CELEX: 62014FJ0116
Civildienests
EAAPI darbinieki
Pagaidu darbinieks
Paziņojums par vakanci
Prasība par minimālo astoņu gadu profesionālo pieredzi
Iekšējs kandidāts, kurš pēc pārbaudes perioda jau bija apstiprināts pagaidu darbinieka amatā
Pagaidu iecelšana jaunā amatā, kas ietver klasifikāciju augstākā pakāpē
Faktu kļūda paziņojumā par vakanci
Darba piedāvājuma atsaukšana
VĪN piemērojamība
Apspriešanās ar personāla komiteju
Tiesiskā paļāvība

Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2014. gada 23. oktobrī,
S. Murariu
cēla šo prasību, būtībā lūdzot atcelt 2014. gada 24. februāra lēmumu, ar kuru, viņasprāt, Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādes (EAAPI) izpilddirektors atsauca savu 2013. gada 7. novembra lēmumu, ar kuru viņa uz laiku tika iecelta amatā, kurš bija izsludināts ar paziņojumu par vakanci, kā arī atcelt 2014. gada 24. jūlija lēmumu, ar kuru ir noraidīta viņas sūdzība, un, otrkārt, piespriest EAAPI atlīdzināt, viņasprāt, ciesto materiālo un morālo kaitējumu.
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumi
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu – redakcijā, kas bija spēkā 2013. gada 31. decembrī (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), – 7. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ierēdni var uzaicināt īslaicīgi ieņemt amatu tādā amatā savā funkciju grupā, kas ir augstāks par šī ierēdņa pamata pakāp[i]. Ar šādas pagaidu pārcelšanas ceturtā mēneša sākumu viņš saņem diferencētu piemaksu, kas ir vienāda ar starpību starp pašreizējo atalgojumu, kas atbilst viņa pakāpei un līmenim, un atalgojumu, kas tam pienāktos attiecībā uz līmeni, kurā to klasificētu, ja viņš būtu norīkots pagaidu amata pakāpē.
Pagaidu amata termiņš nepārsniedz vienu gadu, izņemot gadījumus, kad norīkojums tieši vai netieši aizstāj tādu ierēdni, kur[š] dienesta interesēs iecelts citā amatā, iesaukts militārajā dienestā vai atrodas ilgstošā slimības atvaļinājumā.”
Civildienesta noteikumu 110. pantā ir paredzēts:
“1.   Katra iestāde, apspriedusies ar savu Personāla komiteju un Civildienesta noteikumu komiteju, pieņem vispārīgus noteikumus, ar kuriem tiek īstenoti šie Civildienesta noteikumi. Aģentūras, apspriežoties ar attiecīgo Personāla komiteju un vienojoties ar Komisiju, pieņem atbilstošus īstenošanas noteikumus šo Civildienesta noteikumu īstenošanai.
[..]
3.   Personāls jāinformē par visiem [1. punktā minētajiem] vispārīgiem noteikumiem un nosacījumiem, kas pieņemti, iestādēm vienojoties.
[..]”
PDNK
Attiecībā uz pagaidu darbiniekiem Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības – redakcijā, kas bija spēkā 2013. gada 31. decembrī (turpmāk tekstā – “PDNK”), – 10. pantā bija noteikts:
“1.   Civildienesta noteikumu [..] 7. pantu piemēro pēc analoģijas.
2.   Pakāpi un līmeni, kādā pagaidu darbiniekus pieņem darbā, nosaka viņu darba līgumā.
3.   Ja pagaidu darbiniekus norīko amatā, kuram ir augstāka pakāpe nekā tā, kurā viņi bija pieņemti darbā, to ieraksta līgumā, kas ir papildinājums viņu darba līgumam.
[..]”
PDNK 14. pantā tostarp bija paredzēts, ka “pagaidu darbiniekam var noteikt pārbaudes laiku, kas nepārsniedz sešus mēnešus” un ka “pagaidu darbinieks, kura darbs ir atzīts par neatbilstošu amatam, ir jāatlaiž”. Redakcijā, kas ir spēkā no 2014. gada 1. janvāra un kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 1023/2013, ar ko groza [..] Civildienesta noteikumus un [PDNK] (
OV L 287, 15. lpp.
), šajā normā tagad ir paredzēts, ka šāds pārbaudes laiks ir obligāts.
PDNK 15. panta 1. punktā ir noteikts:
“Sākotnējās pagaidu darbinieku pakāpes piešķir saskaņā ar Civildienesta noteikumu 32. pantu.
Ja pagaidu darbinieks atbilstoši [PDNK] 10. panta trešajai daļai tiek iecelts amatā, kas atbilst augstākai pakāpei, viņa pakāpi nosaka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 46. pantu.”
Regula Nr. 1094/2010
No Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulas (ES) Nr. 1094/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi ([EAAPI]), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/79/EK [ar ko izveido Eiropas Apdrošināšanas un fondēto pensiju uzraudzītāju komiteju (EAPFUK)] (
OV L 331, 48. lpp.
), 6. panta izriet, ka iestādi veido tostarp “uzraudzības padome, kura veic 43. pantā noteiktos uzdevumus”, “valde, kura veic 47. pantā noteiktos uzdevumus”, “priekšsēdētājs, kurš veic 48. pantā noteiktos uzdevumus” un “izpilddirektors, kurš veic 53. pantā noteiktos uzdevumus”.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1094/2010 40. pantu “uzraudzības padomi veido [..] priekšsēdētājs, kuram nav balsstiesību; [..] par finanšu iestāžu uzraudzību atbildīgās valsts iestādes vadītājs katrā dalībvalstī, šie vadītāji tiekas klātienē vismaz divas reizes gadā; [..] viens [Eiropas] Komisijas pārstāvis, kam nav balsstiesību; viens E[iropas Sistēmisko risku kolēģijas] pārstāvis, kam nav balsstiesību; [un] pa vienam pārstāvim no pārējām divām Eiropas uzraudzības iestādēm, kam nav balsstiesību”. Savukārt Regulas Nr. 1094/2010 45. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “valdi veido priekšsēdētājs un seši citi Uzraudzības padomes locekļi, kurus ievēlējuši Uzraudzības padomes balsstiesīgie locekļi”.
Regulas Nr. 1094/2010 68. pantā “Personāls” ir noteikts:
“1.   Uz iestādes personālu, tostarp uz tās izpilddirektoru un tās priekšsēdētāju, attiecas [..] Civildienesta noteikumi, [PDNK] un Savienības iestāžu kopīgi pieņemtie piemērošanai paredzētie noteikumi.
2.   Valde, vienojoties ar [Eiropas] Komisiju, pieņem nepieciešamos īstenošanas pasākumus saskaņā ar [..] Civildienesta noteikumu 110. pantā paredzētajām procedūrām.
[..]”
Regulas Nr. 1094/2010 77. pantā “Pārejas noteikumi par personālu” ir noteikts:
“1.   Atkāpjoties no 68. panta, visus darba līgumus un norīkojuma nolīgumus, kurus noslēgusi EAPFUK vai tās sekretariāts un kas ir spēkā 2011. gada 1. janvārī, īsteno līdz to beigu termiņam. [..]
2.   Visiem personāla locekļiem, kas noslēguši 1. punktā minētos līgumus, piedāvā noslēgt pagaidu darbinieku līgumus saskaņā ar [PDNK] 2. panta a) punktu atbilstīgi iestādes štata plānā noteiktajām dažādajām kategorijām.
Iekšējo atlasi, ko veic tikai starp tiem darbiniekiem, kas ir noslēguši līgumus ar EAPFUK vai tās sekretariātu, pēc šīs regulas spēkā stāšanās veic iestāde, kurai ir tiesības noslēgt līgumus, lai pārbaudītu nolīgstamo personu spējas, lietderību un godprātību. [..]
3.   Atkarībā no veicamo funkciju tipa un līmeņa sekmīgajiem kandidātiem piedāvā pagaidu darbinieka līgumu, kura darbības termiņš atbilst vismaz laikposmam, kas atlicis saskaņā ar iepriekšējo līgumu.
[..]”
Atbilstoši attiecīgi Regulas Nr. 1094/2010 47. panta 2. punktam un 53. panta 3. punktam “[iestādes] valde ierosina ikgadējo un daudzgadu darba programmu, kas jāpieņem [iestādes] Uzraudzības padomei”, bet “[iestādes] izpilddirektors veic nepieciešamos pasākumus, īpaši pieņemot iekšējos administratīvos norādījumus un publicējot paziņojumus, lai nodrošinātu iestādes darbību”.
2011. gada 30. jūnija lēmums
2011. gada 30. jūnijā EAAPI izpilddirektors (turpmāk tekstā – “izpilddirektors”) pieņēma lēmumu par procedūru līgumu pārvaldībai iekšējās darbā pieņemšanas procedūras veiksmīgas nokārtošanas gadījumā (“Decision on Contract Management – Handling of successful internal recruitment [..]”, turpmāk tekstā – “2011. gada 30. jūnija lēmums)”, kurš ir izteikts šādi:
“Pašreiz Civildienesta noteikumos [..] un [..] EAAPI pieņemtajos izpildes noteikumos trūkst normu par līgumu pārvaldību, ja iekšējais kandidāts nokārto darbā pieņemšanas procedūru.
Lai veiksmīgi atrisinātu pirmo gadījumu[, kas radies iestādē,] un līdz brīdim, kad tiks ieviesta [iestādes] politika [šajā jautājumā], tiks piemēroti šādi kritēriji, kuri ir jāizmanto kā pamats turpmākai politikai šajā jautājumā:
1.
Šī kārtība ir piemērojama iekšējiem kandidātiem, kuri ir veiksmīgi nokārtojuši atlases [procedūru amatam] vienā un tajā pašā funkciju grupā.
2.
Tā nozīmē, ka sākotnējam līgumam tiek pievienots pielikums, atkarībā no gadījuma, par iecelšanu amatā, pakāpē vai līmenī.
3.
Iecelšana amatā notiek pakāpes 1. vai 2. līmenī, atkarībā no [ieinteresētās personas] iepriekšējā līmeņa.
4.
[Sākotnējais] līgums netiek mainīts attiecībā uz [līguma] pagarināšanas sākuma datumu.
5.
Pienākums ir nostrādāt [jaunajā amatā] pagaidu kārtībā [sešus] mēnešus.
6.
Pēc pagaidu amatā iecelšanas perioda beigām darbinieks tiks apstiprināts jaunajā amatā un [tā] atalgojums tiks palielināts ar atpakaļejošu spēku [atbilstoši paziņojumā par vakanci piedāvātajai attiecīgā amata pakāpei].
Šie kritēriji ir apspriesti ar personāla komiteju.”
VĪN
“Pieņemšana darbā
”
2011. gada 10. janvārī pirmajā EAAPI valdes (“Management Board”) sēdē pagaidu izpilddirektors paskaidroja valdes locekļiem, ka Civildienesta un PDNK piemērošanas kārtība iestādes darbiniekiem vispirms ir jāapstiprina Eiropas Komisijai, pirms to var pieņemt EAAPI valde (“before there can be a final approval by the Board of EIOPA”).
2012. gada 15. novembra sēdes laikā EAAPI valde pieņēma Vispārīgos īstenošanas noteikumus Civildienesta noteikumu 110. panta izpratnē (turpmāk tekstā – “VĪN”) attiecībā uz pagaidu darbinieku pieņemšanas darbā un nodarbinātības procedūru (turpmāk tekstā – “VĪN “Pieņemšana darbā””). VĪN “Pieņemšana darbā” 7. pantā “Pagaidu darbinieku klasifikācija” bija paredzēts, ka minimālais profesionālās pieredzes gadu skaits, lai varētu pieņemt darbā AD 8 pakāpes amatā, ir deviņi gadi.
VĪN
“Pārejas pasākumi
”
2012. gada 15. novembra sanāksmē EAAPI valde pieņēma arī VĪN par iekšējās atlases procedūru, kas paredzēta pārejas noteikumos saistībā ar Regulas Nr. 1094/2010 77. pantā paredzētajiem darbiniekiem.
2012. gada 15. novembra valdes sanāksmes protokola sākotnējā redakcija
No 2012. gada 15. novembra valdes sanāksmes protokola sākotnējās redakcijas izriet, ka EAAPI valde nolēma lūgt uzraudzības padomes (“Board of Supervisors”) locekļiem ar rakstisku procedūru apstiprināt Civildienesta un PDNK piemērošanas kārtību, kas tiek dēvēta arī par VĪN Civildienesta noteikumu 110. panta izpratnē, kurus jau bija apstiprinājusi Komisija.
Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja bija nodarbināta EAPFUK kā pagaidu darbiniece. 2011. gada 1. janvārī, kad EAPFUK tiesības un pienākumus pārņēma EAAPI, tā noslēdza līgumu ar prasītāju, saskaņā ar kuru tā tika pieņemta darbā EAAPI kā pagaidu darbiniece PDNK 2. panta a) punkta izpratnē uz nenoteiktu laiku.
