas, kā tas ir uzkodu stendu
vai autobufešu un kinoteātru gadījumā, paredz turklāt zināmu personāla līdzdalību, lai atvestu, aizvestu un vajadzības gadījumā
nomazgātu priekšmetus.
Šādu apsvērumu kontekstā ir jāuzskata, ka, izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus,
papildus nesniedzot citus pakalpojuma elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais
elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma darbība ir pakalpojumu sniegšana.
No iepriekš minētā izriet, ka uz pirmajiem diviem jautājumiem lietās C‑497/09 un C‑499/09, uz otro jautājumu lietā C‑501/09
un uz otro un trešo jautājumu lietā C‑502/09 ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 5. un 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–        svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču
piegāde minētā 5. panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms
un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie;
–        izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma
elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma
darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā 6. panta nozīmē.

Par Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā minēto “pārtikas produktu” jēdzienu
Ar trešo jautājumu lietās C‑497/09 un C‑499/09, kā arī ar pirmo jautājumu lietā C‑501/09 un C‑502/09, kas ir jāizskata kopā,
iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai gadījumā, kad attiecīgie darījumi pamata lietās ir preču piegāde, Sestās direktīvas H pielikuma
1. kategorijā minētais jēdziens “pārtikas produkti” attiecas arī uz ēdieniem vai maltītēm, kas ir pagatavotas to tūlītējam
patēriņam.
Tā kā Sestajā direktīvā nav pārtikas produktu jēdziena definīcijas, tas ir jāinterpretē, ievērojot kontekstu, kurā tas ir
ietverts Sestajā direktīvā (pēc analoģijas skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑83/99 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑445. lpp., 17. punkts, un 2010. gada 18. marta spriedumu lietā C‑3/09
Erotic Center
, Krājums, I‑2361. lpp., 14. punkts).
Šajā ziņā no Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta izriet, ka vienas vai divu samazināto likmju piemērošana
ir iespēja, ko dalībvalstis var izmantot, atkāpjoties no principa par standartlikmes piemērošanu. Turklāt saskaņā ar šo normu
samazinātas PVN likmes var tikt piemērotas tikai šīs direktīvas H pielikumā norādītajām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai
(skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Spānija, 18. punkts, un lietā
Erotic Center
, 15. punkts). No pastāvīgās judikatūras izriet, ka PVN jomā normas, kuras pēc būtības ir atkāpes no kāda principa, ir jāinterpretē
šauri, vienlaicīgi nodrošinot, lai atkāpei netiktu atņemta tās lietderīgā iedarbība (it īpaši skat. 2010. gada 30. septembra
spriedumu lietā C‑581/08
EMI Group
, Krājums, I‑0000. lpp., 20. punkts, un 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑175/09
AXA UK
, Krājums, I‑0000. lpp., 25. punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka attiecīgā norma attiecas uz pārtikas produktiem vispārīgi un neievieš nekādu atšķirību vai ierobežojumu
atkarībā no darījuma tipa, pārdošanas veida, iepakojuma, pagatavošanas vai temperatūras.
Turklāt šajā normā ir minētas arī “sastāvdaļas, ko parasti izmanto pārtikas produktu ražošanā” un “produkti, kurus parasti
izmanto pārtikas produktu papildināšanai vai aizstāšanai”.
Visbeidzot, ēdieni un maltītes, kas pagatavotas tūlītējam patēriņam, ir paredzētas patērētāju uzturam.
Tādēļ uz trešo jautājumu lietās C‑497/09 un C‑499/09, kā arī uz pirmo jautājumu lietās C‑501/09 un C‑502/09 ir jāatbild, ka
preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas produktu” jēdziens ir jāinterpretē
tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī vai kā citādi, ir pagatavoti
tūlītējam patēriņam.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
5. un 6. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
1992. gada 14. decembra Direktīvu 92/111/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
svaigi pagatavotu ēdienu vai maltīšu pasniegšana tūlītējam patēriņam uzkodu stendos, autobufetēs vai kinoteātru foajē ir preču
piegāde minētā 5. panta nozīmē, ja no visa darījuma kvalitatīva vērtējuma izriet, ka pakalpojumu sniegšanas elementi pirms
un līdz ar pārtikas produktu piegādi nav galvenie;
–
izņemot gadījumus, kad izbraukuma ēdināšanas uzņēmums piegādā tikai standarta ēdienus, papildus nesniedzot citus pakalpojuma
elementus, vai, ja citi īpaši apstākļi liecina, ka ēdienu piegāde ir darījuma galvenais elements, izbraukuma ēdināšanas uzņēmuma
darbība ir pakalpojumu sniegšana minētā 6. panta nozīmē;
2)
preču piegādes gadījumā Sestās direktīvas 77/388, kas grozīta ar Direktīvu 92/111, H pielikuma 1. kategorijā minētais “pārtikas
produktu” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz ēdieniem un maltītēm, kuri, vārot, cepot, gatavojot cepeškrāsnī
vai kā citādi, ir pagatavoti tūlītējam patēriņam.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.