Tādējādi 2011. gada 1. janvārī prasītāja EAAPI sāka pildīt pienākumus kā administratoru grupas (AD) eksperte AD 5 pakāpē. Piemērojot darba līguma 5. pantu, tā veica pārbaudes periodu sešu mēnešu garumā, kā tas ir paredzēts PDNK 14. pantā.
Pēc iekšējās atlases procedūras tirgus dalībnieku eksperta amatam (“expert on stakeholders”, turpmāk tekstā – “tirgus dalībnieku eksperts”) AD 6 pakāpē, kurā tika izvēlēta prasītājas kandidatūra, viņa tika iecelta pagaidu amatā uz sešiem mēnešiem, sākot no 2011. gada 16. oktobra. Viņas jaunā amata izpildes uzsākšanu reglamentēja 2011. gada 30. jūnija lēmumā noteiktie kritēriji.
2012. gada 19. jūlijā, proti, pēc pagaidu sešu mēnešu nodarbinātības perioda, kura laikā viņa turpināja saņemt AD 5 pakāpei atbilstošu atalgojumu, kas atbilda viņas šī sprieduma 18. punktā norādītajam amatam, prasītāja tika apstiprināta savā jaunajā amatā “tirgus dalībnieku eksperts”, vienlaikus viņu klasificējot AD 6 pakāpē ar atpakaļejošu spēku, un tā rezultātā viņai tika piešķirts atbilstošs atalgojums sešu mēnešu pagaidu nodarbinātības laikā, saglabājot viņai tiesības tikt nodarbinātai uz nenoteiktu laiku iestādē.
2013. gada 24. maijā EAAPI publicēja paziņojumu par vakanci Nr. 1327TAAD08 (turpmāk tekstā – “paziņojums par vakanci ”), lai aizpildītu AD 8 pakāpes aroda pensiju vecākā eksperta amatu (“senior expert on personal pensions”) (turpmāk tekstā – “vecākā eksperta amats”), kuram izvēlētajam kandidātam tiks piedāvāts pagaidu darbinieka līgums atbilstoši PDNK 2. panta a) punktam sākotnēji uz trīs gadiem. Pie kritērijiem, kuri kandidātiem ir jāizpilda, paziņojumā par vakanci bija tostarp paredzēts, ka tiem “[kandidatūru iesniegšanas beigu datumā, proti, 2013. gada 16. jūnijā] ir jābūt spējīgiem pamatot vismaz [astoņu] gadu pilna laika profesionālo pieredzi, kas iegūta ieņemamajam amatam atbilstošā jomā”.
Prasītāja atbilstoši paziņojumam par vakanci iesniedza savu kandidatūru. 2013. gada 17. jūlijā EAAPI viņu informēja, ka viņa ir izvēlēta amatam, un lūdza apstiprināt savu interesi par šo amatu. Vēstulē tā arī precizēja, ka, ja prasītāja “piekristu piedāvājumam, viņa tiktu iecelta pagaidu amatā šajā jaunajā pakāpē uz sešu mēnešu periodu [un ka, ja pēc šī darba pagaidu izpildes perioda viņa] darbu būtu veikusi apmierinoši, viņa tiktu apstiprināta šajā jaunajā pakāpē” (“In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level”). Nākamajā dienā prasītāja apstiprināja, ka viņa akceptē viņai piedāvāto amatu.
Ar 2013. gada 7. novembra paziņojumu un piemērojot 2011. gada 30. jūnija lēmumā aprakstīto procedūru, kas jau tika izmantota, viņu pieņemot darbā “tirgus dalībnieku eksperta” amatā, prasītāja ar 2013. gada 16. septembri tika vēlreiz uz laiku iecelta uz sešu mēnešu periodu vecākā eksperta amatā (turpmāk tekstā – “2013. gada 7. novembra lēmums”). No lietas materiāliem izriet, ka šīs darba pagaidu izpildes periodā prasītāja turpināja saņemt AD 6 pakāpes atalgojumu atbilstoši savam iepriekšējam “tirgus dalībnieku eksperta” amatam, saistībā ar kuru viņai saglabājās spēkā viņas pagaidu darbinieka līgums uz nenoteiktu laiku.
Bija paredzēts, ka prasītāja darba pagaidu izpildes perioda sešu mēnešu beigās, 2014. gada 15. martā, ja iestāde viņas veikto darbu šajā periodā atzīs par apmierinošu, varētu tikt apstiprināta savā jaunajā amatā un tādējādi viņa varētu tikt klasificēta AD 8 pakāpē, kas paredzēta paziņojumā par vakanci uz vecākā eksperta amatu, [un] tā viņai tiktu piemērota ar atpakaļejošu datumu no 2013. gada 16. septembra atbilstoši 2011. gada 30. jūnija lēmumam, vienlaikus saglabājot spēkā viņas darba tiesiskās attiecības uz nenoteiktu laiku, neatkarīgi no tā, ka paziņojumā par vakanci piedāvātajā amatā bija paredzēts nodarbināt tikai uz noteiktu laiku – trim gadiem.
Savas ikgadējās iekšējās pārbaudes ietvaros EAAPI atklāja kļūdu paziņojumā par vakanci. Kā tas tika izklāstīts šī sprieduma 21. punktā, tajā tika pieprasīts, lai kandidāti pierādītu vismaz astoņu gadu atbilstošu profesionālo pieredzi, bet saskaņā ar VĪN “Pieņemšana darbā” AD 8 pakāpē iestādē var pieņemt darbā tikai kandidātus, kuri var pierādīt atbilstošu vismaz deviņu gadu profesionālo pieredzi. Tādēļ cilvēkresursu grupas dalībnieks 2014. gada 3. februārī lūdza prasītājai, vai viņa var iesniegt pamatojumu tam, ka datumā, kad viņa iesniedza pieteikumu atbilstoši paziņojumam par vakanci, proti, 2013. gada 16. jūnijā, viņai bija deviņu gadu profesionālā darba pieredze, lai pretendētu uz vecākā eksperta amatu.
2014. gada 10. februāra vēstulē prasītājas priekšnieks viņai lūdza iesniegt konkrētus datus, kas tam ļautu pabeigt savu novērtējuma ziņojumu par 2013. gadu. Izmantojot šo gadījumu, prasītāja tika informēta, ka viņa “ir veiksmīgi nokārtojusi pārbaudes periodu”.
Sapulces laikā ar direktorāta “Regulējums” direktoru, kas notika 2014. gada 11. februārī (turpmāk tekstā – “2014. gada 11. februāra sapulce”), prasītāja tika informēta par to, ka iestādei, ņemot vērā VĪN “Pieņemšana darbā”, ir jautājumi par viņas atbilstošo profesionālo pieredzi pirms stāšanās vecākā eksperta amatā.
2014. gada 12. februārī prasītāja neveiksmīgi mēģināja piekļūt VĪN “Pieņemšana darbā” tekstam, lai lietderīgi ar tiem iepazītos.
2014. gada 13. februārī tika pabeigts prasītājas novērtējuma ziņojums par 2013. gadu. No tā izriet, ka viņa ir veiksmīgi veikusi pienākumus divos amatos, kurus tā ir ieņēmusi attiecīgajā gadā. Šis pozitīvais vērtējums sakrita ar viņas novērtējumu par diviem iepriekšējiem gadiem.
Prasītāja apgalvo, ka 2014. gada 19. februārī viņa beidzot varēja piekļūt VĪN “Pieņemšana darbā”. Tomēr viņa apgalvo, ka viņas rīcībā nonāca divas dažādas minēto VĪN redakcijas.
2014. gada 24. februāra vēstulē ar nosaukumu “Atlases procedūras [vecākā eksperta amatam] rezultāti” izpilddirektors informēja prasītāju, ka paziņojumā par vakanci bija kļūda, jo, pretēji VĪN “Pieņemšana darbā” paredzētajam, proti, ka, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu iestādē, ir nepieciešami vismaz deviņi gadi atbilstošas profesionālās pieredzes, paziņojumā par vakanci kļūdaini tikusi norādīta prasība par astoņiem gadiem. Izpilddirektors izklāstīja, ka, tā kā viņš ir konstatējis, ka prasītājai kandidatūru iesniegšanas pēdējā dienā nebija deviņu gadu atbilstošas profesionālās pieredzes, pirmkārt, viņa pienākums ir noraidīt viņas kandidatūru vecākā eksperta amatam un, otrkārt, lai arī, kā jau tika uzsvērts, šis lēmums tiek pieņemts tā sešu mēnešu AD 8 amata pagaidu izpildes perioda beigās, kas sākās 2013. gada 16. septembrī un kas, pēc viņa rīcībā esošās informācijas, tika labi nostrādāts, viņš nevar [prasītāju] apstiprināt šajā pakāpē. Līdz ar to, piemērojot normas, kas noteiktas 2011. gada 30. jūnija lēmumā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), prasītājas klasifikācija palika AD 6 pakāpē, proti, viņas pamatdarba pakāpē amatā “tirgus dalībnieku eksperts”, ieskaitot arī nostrādāto laika posmu no 2013. gada 16. septembra vecākā eksperta amatā.
2014. gada 12. martā notika sanāksme starp prasītāju, direktorātu “Regulējums” un “Operācijas” direktoriem, kā arī nodaļas “Politikas” vadītāju, lai noteiktu, kāda pašreiz varētu būt vai kādai vajadzētu būt prasītājas amata vietai iestādē, ņemot vērā, ka no lietas materiāliem būtībā izriet, ka viņai ir saglabājies pagaidu darbinieces, kas pieņemta darbā uz nenoteiktu laiku AD 6 pakāpē “tirgus dalībnieku eksperta” amatā, statuss, kāds tai bija pirms pagaidu iecelšanas vecākā eksperta amatā.
2014. gada 25. martā prasītāja iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Šajā sūdzībā viņa izpilddirektoram lūdza, pirmkārt, pieņemt jaunu lēmumu, ar kuru formāli tiktu apstiprināta viņas atbilstība vecākā eksperta amatam, un, otrkārt, sniegt skaidras instrukcijas, lai ar atpakaļejošu datumu viņai tiktu samaksāts atalgojums, kas atbilst AD 8 pakāpei, sākot no 2013. gada 16. septembra, kas ir datums, no kura viņa uz pagaidu laiku tika iecelta aplūkotajā amatā.
Savas sūdzības pamatojumam prasītāja būtībā norādīja, ka, pretēji apstrīdētajā lēmumā izpilddirektora norādītajam, VĪN “Pieņemšana darbā” nebija spēkā vai nebija piemērojami viņas lietā, jo tie nebija nedz likumīgi pieņemti, nedz publicēti vai citādi darīti zināmi iestādes darbiniekiem vai kandidātiem, un ka paziņojumā par vakanci bija konkrētas norādes uz vadlīnijām kandidātiem un uz PDNK, bet nebija pieminēti VĪN “Pieņemšana darbā”. It īpaši prasītāja uzsvēra, ka izpilddirektors pats ir atzinis, ka paziņojumā par vakanci ir pieļauta kļūda saistībā ar atbilstošas profesionālās pieredzes ilgumu, kas tiek prasīta vecākā eksperta amatam.
Turklāt attiecībā uz Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN pieņemšanu Civildienesta noteikumu 110. panta izpratnē prasītāja norādīja, ka iestādes valde 2011. gada janvārī bija norādījusi, ka tie iepriekš ir jāapstiprina Komisijai, ko šī pēdējā minētā bija izdarījusi 2012. gada 3. aprīlī pirms to gala redakcijas nodošanas iestādes valdei pieņemšanai. Tomēr 2012. gada 15. novembra sapulcē, kā tas arī izriet no šīs sapulces protokola, Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN no jauna tika iesniegti valdei, kura protokolā norādīja, ka “[uzraudzības padomes] locekļiem tiks lūgts rakstveidā apstiprināt dokumentus saistībā ar [Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN]” (“The BoS Members will be asked to approve the HR implementing Rules documents by written procedure”). Taču prasītāja uzsvēra, ka, tā kā šī rakstveida pieņemšanas procedūra uzraudzības padomē nenotika, valde nevarēja pieņemt Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, tādējādi prasība par atbilstošo minimālo deviņu gadu profesionālo pieredzi, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu, esot bijusi norādīta tikai vēl nepieņemtā VĪN projektā, kā rezultātā tā nevar tikt piemērota viņas lietā, aizvietojot prasību par astoņiem gadiem, kas – viņasprāt – bija skaidri norādīta paziņojumā par vakanci.
2014. gada 10. aprīlī izpilddirektors lūdza prasītājai apstiprināt, ka viņa vēlas turpināt darbu EAAPI AD 6 pakāpes amatā, kas ir pieejams citā dienestā iekšējās mobilitātes kārtībā. 2014. gada 14. aprīlī prasītāja tostarp atbildēja, ka viņa nožēlo, ka viņa nevar atkal būt savā sākotnējā amatā nodaļas “Politika” ārējo sakaru grupā. Līdz ar to izpilddirektors 2014. gada 22. maijā, izpildot viņas vēlēšanos, nolēma pārcelt prasītāju amatā nodaļas “Politikas” ārējo sakaru grupā.
Ar 2014. gada 24. jūlija lēmumu, kas prasītājai tika paziņots tajā pat dienā, izpilddirektors, rīkojoties kā EAAPI institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNDL”), noraidīja 2014. gada 25. marta sūdzību (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).
Vispirms, iestādes IPNDL apstrīd, ka 2012. gada 15. novembra sapulcē valde neesot pieņēmusi Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN. Faktiski tā uzskata, ka šādu VĪN pieņemšanas juridiskās prasības, ieskaitot tās, kas attiecās uz struktūrvienībām, kurām bija tiesības vai pienākums to darīt, ir tikušas ievērotas, jo šādi VĪN ir jāpieņem valdei pēc Komisijas apstiprināšanas un pēc apspriedes ar personāla komiteju, kas tā arī tika izdarīts šajā gadījumā. Patiesībā valdes 2012. gada 15. novembra sapulces protokolā esošā atsauce uz teksta nodošanu uzraudzības padomes locekļiem apstiprināšanai rakstveida procedūras nobeigumā esot redakcionāla faktu kļūda, jo valdei nebija pienākuma šo tekstu nodot uzraudzības padomei, un valde to nav darījusi, nedz arī domājusi darīt.
Tomēr iestādes IPNDL uzskata, ka Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN pieņemšana un stāšanās spēkā nebija atkarīga no uzraudzības padomes iejaukšanās, tādējādi VĪN, kuri tika darīti zināmi darbiniekiem, varēja tikt piemēroti šajā lietā. Turklāt prasītāja tika informēta par to, ka šai starplaikā, 2014. gada 22. jūlijā, valde ir grozījusi savas 2012. gada 15. novembra sapulces protokolu, lai precizētu, ka valdes faktiski izmantotā procedūra VĪN “Pieņemšana darbā” bija paredzēta Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punktā, to lasot kopā ar Civildienesta noteikumu 110. pantu (turpmāk tekstā – “grozījumi”).
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
Prasītāja būtībā lūdz Civildienesta tiesu:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
—
piespriest EAAPI atlīdzināt tai mantisko kaitējumu, ko veido starpība starp atalgojumu AD 6 un AD 8 pakāpē, pieskaitot nokavējuma procentus no 2013. gada 16. septembra pēc Eiropas Centrālās bankas (ECB) likmes galvenajām refinansēšanas operācijām, tai pieskaitot divus punktus, un, pakārtoti, par laika posmu no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim;
—
katrā ziņā samaksāt kompensāciju par nodarīto morālo kaitējumu, kas ir novērtēts
ex aequo et bono
EUR 20000 apmērā;
—
piespriest EAAPI atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EAAPI būtībā lūdz Civildienesta tiesu:
—
prasību atzīt par nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Ar Civildienesta tiesas kancelejas 2015. gada 14. janvāra vēstuli šīs lietas tiesnesis referents procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva jautājumus iestādei, uz kuriem tā pienācīgi atbildēja savā iebildumu rakstā.
Tostarp iestāde norādīja, ka neviens kandidāts no rezerves saraksta, kas izveidots darbā pieņemšanas procedūras, kura tika uzsākta ar paziņojumu par vakanci, rezultātā, nav ticis iecelts vecākā eksperta amatā un ka tā arīdzan nav publicējusi jaunu paziņojumu par vakanci, lai varētu aizpildīt šo amatu, jo budžeta samazināšanas 7,5 % apmērā apstākļos 2015. fiskālajā gadā EAAPI šis amats vairs nebija nepieciešams un persona no tā būtu jāpārceļ citā amatā, lai nosegtu citas vajadzības.
Runājot par kārtību, kādā iestāde saviem darbiniekiem paziņoja Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, tā paskaidroja, pirmkārt, ka vispārējās informācijas sanāksmes laikā 2012. gada 12. novembrī darbinieki tika informēti, ka valde nenovēršami pieņems VĪN “Pieņemšana darbā”. Šīs informācijas sanāksmes dienas kārtībā, kas tika izplatīta visiem darbiniekiem, bija punkts ar nosaukumu “[Civildienesta noteikumu un PDNK] VĪN [..] atjaunināšana”. Turklāt iestāde paskaidroja, ka 2012. gada 18. decembrī VĪN “Pieņemšana darbā” tika darīti zināmi darbiniekiem, tos publicējot EAAPI intraneta vietnē ar nosaukumu “Allegro”, par kuru iestādē bija vispārzināms, ka darbinieki tai var piekļūt ar
Firefox
, nevis ar
Internet Explorer
pārlūkprogrammu. Iestāde precizēja, ka VĪN “Pieņemšana darbā” projektu tā arī bija nodevusi darbinieku rīcībā intraneta vietnē
Allegro
. Iestāde piekrita, ka VĪN “Pieņemšana darbā” projekts un galīgie VĪN “Pieņemšana darbā” bija atšķirīgi. Neraugoties uz to, tā atgādināja, ka abos tekstos katrā ziņā vienādi bija paredzēts, ka, lai varētu pieņemt darbā AD 8 pakāpē, ir jāpierāda vismaz deviņi atbilstošas profesionālās pieredzes gadi.
Gatavojoties tiesas sēdei, lietas dalībnieki tiesas sēdes sagatavošanas ziņojumā tika aicināti rakstveidā atbildēt uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem. Lietas dalībnieki to izdarīja pienācīgi noteiktajā termiņā, un EAAPI iesniedza rakstveida apsvērumus par prasītājas atbildēm uz iepriekš minētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem. Savukārt prasītāja tiesas sēdē prezentēja savus apsvērumus par EAAPI rakstiskajām atbildēm uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem.
Šādos apstākļos iestāde apstiprināja, ka ar prasītāju nekāds pielikums formāli nebija noslēgts saistībā ar vecākā eksperta amatu, jo, piemērojot 2011. gada 30. jūnija lēmumu, šādu darba līguma pielikumu parakstīt var tikai pēc jaunā amata sešu mēnešu pagaidu izpildes perioda beigām. Tādējādi nevienā brīdī pirms tam prasītājas līgums netika grozīts. Turklāt iestāde norādīja Civildienesta tiesai, ka prasītāja pēc viņas lūguma saņēma atļauju doties atvaļinājumā personisku iemeslu dēļ uz vienu gadu, lai ieņemtu amatu par finanšu iestāžu uzraudzību atbildīgā valsts iestādē, un šajā sakarā EAAPI precizēja, ka prasītāja varēja saņemt šādu atvaļinājumu tikai tādēļ, ka viņai bija pagaidu darbinieces amats uz nenoteiktu laiku, ko viņa varēja saglabāt, pateicoties normai, kas tika īstenota ar 2011. gada 30. jūnija lēmumu un kuras spēkā esamību viņa pašreiz apstrīd. Šādas normas neesamības gadījumā prasītāja tiktu pieņemta darbā kā pagaidu darbiniece AD 8 pakāpes amatā no 2013. gada 16. septembra un tad viņa varētu saņemt atļauju doties atvaļinājumā personisku iemeslu dēļ tikai uz, lielākais, trīs mēnešiem, kas viņai, ja viņa gribētu piekrist darba piedāvājumam uz vienu gadu iepriekš minētajā par uzraudzību atbildīgajā valsts iestādē, būtu licis aiziet no darba EAAPI.
Visbeidzot, tā kā tiesas sēdē EAAPI nevarēja atbildēt uz Civildienesta tiesas uzdoto jautājumu, vai ir notikusi apspriede ar personāla komiteju ne tikai par pirmo VĪN “Pieņemšana darbā” versiju, bet pēc Komisijas atzinuma saņemšanas arī par otro šo VĪN versiju, tiesas sēdē Civildienesta tiesa nolēma nepabeigt mutvārdu procesu, lai dotu iespēju EAAPI iesniegt pierādījumus savas nostājas atbalstam, ko tā izdarīja 2015. gada 12. maijā. Savukārt prasītāja 2015. gada 22. maijā iesniedza apsvērumus par EAAPI šajā sakarā sniegto atbildi un pierādījumiem.
2015. gada 27. maijā Civildienesta tiesa noslēdza mutvārdu procesu.
Juridiskais pamatojums
Par prasības priekšmetu
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu Savienības tiesa var nolemt, ka tai nav konkrēti jālemj par prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu, ja tā konstatē, ka tiem nav autonoma satura un tie patiesībā atbilst prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu, par kuru ir tikusi iesniegta sūdzība. Tā tas var būt arī tad, ja tiesa konstatē, ka lēmums par sūdzības noraidīšanu ir tikai sūdzībā apstrīdētā lēmuma apstiprinājums un tādēļ tā atcelšana neietekmē ieinteresētās personas tiesisko stāvokli citādi nekā sūdzībā apstrīdētā lēmuma atcelšana (spriedumi, 2011. gada 21. septembris,
Adjemian
u.c./Komisija, T‑325/09 P,
EU:T:2011:506
, 33. punkts, un 2014. gada 19. novembris,
EH
/Komisija, F‑42/14,
EU:F:2014:250
, 85. punkts).
Taču šajā lietā, lai arī ar lēmumu par sūdzību tiek apstiprināts apstrīdētais lēmums un tātad nav atsevišķi jālemj par prasījumiem atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu, šajā pēdējā minētajā aktā esošais pamatojums precizē konkrētus apstrīdētā lēmuma motīvus. Tādēļ, ņemot vērā pirmstiesas procedūras evolutīvo raksturu, šis pamatojums ir jāņem vērā, arī vērtējot apstrīdētā lēmuma likumību, jo ir uzskatāms, ka šis pamatojums ir sakritis ar minēto aktu (skat. spriedumu, 2014. gada 19. novembris,
EH
/Komisija, F‑42/14,
EU:F:2014:250
, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par atcelšanas prasījumiem
Savu prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam prasītāja izvirza piecus pamatus, kas saistīti attiecīgi ar:
—
pirmais – tiesiskuma un tiesiskās noteiktības principu pārkāpumu;
—
otrais – tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu;
—
trešais – VĪN “Pieņemšana darbā” prettiesiskumu tādēļ, ka nav notikusi apspriede ar personāla komiteju;
—
ceturtais – tiesību uz aizstāvību un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta pārkāpumu;
—
piektais, galvenokārt, – 2011. gada 30. jūnija lēmumā ietverto normu prettiesiskumu un, pakārtoti, šī paša lēmuma piemērošanas jomas neievērošanu.
Par dažu pamatu pieņemamību
Sākotnēji iestāde saistībā ar atbilstības starp sūdzību un tai sekojošo prasības pieteikumu prasību apgalvoja, ka otrais, ceturtais un piektais pamats nav pieņemami, bet vēlāk tiesas sēdē tā atteicās no ceturtā pamata pieņemamības apstrīdēšanas.
Iestāde norāda, ka otrais un piektais pamats nav pieņemami, jo prasītāja savā sūdzībā neesot norādījusi nedz jautājumu par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, nedz jautājumu par normu, kas paredzētas 2011. gada 30. jūnija lēmumā, tiesiskumu, tāpat tā arī neesot izvērsusi ar šiem jautājumiem cieši saistītos argumentus.
Šajā sakarā Civildienesta tiesa atgādina, ka, no vienas puses, tā kā pirmstiesas procedūrai nav formāla rakstura un ieinteresētās personas šajā procesa stadijā parasti rīkojas bez advokāta starpniecības, administrācija nedrīkst sūdzības izskatīt šauri, bet, gluži pretēji, sūdzības tai ir jāizskata paplašināti. No otras puses, Civildienesta noteikumu 91. panta mērķis nav precīzi un galīgi ierobežot iespējamo tiesvedības posmu, ja vien prasība tiesā negroza ne sūdzības pamatu, ne priekšmetu (spriedums, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/
Moschonaki
, T‑476/11 P,
EU:T:2013:557
, 76. punkts).
Taču no sūdzības izriet, ka prasītāja bija norādījusi, ka, pamatojoties uz paziņojumu par vakanci un kandidātu rīcībā nodoto rokasgrāmatu, proti, EAAPI paskaidrojošo dokumentu, kas nodots visu iekšējo un ārējo kandidātu rīcībā, tā negaidīja, ka ne tikai tās normas, kuras ir ietvertas PDNK, bet arī citas normas būs piemērojamas attiecīgajā atlases procedūrā. Šādos apstākļos iestāde tiesvedības stadijā nevar saprātīgi apgalvot, ka tā nav varējusi pietiekami precīzi sūdzības stadijā izprast to, ka ieinteresētā persona gatavojās atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/
Moschonaki
, T‑476/11 P,
EU:T:2013:557
, 78. punkts).
Tātad iebilde par otrā pamata nepieņemamību, ka neesot ievērota savstarpējas atbilstības prasība, ir jānoraida.
Runājot par piekto pamatu, Civildienesta tiesa konstatē, ka šis apstrīdēšanas pamats faktiski nav tieši norādīts sūdzībā, lai gan savstarpējas atbilstības prasībā starp sūdzību un prasību principā tiek prasīts, ka Savienības tiesā norādītajam pamatam ir jābūt izvirzītam jau pirmstiesas procedūrā, pretējā gadījumā tas ir nepieņemams, un lai administrācija varētu uzzināt, kādu kritiku attiecīgā persona ir izteikusi par apstrīdēto lēmumu (skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/
Moschonaki
, T‑476/11 P,
EU:T:2013:557
, 71. punkts).
Tomēr, pirmkārt, kas attiecas uz piekto pamatu, kurš galvenokārt ir par 2011. gada 30. jūnija lēmuma prettiesiskumu, Civildienesta tiesa uzskata, ka, lai arī prasītāja ir piekritusi, ka tā darbā pieņemšanas procedūrā vecākā eksperta amatam tiek iecelta darbā uz noteiktu pagaidu periodu, viņa savā sūdzībā ir lūgusi atlīdzību par šo nostrādāto laika posmu AD 8 pakāpē, kas nozīmē, ka viņa apstrīd iespēju, kura tomēr ir paredzēta 2011. gada 30. jūnija lēmumā, šādu izmaksu padarīt atkarīgu no tā, vai ieinteresētā persona tiek apstiprināta savā jaunajā amatā darba pagaidu izpildes perioda beigās, un paredzēt šādu samaksu tikai ar atpakaļejošu datumu.
Otrkārt un katrā ziņā, Civildienesta tiesa jau ir nospriedusi, ka, neraugoties uz savstarpējas atbilstības prasību, prasītājs var iesniegt iebildi par prettiesiskumu pirmo reizi tiesvedības stadijā (skat. spriedumus, 2014. gada 12. marts,
CR
/Parlaments, F‑128/12,
EU:F:2014:38
, 32. punkts, un 2014. gada 18. septembris,
Cerafogli
/ECB, F‑26/12,
EU:F:2014:218
, 39. punkts, spriedums pārsūdzēts Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lieta T‑787/14 P). Tādējādi galu galā un atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai iebilde par prettiesiskumu ir pieņemama vienīgi tad, ja tiesību akts, kura prettiesiskums tiek apgalvots, tieši vai netieši ir piemērojams lietā, kas ir prasības priekšmets, un pastāv tieša juridiska saikne starp apstrīdēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārpiemērojamo aktu, kura prettiesiskums tiek apgalvots (skat. spriedumus, 2007. gada 6. jūnijs,
Walderdorff
/Komisija, T‑442/04,
EU:T:2007:161
, 47. punkts un tajā minētā judikatūra; kā arī 2007. gada 11. jūlijs,
Wils
/Parlaments, F‑105/05,
EU:F:2007:128
, 36. punkts).
Tā kā abi iepriekšējā punktā minētie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti gan saistībā ar VĪN “Pieņemšana darbā”, gan ar 2011. gada 30. jūnija lēmumu, tad iebildes par prettiesiskumu, kuras attiecīgi ir vērstas pret katru no šiem vispārpiemērojamajiem aktiem, katrā ziņā un šī pēdējā minētā iemesla dēļ ir jāatzīst par nepieņemamām.
Visbeidzot, lai arī šī pamata pieņemamību iestāde nav apšaubījusi, Civildienesta tiesa konstatē, ka attiecībā uz šī sprieduma 59. punktā minēto judikatūru trešais pamats par VĪN “Pieņemšana darbā” prettiesiskumu apspriešanās ar personāla komiteju trūkuma dēļ, kas ir sūdzībā nenorādīts aspekts, ir pieņemams.
Par pirmo pamatu saistībā ar tiesiskuma un tiesiskās noteiktības principu pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, attiecībā uz tiesiskuma principu prasītāja norāda, ka, tā kā uzraudzības padome atbilstoši tam, ko EAAPI valde bija nolēmusi iepriekš tās 2012. gada 15. novembra sanāksmē, neapstiprināja VĪN “Pieņemšana darbā”, šie minētie noteikumi nevar būt juridiskais pamats, kurš ļautu noraidīt nosacījumu par atbilstošu vismaz astoņu gadu profesionālo pieredzi, kāds bija norādīts paziņojumā par vakanci, un tādējādi attaisnot apstrīdēto lēmumu. Šajā sakarā prasītāja precizē, ka, nolemjot lūgt apstiprinājumu uzraudzības padomei, valde tomēr neesot pārkāpusi Regulu Nr. 1094/2010.
Apstāklis, ka valde ir uzskatījusi par nepieciešamu grozīt savas 2012. gada 15. novembra sanāksmes protokolu, lai precizētu, ka VĪN “Pieņemšana darbā” ir pieņemti likumīgi, esot pierādījums nesaskaņotai pieejai. Tādējādi prasītāja uzskata, ka laikposmā no 2012. gada 15. novembra, kas ir iepriekš minētās valdes sapulces datums, līdz 2014. gada 22. jūlijam, kas ir grozījumu pieņemšanas diena, VĪN “Pieņemšana darbā”, lai tos varētu uzskatīt par pieņemtiem un lai tie varētu stāties spēkā, bija vēl jāapstiprina uzraudzības padomei. Katrā ziņā prasītāja apstrīd “grozījumu tiesiskumu un pastāvēšanu”.
Otrkārt, attiecībā uz tiesiskās noteiktības principu prasītāja norāda, ka, no vienas puses, paziņojumā par vakanci, kas ir iestādei saistošs tiesiskais regulējums un atbilstoši kuram tā iesniedza savu kandidatūru, nebija nevienas atsauces uz VĪN “Pieņemšana darbā”. No otras puses, tā kā iestāde tos nebija paziņojusi saviem darbiniekiem atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. panta 3. punktam, vismaz apstrīdētā lēmuma paziņošanas datumā, VĪN “Pieņemšana darbā”, viņasprāt, nevarēja tikt viņai piemēroti vai veikta uz tiem atsauce.
EAAPI lūdz noraidīt pirmo pamatu, tostarp norādot, ka valdes 2012. gada 15. novembra sapulces protokolā atsauce uz VĪN “Pieņemšana darbā” apstiprināšanu uzraudzības padomē ir tikai redakcionāla faktu kļūda un ka turklāt tā vēlāk ir labota, pieņemot grozījumus, kā tas ir ticis paskaidrots prasītājai lēmumā par sūdzības noraidīšanu.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz tiesiskuma principu ir jāprecizē, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam, to lasot kopā ar Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punktu, tādi Civildienesta noteikumu un PDNK piemērošanas noteikumi kā VĪN “Pieņemšana darbā” ir jāpieņem valdei – pēc apspriedes ar personāla komiteju un saskaņojot ar Komisiju – un tie ir jādara zināmi darbiniekiem.
Nav strīda par to, ka 2012. gada 3. aprīlī Komisija formāli apstiprināja VĪN “Pieņemšana darbā” projektu. Neatkarīgi no jautājuma par to, vai ir notikusi apspriede ar personāla komiteju vai nē – šis jautājums tiks izskatīts, pārbaudot trešo pamatu –, šī pamata ietvaros ir jāpārbauda, vai valde bija tā instance, kurai ir tiesības pieņemt VĪN “Pieņemšana darbā”, un, it īpaši, vai tā to drīkstēja darīt bez uzraudzības padomes iejaukšanās.
Šajā sakarā no Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punkta skaidri izriet, ka VĪN “Pieņemšana darbā”, kas ir Civildienesta noteikumu un PDNK piemērošanas kārtība iestādes darbiniekiem, ietilpst šo noteikumu piemērošanas jomā. Tomēr Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punktā ir noteikts, ka šādi VĪN ietilpst valdes kompetencē.
Prasītāja apstrīd to, ka tikai no tā vien, ka valdes priekšsēdētājs ir parakstījis VĪN “Pieņemšana darbā” redakciju, varētu tikt secināts, ka valde faktiski ir apstiprinājusi šo redakciju. Šajā sakarā, kā būtībā uzsver iestāde, paraksts šajā gadījumā ir domāts tikai valdes pieņemtā akta – VĪN – apliecināšanai. Tomēr tas nenozīmē, ka tos ir pieņēmis iestādes priekšsēdētājs, rīkojoties kā privātpersona.
Runājot par atzīmi valdes 2012. gada 15. novembra sanāksmes, kuras laikā tika apstiprināti VĪN “Pieņemšana darbā”, protokolā, norādot, ka tie vēl ir jāapstiprina uzraudzības padomes locekļiem, nevis tikai valdei, – tā nevar ietekmēt nedz konstatējumu, ka VĪN “Pieņemšana darbā” pieņēma valde šajā sanāksmē, nedz to tiesiskumu vai piemērojamību šajā lietā. Katrā ziņā valde atbilstoši iestādei piemērojamajām normām, šajā lietā – Regulai Nr. 1094/2010 un, it īpaši, šīs regulas 68. panta 2. punktam – bija vienīgā kompetentā tos pieņemt, un šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka arī ar VĪN “Pieņemšana darbā” būtu tikušas aizskartas vai piesavinātas uzraudzības padomes lēmumu pieņemšanas pilnvaras. Turklāt Civildienesta tiesai iesniegtajos lietas materiālos nebija nekā, ar ko varētu atspēkot vai kaut vai apšaubīt iestādes sniegto paskaidrojumu, saskaņā ar kuru šī atsauce valdes 2012. gada 15. novembra sanāksmes protokolā uz uzraudzības padomes veikto apstiprināšanu ir bijusi tikai redakcionāla faktu kļūda šajā protokolā.
Turpinot par šo pašu jautājumu, valdes 2011. gada 10. janvārī notikušās pirmās sanāksmes protokola teksta koplasījums apstiprina, ka, lai gan tika nolemta un izziņota šai sakarā ievērojamā procedūra, valde netika uzklausījusi uzraudzības padomes locekļus, nedz paredzējusi pakļaut faktisko VĪN “Pieņemšana darbā” pieņemšanu to sniegtajam apstiprinājumam. Faktiski, tā kā saīsinājums “BoS” nozīmē uzraudzības padomi (“Board of Supervisors”), ir skaidrs – kā apgalvo EAAPI –, ka atsauce pēdējā protokola 7. punktā uz EAAPI “Board” [valdi], nevis uz “BoS” apstiprinājumu ir atsauce uz EAAPI valdi, nevis uz uzraudzības padomi. Tādējādi minētā protokola saturs apstiprina, ka vēlāka norāde valdes 2012. gada 15. novembra sanāksmes protokolā uz uzraudzības padomes locekļu iejaukšanos ir bijusi tikai faktu kļūda, un tādā kontekstā tā nevar tikt saprātīgi interpretēta kā valdes pēkšņi sniegtas vēlmes pakļaut Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN teksta pieņemšanu iepriekšējai uzraudzības padomes apstiprināšanai izpausme.
Šādos apstākļos ir jānoraida prasītājas arguments, ka, labojot 2012. gada 15. novembra protokolu, iestāde ir izmantojusi nesaskaņotu pieeju, kā rezultātā VĪN “Pieņemšana darbā” neesot piemērojami šajā lietā. Civildienesta tiesa uzskata, ka ar šo labojumu valde esot tikai izlabojusi atklāto faktu kļūdu redakcijā, lai 2012. gada 15. novembra sanāksmes protokola saturs atspoguļotu procedūras, kas faktiski tika izmantota VĪN “Pieņemšana darbā” pieņemšanai, patiesumu, proti, to, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punktā, to lasot kopā ar Regulas Nr. 1094/2010 68. pantu, un kas nozīmēja, ka uzraudzības padomei nav jāiejaucas.
Otrkārt, runājot par tiesiskās noteiktības principu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips prasa, lai administrācija ieinteresētajām personām darītu skaidri zināmu viņām noteikto pienākumu vai piešķirto tiesību apjomu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 21. jūnijs,
ROM‑projecten
, C‑158/06,
EU:C:2007:370
, 25. punkts; 2007. gada 11. decembris,
Skoma‑Lux
, C‑161/06,
EU:C:2007:773
, 28. punkts, un 2009. gada 10. marts,
Heinrich
, C‑345/06,
EU:C:2009:140
, 44. punkts). Tālāk, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, tiesiskās noteiktības princips nosaka, ka administrācijas pieņemtā norma, ar ko tā nosaka sava personāla tiesības un pienākumus, atbilstoši jāpublicē saskaņā ar kārtību un formu, kas jānosaka administrācijai (spriedumi, 2009. gada 30. novembris,
Wenig
/Komisija, F‑80/08,
EU:F:2009:160
, 90. punkts; 2011. gada 14. aprīlis,
Šimonis
/Komisija, F‑113/07,
EU:F:2011:44
, 73. punkts, un 2014. gada 15. oktobris,
Moschonaki
/Komisija, F‑55/10 RENV,
EU:F:2014:235
, 41. punkts).
It īpaši, runājot par pagaidu darbinieku darbā pieņemšanas normām, iestādes vai aģentūras IPNDL paziņojumā par vakanci ir pēc iespējas precīzāk jānorāda nosacījumi, kas tiek pieprasīti attiecīgā amata ieņemšanai, lai ļautu personām novērtēt, vai tām iesniegt savas kandidatūras pieteikumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1974. gada 30. oktobris,
Grassi
/Padome, 188/73,
EU:C:1974:112
, 40. punkts, un 1996. gada 2. oktobris,
Vecchi
/Komisija, T‑356/94,
EU:C:1996:136
, 50. punkts). Protams, IPNDL nav pienākuma atgādināt Civildienesta noteikumos skaidri paredzētos nosacījumus, jo tiek pieņemts, ka kandidāti tos zina, bet paziņojums par vakanci zaudētu savu mērķi informēt kandidātus par amata ieņemšanai nepieciešamajiem nosacījumiem, ja administrācija varētu noraidīt kandidātu tāda iemesla dēļ, kas nav skaidri paredzēts minētajā paziņojumā vai Civildienesta noteikumos vai nav ticis iepriekš publicēts, kam kandidātam būtu piekļuve vai ko tas būtu zinājis (skat. spriedumus, 2011. gada 14. aprīlis,
Šimonis
/Komisija, F‑113/07,
EU:F:2011:44
, 74. punkts, un 2014. gada 15. oktobris,
Moschonaki
/Komisija, F‑55/10 RENV,
EU:F:2014:235
, 42. punkts).
Šajā lietā iemesls, kura dēļ prasītāja darba pagaidu izpildes perioda beigās nevarēja tikt apstiprināta amatā, kurš bija paziņojuma par vakanci priekšmets, proti, tādēļ, ka viņa nevarēja pamatot atbilstošo deviņu gadu profesionālo pieredzi, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu, tiešām nebija norādīts paziņojumā par vakanci, jo tajā kļūdas dēļ bija norādīta prasība par atbilstošo minimālo astoņu gadu profesionālo pieredzi. Tomēr Civildienesta tiesa uzskata, ka, ņemot vērā šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto judikatūru, iestādei vai aģentūrai principā ir iespēja, pat pienākums nolūkā nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu dažādu atlases procedūru norisē vienādas pakāpes amatiem noraidīt kandidātu, ja tas nav ievērojis kādu nosacījumu, kurš kā tāds teksta faktu kļūdas dēļ nav norādīts vienā no tās paziņojumiem par vakanci, bet kurš – kā šajā lietā – skaidri un nepārprotami izriet no Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, ko pieņēmusi šī iestāde vai aģentūra, un kurš ir attiecīgi publicēts un tādēļ tiek uzskatīts par zināmu rūpīgam minētās institūcijas vai aģentūras darbiniekam.
Šajā sakarā Civildienesta tiesa konstatē, ka VĪN “Pieņemšana darbā” to galīgajā redakcijā tika darīti zināmi iestādes darbiniekiem 2012. gada 18. decembrī, pēc 2012. gada 12. novembra personāla informatīvās sapulces tos publicējot intraneta vietnē
Allegro
. Šāds publicēšanas veids atbilst Civildienesta noteikumu 110. panta 3. punktam, kurā administrācijai ir sniegta plaša Civildienesta noteikumu 110. pantā minētās informācijas paziņošanas metodes izvēles brīvība (attiecībā tikai uz paziņošanu personāla komitejai skat. spriedumu, 1976. gada 25. novembris,
Küster
/Parlaments, 123/75,
EU:C:1976:162
, 7. punkts).
Jāpiebilst, ka tiesas sēdē prasītāja nevarēja pārliecinoši paskaidrot, kāpēc viņa 2014. gada 12. februārī vai iepriekš nav varējusi piekļūt VĪN “Pieņemšana darbā”, pieslēdzoties intraneta vietnei
Allegro
, kura, kā to uzsvēra iestāde, darbojas nevis no
Internet Explorer
pārlūkprogrammas, bet kam ir jāizmanto cita pārlūkprogramma, kas – kā to arī uzsvēra iestāde un ko prasītāja nav atspēkojusi – bija uzskatāms par zināmu visiem iestādes darbiniekiem. Turklāt prasītāja neapstrīd, ka jebkurš lēmums, kā VĪN “Pieņemšana darbā”, kas iesniegts pieņemšanai valdei, tiek reģistrēts iestādes kopīgajā datorizētajā serverī, kurš nepārtraukti ir pieejams visiem darbiniekiem. Viņa arī neapstrīd divas VĪN “Pieņemšana darbā” versijas, kurām tai esot bijusi piekļuve pirmo reizi 2014. gada 19. februārī, kas ir pilnīgi identiskas jautājumā par minimālajiem atbilstošas profesionālās pieredzes deviņiem gadiem, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu iestādē.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu saistībā ar VĪN “Pieņemšana darbā” prettiesiskumu tādēļ, ka neesot notikusi apspriede ar personāla komiteju
– Lietas dalībnieku argumenti
Argumentējot, ka personāla komiteja iestādē tika izveidota tikai ar 2012. gada 15. novembra lēmumu, prasītāja sava trešā pamata atbalstam, kurš ir jāizskata pirms otrā pamata, norāda, ka situācijā, kad nekāda personāla komiteja nebija izveidota, ir acīmredzami, ka, pārkāpjot Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punktu, ar šo komiteju nevarēja apspriesties pirms 2012. gada 15. novembra sapulces, kuras laikā valde, kā to apgalvo iestāde, esot pieņēmusi VĪN “Pieņemšana darbā”.
EAAPI uzskata, ka par VĪN “Pieņemšana darbā” tekstu ir notikusi pienācīga apspriede ar personāla komiteju, tos ir apstiprinājusi Komisija un vēlāk tos pieņēmusi iestādes valde.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Pirmkārt, no lietas materiāliem skaidri izriet, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, personāla komiteja tika izveidota pirms 2012. gada 15. novembra. Pirmo trīs personāla komitejas locekļu vēlēšanu rezultāti tika pasludināti 2011. gada 13. aprīlī.
Kas attiecas uz tās prasības ievērošanu, kura pēc analoģijas ir piemērojama tādām aģentūrām kā EAAPI un kas ir norādīta Civildienesta noteikumu 110. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru VĪN pieņem katras institūcijas vai aģentūras iecēlējinstitūcija vai IPNDL pēc apspriedes ar personāla komiteju, no iestādes sniegtajiem dokumentiem tās iebildumu raksta pielikumā izriet, ka 2011. gada 19. septembrī tika organizēta sanāksme starp personāla komiteju un EAAPI vadību un ka tās laikā tika nospriests, ka personāla komiteja nosūtīs savus VĪN grozījumu priekšlikumus par trim jautājumiem saistībā ar, attiecīgi, pagaidu darbiniekiem, līgumdarbiniekiem un vidējā līmeņa vadību. Šajā sakarā 2011. gada 14. oktobrī cilvēkresursu koordinators nosūtīja vēstuli personāla komitejai, tai lūdzot formulēt savus komentārus par iepriekš minētajiem VĪN, bet 2011. gada 14. novembrī personāla komiteja atbildēja, ka tai nav formulējamu komentāru par dažādajiem VĪN, kas bija tai iesniegti pārbaudei.
Tātad VĪN “Pieņemšana darbā” teksta preambulā pareizi un nepārprotami ir sniegta norāde uz to, ka faktiski ir notikusi apspriede ar personāla pārstāvniecības struktūrvienību, norādot, ka “EAAPI valde [ir pieņēmusi VĪN “Pieņemšana darbā”] saskaņā ar Civildienesta noteikumu 100. pantu un pēc apspriedes ar EAAPI personāla komiteju”.
Otrkārt, lai gan trešā pamata atbalstam prasītāja ir norādījusi tikai vienu argumentu, proti, to, ka pirms 2012. gada 15. novembra nebija izveidota personāla komiteja, un šis arguments ir noraidīts kā acīmredzami nepamatots, tiesas sēdē debates bija arī par jautājumu, ko uzdevis Civildienesta tiesas loceklis, proti, vai vēlreiz notika apspriede ar personāla komiteju par VĪN “Pieņemšana darbā” projektu, kas tika grozīts pēc tam, kad Komisija iesniedza apsvērumus, kuri ietekmē tās sniegto teksta apstiprinājumu Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punkta izpratnē.
Šajā sakarā, kā ir atgādināts šī sprieduma 66. punktā, Civildienesta noteikumu 110. pantā ir noteikts, ka aģentūras pieņem VĪN – pēc apspriedes ar personāla komiteju un saskaņojot ar Komisiju, bet Regulas Nr. 1094/2010 68. panta 2. punktā, kurā ir atsauce uz Civildienesta noteikumu 110. pantu, ir precizēts, ka Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN “[EAAPI] valdei [ir jāpieņem], saskaņojot ar Komisiju”.
Lai gan Civildienesta noteikumu 110. panta VĪN aģentūra nevar pieņemt bez Komisijas piekrišanas, tādējādi šai pēdējai minētai piešķirot noteiktas uzraudzības pilnvaras, tomēr ir paredzēts, ka apspriešanās ar personāla komiteju, proti, pieticīgāka dalība lēmuma pieņemšanā, nekādā gadījumā nenozīmē administrācijas pienākumu apmierināt personāla komitejas norādītos apsvērumus šādā apspriedē ar to. To ņemot vērā, lai neapdraudētu apspriešanās pienākuma lietderīgo iedarbību, administrācijai šis pienākums ir jāievēro ikreiz, kad apspriešanās ar personāla komiteju var ietekmēt pieņemamā akta saturu (skat. šajā ziņā spriedumu, 2003. gada 20. novembris,
Cerafogli
un
Poloni
/ECB, T‑63/02,
EU:T:2003:308
, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
Iepriekš minētajās Civildienesta noteikumu 110. panta normās nav noteikts, kādi ir hronoloģiskie posmi aģentūras VĪN pieņemšanas procesā, it īpaši attiecībā uz jautājumu, vai tās personāla komiteja var tikt uzklausīta vai tā ir jāuzklausa pirms vai pēc Komisijas piekrišanas saņemšanas. Šajā ziņā Civildienesta tiesa tomēr norāda, ka tāda tiesiskā regulējuma kontekstā, kāds ir šajā lietā, iestādes valdei formāli piešķirtās pilnvaras pieņemt VĪN ir atkarīgas no Komisijas piekrišanas, lai gan patiesībā gan iestādei, gan Komisijai ir lēmumu pieņemšanas pilnvaras šajā jomā. Tādējādi ir jāuzskata, ka ar aģentūras personāla komiteju, kā tas ir šajā lietā, var apspriesties pirms VĪN projekta apstiprināšanas Komisijā tad, ja pēc Komisijas pieprasījuma vēlāk tajā izdarīto grozījumu dēļ aģentūras formāli pieņemtais teksts būtiski neatšķiras no sākotnējā teksta, kas ticis iesniegts personāla komitejai.
Tādējādi šīs lietas apstākļos iestādei būtu bijis pienākums vēlreiz apspriesties ar personāla komiteju pirms VĪN “Pieņemšana darbā” pieņemšanas tikai tad, ja tā nolemtu pieņemt Komisijas pieprasītos grozījumus tās sākotnējā priekšlikumā un tie būtiski ietekmētu šā priekšlikuma saturu. Savukārt šāda pienākuma nav tad, ja grozījumi ir konkrēti un ar ierobežotu iedarbību, atceroties, ka grozījuma būtiskums ir jānovērtē, ņemot vērā to mērķi un atkarībā no grozīto normu vietas kopējā noteikumā, nevis atkarībā no to individuālās ietekmes, kāda tiem var būt uz attiecīgajiem ierēdņiem vai darbiniekiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 22. decembris,
Centeno Mediavilla
u.c./Komisija, C‑443/07 P,
EU:C:2008:767
, 52. punkts).
Šajā sakarā Civildienesta tiesa konstatē, ka Komisija ar 2012. gada 3. aprīļa Lēmumu C(2012) 2272
final
ir apstiprinājusi dažādu aģentūru pieņemtos Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, tostarp arī EAAPI VĪN “Pieņemšana darbā”. Tomēr jākonstatē, ka no šī lēmuma teksta, kuru izstrādājusi iestāde, neizriet, ka Komisija būtu pieprasījusi veikt tās apstiprināšanai iesniegto VĪN “Pieņemšana darbā” grozījumus – nedz konkrētus, nedz pēc būtības. Tieši pretēji, iepriekš minētā apstiprinošā lēmuma preambulas 4. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka “detalizētas pārbaudes rezultātā radās secinājums, ka [VĪN] projekti lielākoties [ir] tādi paši kā Komisijas pieņemtās atbilstošās normas saviem darbiniekiem [un ka] atšķirības no Komisijas normām [atbilst] tikai [attiecīgo] aģentūru specifiskām īpašībām”.
Tādējādi, piemērojot šī sprieduma 87. un 88. punktā norādītos principus, EAAPI bija
a priori
pienākums apspriesties no jauna ar personāla komiteju par VĪN “Pieņemšana darbā” projektu pēc Komisijas apstiprinošā lēmuma pieņemšanas.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka procedūrā, kas ir izmantota Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN pieņemšanai iestādē, vairāki VĪN teksti tika kopīgi iesniegti personāla komitejai un Komisijai. Šajā sakarā 2012. gada 9. novembrī cilvēkresursu koordinatori nosūtīja vēstuli personāla komitejai, kurā tika atstāstīts, kas pašreiz tiek ar to pārrunāts saistībā ar Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, ieskaitot VĪN “Pieņemšana darbā”, kurus Komisija jau ir apstiprinājusi un kuri tiks iesniegti valdei pieņemšanai 2012. gada 15. novembra sesijā. Tomēr no šīs vēstules izriet, ka viens teksts 2012. gada 9. novembrī vēl nebija iesniegts personāla komitejai un ka šī pēdējā minētā 2012. gada 14. novembra vēstulē skaidri norādīja, ka tai nav formulējamu komentāru saistībā ar minēto tekstu.
Tādējādi iepriekš minētie faktu konstatējumi, pirmkārt, apstiprina, ka VĪN projektos, par kuriem jau ir notikusi apspriede ar personāla komiteju, nav veikti nekādi būtiski grozījumi. Otrkārt un katrā ziņā, šie konstatējumi apstiprina, ka tas jau bija lielā mērā ietverts VĪN pieņemšanas procedūrā atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam un ka tā nevēlējās piebilst apsvērumus par VĪN “Pieņemšana darbā” tekstu, kuru nodošana valdei tai tika paziņota iepriekš minētajā 2012. gada 9. novembra vēstulē un kuras saturu tā zināja, kas, pieņemot, ka tas varēja atšķirties no tai sākotnēji iesniegto VĪN “Pieņemšana darbā” projekta satura, varēja ietvert tikai konkrētus grozījumus ar ierobežotu iedarbību šī sprieduma 88. punktā minētās judikatūras izpratnē.
No iepriekš minētā izriet, ka iebilde par VĪN “Pieņemšana darbā” prettiesiskumu tādēļ, ka nav notikusi apspriede ar personāla komiteju, ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro pamatu saistībā ar tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, pirmkārt, ka ar apstrīdēto lēmumu iestāde ar atpakaļejošu spēku ir noraidījusi viņas kandidatūru atlases procedūrā, kas bija uzsākta ar paziņojumu par vakanci, un tostarp tai ir atņēmusi subjektīvās tiesības, kas tai tika piešķirtas ar 2013. gada 7. novembra lēmumu, viņu ieceļot attiecīgajā amatā no 2013. gada 16. septembra. Šādi rīkojoties, iestāde neesot ņēmusi vērā viņas tiesisko paļāvību par viņas pieņemšanas darbā, kas notika 2013. gada 7. novembrī, tiesiskumu. Prasītāja uzskata, ka neviens objektīvs apstāklis nav varējis viņai likt apzināties kļūdu paziņojumā par vakanci vai, jo vairāk, elementus, ar kuriem varētu tikt apšaubīts 2013. gada 7. novembra lēmuma tiesiskums.
Otrkārt, prasītāja norāda, ka iestāde, ņemot vērā faktu, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts attiecīgi septiņus mēnešus pēc tam, kad viņa 2013. gada 18. jūlijā piekrita vecākā eksperta amatam, un deviņus mēnešus pēc paziņojuma par vakanci publicēšanas 2013. gada 24. maijā, ir rīkojusies acīmredzami nesaprātīgos termiņos.
Iestāde lūdz noraidīt otro pamatu, norādot, ka viņas pieņemšanu darbā ietekmējušais pārkāpums nevarēja nebūt zināms prasītājai, jo VĪN “Pieņemšana darbā” bija publicēti intraneta vietnē. Turklāt četrpadsmit darbā pieņemšanas procedūrās, kas tika organizētas laikā no 2011. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 24. maijam, kas ir paziņojuma par vakanci publicēšanas datums, vienmēr esot ticis izvirzīts nosacījums par to, ka, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu, ir jāpamato vismaz deviņu gadu atbilstoša profesionālā pieredze, un to prasītāja, ņemot vērā EAAPI nelielo izmēru, neesot varējusi saprātīgi nezināt.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms, saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, kurš ir viens no Savienības pamatprincipiem (skat. spriedumu, 1981. gada 5. maijs,
Dürbeck
, 112/80,
EU:C:1981:94
, 48. punkts), nozīmē, ka ierēdnim vai darbiniekam ir tiesības atsaukties uz šo principu, ja viņš ir tādā situācijā, no kuras izriet, ka Savienības iestāde, sniedzot precīzus solījumus, viņam ir radījusi pamatotas cerības. Turklāt sniegtajām garantijām ir jāatbilst piemērojamajām tiesību normām (spriedums, 2007. gada 18. jūlijs,
AER/Karatzoglou
, C‑213/06 P,
EU:C:2007:453
, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai arī tiesiskās paļāvības aizsardzības princips var ierobežot iestādes tiesības ar atpakaļejošu spēku atcelt prettiesisku aktu gadījumos, kad akta adresāts varēja paļauties uz šī akta šķietamo tiesiskumu, šis nosacījums nav izpildīts, ja pastāv objektīvi apstākļi, kuru dēļ ieinteresētajai personai bija jāapzinās attiecīgā kļūda, vai, citiem vārdiem, ja pastāv fakti, pamatojoties uz kuriem varēja tikt apšaubīts akta tiesiskums. Tādējādi ieinteresētā persona nevar paļauties uz šķietamo atceltā akta tiesiskumu, it īpaši, ja šis akts nav juridiski pamatots vai ja tas ir pieņemts, acīmredzami neievērojot piemērojamās tiesību normas (spriedums, 2010. gada 12. maijs,
Bui Van
/Komisija, T‑491/08 P,
EU:T:2010:191
, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā paziņojumā par vakanci noteikti nebija nekādas atsauces uz VĪN “Pieņemšana darbā” un tātad
a fortiori
nekādas atsauces uz minēto VĪN 7. pantu, kurā, lai ieņemtu AD 8 pakāpes amatu, prasīta atbilstoša vismaz deviņu gadu profesionālā pieredze. Tomēr Civildienesta tiesa uzskata, ka šīs lietas apstākļos prasītāja saprātīgi nevarēja nezināt, ka šie VĪN noteikti ir piemērojami viņas gadījumā.
Faktiski nav nesaprātīgi uzskatīt, ka pieredzējis pagaidu darbinieks, kāda ir prasītāja, kurš jau ieņēma AD 6 pakāpes amatu iestādē, varēja šaubīties par minimālo nepieciešamās profesionālās pieredzes ilgumu, lai varētu tikt iecelts amatā un/vai klasificēts AD 8 pakāpēs amatā, par kādu bija paziņojums par vakanci. Tas jo vairāk ir spēkā šajā lietā, jo, pirmkārt, vecākā eksperta amata iegūšana prasītājas gadījumā nozīmētu attīstību par divām pakāpēm salīdzinājumā ar viņas klasifikāciju AD 6 pakāpē viņas amatā “tirgus dalībnieku eksperts”. Otrkārt, ir jāņem vērā īpašais konteksts, kādā parasti darbojas Savienības aģentūras, ko tostarp raksturo fakts, ka tām ir ierobežots skaits darbinieku un īpaši darbības ierobežojumi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 4. decembris, EIF/
Schuerings
, T‑107/11 P,
EU:T:2013:624
, 97. un 100. punkts, kā arī 2014. gada 10. septembris,
Tzikas
/ERA, F‑120/13,
EU:F:2014:197
, 93. punkts). Taču, pirms aizpildīt vecākā eksperta amatu, iestāde, kas ir neliela izmēra administratīva struktūra ar tikai 13 asistentu funkciju grupas amatiem un 70 administratoru funkcijas amatiem, no kuriem tikai 11 amati ir AD 8 pakāpē, bija publicējusi ne mazāk kā 14 vakances AD 8 pakāpes amatu aizpildīšanai un katram no šiem amatiem sistemātiski no kandidātiem tika pieprasīti minimālie deviņi profesionālās pieredzes gadi.
Tomēr vēl ir jāatgādina, ka arī saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pagaidu darbinieka darba tiesisko attiecību ar attiecīgo iestādi vai aģentūru pamats ir darba līgums (spriedumi, 1977. gada 18. oktobris,
Schertzer
/Parlaments, 25/68,
EU:C:1977:158
, 40. punkts, un 1992. gada 19. jūnijs,
V
./Parlaments, C‑18/91 P,
EU:C:1992:269
, 39. punkts). Tādējādi attiecībā uz iespēju izbeigt līgumiskās attiecības, ja tās ir uzsāktas pēc abu pušu labprātīgas vēlmes, IPNDL nerīkojas vienpusēji kā iecēlējinstitūcija, bet saskaņā ar atbilstošajiem līguma noteikumiem, kas to saista ar tās darbinieku, un katrā ziņā – ievērojot PDNK normas, it īpaši tās 14. un 47. pantu.
Šajā sakarā tādos apstākļos kā šajā lietā, kad EAAPI savās rakstveida un mutiskajās atbildēs ir skaidri apstiprinājusi, ka tā neparedz atsaukties ne uz vienu no iepriekš minētajiem noteikumiem, bet gan pamatoties tikai uz savu 2011. gada 30. jūnija lēmumu, Civildienesta tiesa uzskata, ka, neatkarīgi no apsvērumiem par tiesiskās paļāvības principa ievērošanu, iestādes IPNDL nevarēja vienpusēji nolemt atsaukt darba piedāvājumu, kuru regulē 2011. gada 30. jūnija lēmuma nosacījumi, kā tas tika atgādināts 2013. gada 17. jūlija vēstulē, formalizējot šo piedāvājumu, un ar atpakaļejošu spēku noraidīt prasītājas kandidatūru.
Faktiski, lai gan nevienā PDNK normā IPNDL nav aizliegts izmantot darbiniekiem labvēlīgākus līguma nosacījumus, lai minēto darbinieku labā ierobežotu savas no PDNK 47. panta izrietošās pilnvaras izbeigt tiesiski noslēgtus darba līgumus (spriedumi, 1994. gada 30. novembris,
Düchs
/Komisija, T‑558/93,
EU:T:1994:279
, 43. punkts, un 2004. gada 7. jūlijs,
Schmitt
/ERA, T‑175/03,
EU:T:2004:214
, 53. punkts), tā tomēr nevar papildus PDNK paredzētajiem gadījumiem vienpusēji atkāpties no savām līgumiskajām saistībām ar attiecīgo darbinieku. It īpaši darba piedāvājums, kas adresēts kandidātam, lai viņu pieņemtu darbā kā pagaidu darbinieku, noteikti ir tikai nodoms, un tādēļ tas ir sagatavojošs, nevis tiesības radošs akts, kuru varētu atsaukt, piemēram, tad, ja IPNDL pēc šī darba piedāvājuma izteikšanas atklāj, ka ieinteresētā persona neatbilst kādam no PDNK, paziņojumā par vakanci vai iekšējos noteikumos paredzētajiem nodarbinātības nosacījumiem (spriedums, 2012. gada 23. oktobris,
Eklund
/Komisija, F‑57/11,
EU:F:2012:145
, 66. punkts, un rīkojums, 2014. gada 10. jūlijs,
Mészáros
/Komisija, F‑22/13,
EU:F:2014:189
, 73. punkts). Tomēr situācija atšķiras tad, ja šāds piedāvājums ticis pieņemts, ja tas ir materializējies kā IPNDL lēmums, kāds bija 2013. gada 7. novembra lēmums, un ja jaunas līgumiskas attiecības faktiski jau ir izpildes sākumā. Faktiski šādā situācijā līgumslēdzēju pušu gribas apmaiņas rezultātā rodas jauni līgumiski pienākumi, ar kuriem tiek ierobežotas IPNDL pilnvaras rīkoties vienpusēji ārpus tiem PDNK noteikumos skaidri paredzētajiem gadījumiem, kādi ir minēti to 47. pantā, un, katrā ziņā, rīkoties ar atpakaļejošu spēku.
Taču šajā lietā Civildienesta tiesa norāda, pirmkārt, ka prasītāja 2013. gada 18. jūlijā skaidri pieņēma darba piedāvājumu, kuru iestāde sniedza atbilstoši tās 2013. gada 17. jūlijā prasītājai adresētajai vēstulei. Šajā sakarā no šīs vēstules satura izriet, ka tā ietver divus aspektus – pirmais prasītājai sniegtais piedāvājums bija “iecelt pagaidu amatā”, saglabājot viņas nodarbinātību uz nenoteiktu laiku AD 6 pakāpē, bet otrais viņai izteiktais piedāvājums bija ar nosacījumu, kas atkarīgs no veiktā darba kvalitātes, ko ieinteresētā persona pierādītu darba pagaidu izpildes periodā. Tādējādi vēstulē nebija tūlītēja darbā pieņemšanas piedāvājuma atbilstoši paziņojuma par vakanci nosacījumiem, kurā bija atsauce tikai uz pagaidu darbinieka amatu uz noteiktu trīs gadu laiku PDNK 9. panta izpratnē. Otrkārt, Civildienesta tiesa norāda, ka piedāvājums “iecelt pagaidu amatā” šajā gadījumā tika izpildīts ar 2013. gada 7. novembra lēmumu, lai arī formāli runa nebija par pielikumu darba līgumam, kuru parakstījušas abas puses. Treškārt, Civildienesta tiesa konstatē, ka prasītāja faktiski pildīja savus pienākumus kā vecākā eksperte sešus mēnešus un ka, ceturtkārt, EAAPI tiesas sēdē norādīja, ka apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats bija nevis PDNK, bet gan 2011. gada 30. jūnija lēmums, kuru pieņēma iestādes izpilddirektors, lai labotu
lacune
[
legis
] Civildienesta noteikumos un PDNK.
Šādos apstākļos iestādes IPNDL 2014. gada 24. februārī nevarēja vienpusēji nolemt ar atpakaļejošu spēku un bez konkrēta juridiska pamata noraidīt prasītājas kandidatūru uz vecākā eksperta amatu, kas, citiem vārdiem, nozīmēja atsaukt viņai 2013. gada 17. jūlijā sniegto darba piedāvājumu tā pastāvīgajā aspektā saistībā ar iecelšanu pagaidu amatā, kuru prasītāja jau bija pieņēmusi un kurš tādējādi jau bija zaudējis savu iedarbību. Tāpat tas ir gadījumā, kad runa ir tikai par piedāvājumu par iecelšanu pagaidu amatā uz sešu mēnešu periodu, kura beigās prasītājai, ja viņa pieņemtu otro piedāvājumu, kuram būtu jākļūst skaidrākam, būtu iespēja nostiprināt savas darba tiesiskās attiecības uz nenoteiktu laiku, kas izriet no viņas pašreizējā AD 6 pakāpes līguma, uz vecākā eksperta amatu, kuru parasti var ieņemt tikai uz noteiktu laiku – trīs gadiem.
Tātad ir jākonstatē, ka tādēļ, ka tajā ar atpakaļejošu spēku ir noraidīta prasītājas kandidatūra uz vecākā eksperta amatu, apstrīdētais lēmums ir prettiesisks.
Runājot par jautājumu, vai, kā to apgalvo prasītāja, tostarp savā prasījumā [
petitum
], iestādes IPNDL, ieceļot prasītāju uz pārbaudes laiku vecākā eksperta amatā, faktiski ir atsaukusi 2013. gada 7. novembra lēmumu, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā nav tieši noteikta šī 2013. gada 7. novembra lēmuma atsaukšana. Taču Civildienesta tiesa konstatē, ka šajā pēdējā minētajā lēmumā bija paredzēts prasītāju iecelt tikai pagaidu amatā, sākot no 2013. gada 16. septembra, un tajā bija noteikts, ka gadījumā, ja viņa tiktu apstiprināta šajā jaunajā ieņemamajā amatā, IPNDL pieņems lēmumu, šajā gadījumā – galīgo amatā iecelšanas piedāvājumu, viņu apstiprinot AD 8 pakāpē, kas paredzēta vecākā eksperta amatam, un tas tiks veikts ar atpakaļejošu spēku no 2013. gada 16. septembra. Galu galā, ņemot vērā, ka tieši ar šī 2013. gada 7. novembra lēmuma izpildi prasītāja tika klasificēta AD 6 pakāpē uz pagaidu iecelšanas amatā laiku un, tā kā viņa pēc tam vēlāka iestādes IPNDL atteikuma dēļ netika apstiprināta savā amatā, viņa nesaņēma AD 8 pakāpes atalgojumu ar atpakaļejošu spēku no 2013. gada 16. septembra, ir jāuzskata, ka 2013. gada 7. novembra lēmums netika atsaukts vai kā citādi atlikts ar apstrīdēto lēmumu, jo, tieši pretēji, tas zaudēja jebkādu savu iedarbību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir daļēji jāapmierina, konstatējot apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, jo, ar atpakaļejošu spēku noraidot prasītājas kandidatūru uz vecākā eksperta amatu un netieši atsaucot darba piedāvājumu, kuru prasītāja jau bija pieņēmusi un kurš viņai tika izteikts 2013. gada 17. jūlijā, līgumtiesisko attiecību ietvaros ir pārkāptas iegūtās tiesības un līguma nosacījumi.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību un Hartas 41. panta pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, nedodot viņai iespēju lietderīgi norādīt savus apsvērumus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, iestāde esot pārkāpusi viņas tiesības tikt uzklausītai pirms viņai nelabvēlīga lēmuma pieņemšanas. Tā apgalvo, ka, ja viņai būtu bijusi iespēja izteikt savu viedokli par jautājumu, vai iestādei bija tiesības pieņemt šo lēmumu, viņa būtu varējusi ietekmēt tā saturu.
EAAPI lūdz noraidīt šo pamatu, tostarp norādot, ka prasītāja tika uzklausīta 2014. gada 3. un 11. februāra sarunu ar attiecīgi cilvēkresursu vienības darbinieku un direktorāta “Regulējums” direktoru laikā.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Attiecībā uz jautājumu, vai šajā lietā iestāde ir pilnībā ievērojusi prasītājas tiesības tikt uzklausītai par to, vai viņai bija vismaz deviņi atbilstošas profesionālās pieredzes gadi brīdī, kad viņa iesniedza savu kandidatūru vecākā eksperta amatam, no lietas materiāliem un debatēm tiesas sēdē izriet, ka, pirmkārt, prasītāja 2014. gada 3. februārī sarunu laikā ar cilvēkresursu vienības darbinieku tika informēta, ka iestāde tajā laikā veica pārbaudi par to, vai viņa atbilst prasībai par deviņiem minimālās profesionālās pieredzes gadiem, kas tiek pieprasīti, lai varētu ieņemt AD 8 pakāpes amatu, un, otrkārt, ka 2014. gada 11. februāra sanāksmē ar direktorāta “Regulējums” direktoru viņi kopā mēģināja noteikt, vai konkrēti viņa atbilst vai neatbilst iepriekš minētajam nosacījumam par deviņiem profesionālās pieredzes gadiem.
Tostarp no lietas materiāliem izriet, ka 2014. gada 11. februāra sanāksmē direktorāta “Regulējums” direktors sniedza prasītājai iespēju apstrīdēt administrācijas veikto viņai ieskaitāmo profesionālās pieredzes gadu aprēķinu. Tātad, kas attiecas uz viņas iepriekšējo profesionālo pieredzi, prasītājai bija iespēja lietderīgi norādīt savu viedokli šim direktoram, pirms izpilddirektors pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Papildus tam, ka prasītāja tika uzklausīta, pārbaudot viņas profesionālo pieredzi, Civildienesta tiesa uzskata, ka tikko aprakstītajā faktu kontekstā prasītāja ne tikai nevarēja nezināt par to, cik svarīgs iestādei ir jautājums par to, vai viņa var pamatot vismaz deviņus atbilstošas profesionālās pieredzes gadus, lai ieņemtu AD 8 pakāpes amatu, bet arī ka prasītāja bija informēta, ka, iestādei to nožēlojot, viņa nevar saglabāt cerības uz apstiprināšanu vecākā eksperta amatā AD 8 pakāpē, ja viņa nevar pamatot, ka viņai paziņojumā par vakanci norādītajā datumā bija vismaz deviņu gadu atbilstoša profesionālā pieredze.
Turklāt prasītājai arī bija iespēja papildināt savu viedokli par viņas profesionālās pieredzes aprēķina veidu un par no tā izrietošajām juridiskajām sekām vēl 13 dienas, kas pagāja no sanāksmes 2014. gada 11. februārī līdz 2014. gada 24. februārim, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums (skat. spriedumu, 2014. gada 10. septembris,
Tzikas
/ERA, F‑120/13,
EU:F:2014:197
, 59. punkts).
Šajos apstākļos Civildienesta tiesa konstatē, ka pirms nolemšanas apstrīdētajā lēmumā neapstiprināt prasītāju vecākā eksperta amatā, iestāde ir ievērojusi prasītājas tiesības tikt uzklausītai atbilstoši Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktam.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu par, galvenokārt, 2011. gada 30. jūnija lēmumā ietverto normu prettiesiskumu un, pakārtoti, šī paša lēmuma piemērošanas jomas neievērošanu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja būtībā norāda, ka 2011. gada 30. jūnija lēmums ir prettiesisks četru iemeslu dēļ.
Pirmkārt, izpilddirektors neesot bijis kompetents pieņemt 2011. gada 30. jūnija lēmumu, jo, pēc prasītājas domām, šī kompetence esot bijusi administrācijai, kas varēja pieņemt tādu pat dokumentu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1094/2010 47. panta 2. punktu. Šajā sakarā prasītāja būtībā apstrīd, ka 2011. gada 30. jūnija lēmums varētu būt “administratīvs norādījums” šīs regulas 53. panta 3. punkta izpratnē.
Otrkārt, prasītāja apstrīd 2011. gada 30. jūnija lēmuma pieņemšanā dominējošā pamata tiesiskumu, proti, ka pastāv aizpildāms juridisks trūkums starp Civildienesta noteikumiem un Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN, ko pieņēmusi iestāde gadījumiem, kad uz pagaidu darbinieku amatiem tiek pārcelti iestādē atbilstoši šai kārtībai jau nodarbināti darbinieki, pat ja tas ir zemākā pakāpē. Prasītāja uzskata, ka tad, ja viens un tas pats darbinieks tiek secīgi iecelts dažādos amatos iestādē tai pašā pagaidu darbinieka statusā, tikai pirmais amats var būt pamatā pārbaudes periodam, kas PDNK 14. pantā paredzēts kā pārbaudes laiks. Faktiski tāda pagaidu darbinieka situācijā, kurš jau ir apstiprināts savos pienākumos aģentūrā pēc šajā normā minētā pārbaudes laika, PDNK neesot paredzēts, ka viņam varētu tikt noteikts pienākums veikt vēl vienu pārbaudes laiku, ja viņš tiek iecelts citā pagaidu darbinieka amatā šajā pat aģentūrā, un tas tā esot pat tad, kad viņam ir jāveic citi pienākumi vai tie jāveic augstākā pakāpē.
Treškārt, prasītāja norāda, ka 2011. gada 30. jūnija lēmums var izraisīt ļaunprātīgas izmantošanas situāciju, kad, kā viņas gadījumā, tas pats pagaidu darbinieks paliek 18 mēnešus “pārbaudes laikā”, un šajā gadījumā tas notiek tādu darba tiesisko attiecību ietvaros, kas ilgst tikai trīs gadus.
Ceturtkārt, prasītāja norāda, ka iestādei bija jāatceļ 2011. gada 30. jūnija lēmums, jo tā pastāvēšanas iemesls bija pārvaldīt pirmo pagaidu darbinieka secīgas iecelšanas amatā gadījumu un to darīt līdz brīdim, kad tiek ieviesta pagaidu darbinieku līgumu pārvaldīšanas politika. Taču, tā kā tika pieņemti VĪN “Pieņemšana darbā”, tad 2011. gada 30. jūnija lēmums šai lietā vairs nevarēja būt piemērojams.
Pakārtoti prasītāja norāda, ka 2011. gada 30. jūnija lēmums tai tika piemērots nepareizi. It īpaši prasītāja norāda, ka paziņojumā par vakanci nebija noteikts nedz pārbaudes laiks, nedz 2011. gada 30. jūnija lēmuma esamība. Tomēr prasītāja tiesas sēdē atzina, ka, pieņemot 2013. gada 18. jūlija vecākā eksperta darba piedāvājumu, viņa ir piekritusi iecelšanai pagaidu amatā, kas paredzēts 2011. gada 30. jūnija lēmumā.
Iestāde lūdz noraidīt piekto pamatu, argumentējot, ka 2011. gada 30. jūnija lēmums esot “iekšēja administratīva izmeklēšana”, kuru izpilddirektors var uzsākt atbilstoši viņam šai sakarā Regulas Nr. 1094/2010 53. panta 3. punktā piešķirtajai kompetencei. Kas attiecas uz tā priekšmetu, iestāde paskaidro, ka šī lēmuma, kas tika pieņemts par labu darbiniekiem, mērķis ir sniegt iespēju iekšējiem EAAPI kandidātiem uzsākt darbu augstākas pakāpes amatā, nezaudējot viņu iepriekšējo līgumu, kas noslēgts uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, kurš galu galā vienmēr paliek spēkā un netiek izbeigts vai nezaudē spēku gadījumā, kad notiek pagaidu iecelšana amatā augstākā pakāpē.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Patiesībā ar savu piekto pamatu prasītāja cenšas izvirzīt iebildi par 2011. gada 30. jūnija lēmuma prettiesiskumu. Šajā sakarā prasītāja savā sūdzībā nav tieši apšaubījusi šī lēmuma tiesiskumu, nedz arī konkrēti principu, ka viņai otrreiz tika piemērots pienākums veiksmīgi nokārtot pārbaudes laiku, kas analogs pārbaudes laika pienākumam PDNK 14. pantā. Tomēr, kā jau tika izklāstīts šī sprieduma 58.–60. punktā, šī iebilde par prettiesiskumu ir jāatzīst par nepieņemamu.
Kas attiecas uz izpilddirektora
ratione personae
kompetenci pieņemt 2011. gada 30. jūnija lēmumu, ir jākonstatē, ka šis lēmums var piederēt “iekšējās administratīvās izmeklēšanas” kategorijai un ka tā pieņemšana saskaņā ar Regulas Nr. 1094/2010 53. panta 3. punktu izriet no izpilddirektora kompetences. Tātad iebilde par 2011. gada 30. jūnija lēmuma prettiesiskumu ir jānoraida, jo tā attiecas uz kompetences neesamību
ratione personae
.
Kas attiecas uz kompetences trūkumu
ratione materiae
, vispirms ir jāpārbauda, vai, kā to ir norādījis izpilddirektors 2011. gada 30. jūnija lēmumā, šajā datumā faktiski pastāvēja “lacuna legis” starp Civildienesta noteikumiem un PDNK un iestādes iekšējiem noteikumiem, ar kuriem tie tiek īstenoti, tādējādi attaisnojot to, ka tiek ieviesta administratīva prakse, kas ietver atkāpes no darbinieka, kurš jau ir nodarbināts iestādē uz nenoteiktu laiku tādā pat pagaidu darbinieka statusā, bet zemākā pakāpē nekā vakantais amats, iecelšanas uz noteiktu laiku pagaidu darbinieka amatā, kas ir bijis iestādē un ārpus tās publicēta paziņojuma par vakanci priekšmets.
Vispirms Civildienesta tiesa uzskata, ka 2011. gada 30. jūnija lēmumā pie faktiem un ar nosaukumu “pagaidu iecelšana amatā” (“provisional assignment”) ir paredzēta ieinteresētās personas iecelšanas amatā ierobežošana un darbā pieņemšanas pārcelšana uz augstākas pakāpes amatu, ja sešu mēnešu pārbaudes laikā, kas tiek noformēts kā iecelšana pagaidu amatā, jaunajā amatā, kas ticis ieņemts pagaidu kārtībā, tiek pierādīta veiktā darba kvalitāte. Šajā noteikumā par “pagaidu iecelšanu amatā” būtībā tiek izmantota iespēja pagaidu darbiniekam pagaidu kārtā ieņemt augstākas pakāpes amatu, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punktā, ko pēc analoģijas piemēro atbilstoši PDNK 10. pantam, tam vienlaicīgi nosakot pārbaudes laiku, kurš pēc sava mērķa ir tāds pats kā PDNK 14. pantā paredzētais pārbaudes laiks. Faktiski ar šādu noteikumu, kas nav paredzēts Civildienesta noteikumos vai PDNK un uz ko nav atsauces PDNK 14. pantā, un kurš, šķiet, ir
sui generis
noteikums, pieņemšana darbā vai iecelšana jaunā amatā galīgi notiek tikai pēc pārbaudes perioda, kura laikā pagaidu darbinieks, kam ir līgums uz citu amatu zemākā pakāpē, tiek ietekmēts tikai uz augstākā amata, kurš ir vakants un par kuru ir paziņojums par vakanci, laiku.
Šajā sakarā PDNK 10. panta 3. punktā jaunas “darba pieņemšanas” gadījumā, pat ja tas, izmantojot 2011. gada 30. jūnija lēmumā izmantoto terminoloģiju, ir “uz pagaidu laiku”, noteikti ir pieprasīts noslēgt pielikumu darba līgumam un tā noslēgšanai ir jābūt vienlaicīgai ar izmaiņām iecelšanā amatā. Tomēr šajā lietā Civildienesta tiesa uzskata, pirmkārt, ka iestāde un prasītāja ar savām attiecīgajām vēstulēm 2013. gada 17. un 18. jūlijā, kuras ir paziņojuma par vakanci priekšmetā esošā amata atbilstošais piedāvājums un piekrišana, ir līgumiski vienojušās, ka iecelšana amatā ir uz pagaidu laiku, tomēr neatrunājot galīgās iecelšanas amatā realitāti, un ka visas šīs vēstules kopā ir jāuzskata par darba līguma PDNK 10. panta 3. punkta izpratnē pielikumu. Otrkārt, Civildienesta tiesa uzskata, ka šāda pielikuma noslēgšana nav atņēmusi iestādes IPNDL iespēju pēc prasītājas pagaidu iecelšanas amatā beigām nolemt noslēgt jaunu pielikumu, ar kuru tiktu nolemts galīgi iecelt viņu jaunajā amatā un jaunajā pakāpē.
Pēc šādiem konstatējumiem Civildienesta tiesa norāda, ka nevienā Civildienesta noteikumu vai PDNK normā īpaši nav norādīts, vai – ko apstrīd prasītāja – administrācija, ieceļot pagaidu amatā, drīkst noteikt jaunu pārbaudes periodu pagaidu darbiniekam, kuram, kā šajā gadījumā, ir noslēgts līgums uz nenoteiktu laiku un kurš jau ir apstiprināts savā amatā atbilstoši PDNK 14. pantam, ja tā vēlas īslaicīgi viņu iecelt vai pieņemt uz pastāvīgu laiku darbā citā amatā, kurš atbilst augstākai pakāpei.
Vēl vairāk, PDNK 10. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, “ja pagaidu darbiniek[u] norīko amatā, kuram ir augstāka pakāpe nekā tā, kurā viņ[š] bija pieņemts darbā, to ieraksta līgumā, kas ir papildinājums viņ[a] darba līgumam”. Tomēr no PDNK 10. un 14. panta teksta vai sistēmas neizriet, ka tajos būtu liegts administrācijai prasīt attiecīgajam darbiniekam, lai tas nostrādā jaunu pārbaudes laiku PDNK 14. panta izpratnē vai jebkādu cita veida pārbaudes laiku šīs jaunās iecelšanas amatā vajadzībām.
Tādējādi, ja IPNDL kādu no saviem jau apstiprinātajiem pagaidu darbiniekiem saskaņā ar līgumu uz noteiktu vai nenoteiktu laiku pieņem darbā kādā no citiem amatiem – pēc šīs personas pārbaudes laika PDNK 14. punkta izpratnē iepriekšējā amatā izturēšanas, tā, ja tā uzskata, ka šajā pagaidu darbinieka statusā viņš turpina savas darba tiesiskās attiecības ar savu darba devēju, var nolemt atbrīvot ieinteresēto personu no jauna pārbaudes laika nostrādāšanas un tā to var darīt pat tad, ja vienlaikus ar darba tiesisko attiecību turpināšanu persona progresē pakāpē vai attīstās tās veicamie pienākumi un ja attiecīgajā paziņojumā par šī jaunā tikko ieņemtā amata vakanci ir paredzēta pieņemšana darbā uz noteiktu laiku.
Savukārt, ja jaunais darba līgums ar to pašu IPNDL pieder citai amata kategorijai vai ja ar to materializējas pārtraukums jau apstiprināta – ar pārbaudes laiku PDNK 14. panta izpratnē – pagaidu darbinieka karjerā, kas izpaužas, piemēram, kā būtisks attiecīgā darbinieka veicamo pienākumu grozījums vai kā divu pakāpju atšķirība, tad IPNDL, īstenojot savu novērtējuma un savu dienestu organizācijas brīvību, var nolemt uzskatīt – PDNK 14. panta vajadzībām –, ka ieinteresētās personas darba līgums, ieskaitot to, kas izpaužas kā pielikums pie iepriekšējā līguma, attiecas uz citu amatu, kas nozīmē, ka ieinteresētajai personai, tāpat kā pie iestādes vai aģentūras nepiederošajiem kandidātiem, citu iestāžu vai aģentūru pagaidu darbiniekiem vai arī Savienības labā nestrādājošām personām, ir jāpierāda savu profesionālo īpašību pietiekamība jaunajā amatā, ar to attaisnojot apstiprināšanu amatā un klasificēšanu augstākā pakāpē nekā iepriekš.
Līdz ar to Civildienesta tiesa uzskata, ka iestāde savos iekšējos noteikumos – 2011. gada 30. jūnija lēmumā – var paredzēt, ka iestādē esoša vakantā amata kandidātam, kas jau strādā šīs iestādes dienestā kā apstiprināts pagaidu darbinieks, bet zemākā pakāpē nekā minētajā vakancē norādītā, tāpat kā šajā aģentūrā nestrādājošam kandidātam, kuram var tikt noteikts pārbaudes laiks PDNK 14. panta izpratnē attiecīgajā amatā, var tikt noteikts jauns sešu mēnešu pārbaudes laiks, kura rezultāti būs noteicoši vēlākai pastāvīgai nodarbinātībai jaunajā amatā un jaunākā augstākā pakāpē, pievienojot pielikumu viņa iepriekšējam līgumam, paredzot viņu pārcelt attiecīgajā pastāvīgajā amatā. Šāda interpretācija, kuras pamatā ir PDNK 14. panta piemērošana pēc analoģijas pagaidu darbiniekam, kurš ir nevis tikko pieņemts darbā iestādē vai aģentūrā, bet kas tajā jau ir nodarbināts uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, pēc PDNK 14. pantā noteiktā pārbaudes perioda beigām ļauj nesodīt pagaidu darbiniekus, kuri jau ir apstiprināti amatā aģentūrā, jo vajadzības gadījumā aģentūra var dot priekšroku pieņemt darbā kandidātus, kuru veikto darbu tā var novērtēt pārbaudes laika beigās, šajā gadījumā – pie PDNK 14. panta nosacījumiem, kas ir tieši nelabvēlīgāki iekšējiem aģentūras kandidātiem, kuriem jauns pārbaudes periods nav paredzams.
Tālāk ir jāpārbauda, kā to norāda prasītāja, vai iestāde varēja noteikt, ka atalgojums AD 8 pakāpē ir atkarīgs no veiksmīgas darba pagaidu izpildes perioda nokārtošanas.
Šajā sakarā šīs lietas apstākļos attiecībā uz pagaidu darbinieku pieņemšanu darbā saskaņā ar PDNK 2. panta a) punktu Civildienesta tiesa vispirms konstatē, ka principā atlases procedūras beigās jebkurš izvēlētais kandidāts ir jāpieņem darbā uz tādu ilgumu un tādā pakāpē, kāda paredzēta atbilstošajā paziņojumā par vakanci, proti, kā šajā lietā – AD 8 pakāpē uz noteiktu trīs gadu laiku. Šajā sakarā iestāde ir apstiprinājusi, ka jebkurš ārējs kandidāts tiks pieņemts darbā šādā pakāpē un uz šādu laiku neatkarīgi no tā, vai tas iepriekš ir bijis pagaidu darbinieks, kuram jau ir vai nav ticis piemērots pārbaudes laiks atbilstoši PDNK 14. pantam citā iestādē vai aģentūrā. Tomēr Civildienesta tiesa norāda, ka šajā lietā prasītāja vēlas turpināt strādāt savā amatā uz nenoteiktu laiku, kuru tā ieņēma pirms pagaidu iecelšanas vecākā eksperta amatā, – amatu “tirgus dalībnieku eksperts”.
Turklāt Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punktā, kas pēc analoģijas ir piemērojams atbilstoši PDNK 10. panta 1. punktam, ir paredzēta iespēja, ka ierēdnis vai darbinieks, kuram īslaicīgi, lielākais, vienu gadu, tiek uzticēts veikt pienākumus, kuri parasti nozīmē klasificēšanu augstākā pakāpē nekā tā pamata amats, uzreiz nesaņem augstākās pakāpes atalgojumu. Tādējādi šajā pantā ir paredzēta iespēja iecelt amatā uz pagaidu laiku, kas tomēr ir ierobežots līdz, lielākais, četriem mēnešiem, kuriem beidzoties, ieinteresētajai personai būtībā ir jāsaņem augstākās pakāpes atalgojums. Šajā lietā neatkarīgi no tā, ka iestāde nav atsaukusies uz šo noteikumu, maksimālais četru mēnešu termiņš ir acīmredzami pārsniegts.
Norādījusi šos apsvērumus, Civildienesta tiesa atgādina, ka ar 2011. gada 30. jūnija lēmumu ieviestā galvenā daļa nav tieši paredzēta nedz PDNK, nedz Civildienesta noteikumos, kas piemērojami pēc analoģijas. Šī galvenā daļa ļauj iestādei piedāvāt konkrēti iespēju vienam no saviem pagaidu darbiniekiem, nezaudējot viņu iepriekšējo nodarbinātības statusu uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, vidējā termiņā iegūt augstāku pakāpi, kas paredzēta amatam, uz kuru viņš ir kandidējis un kurā viņš galīgi tiks iecelts tikai pēc sešu mēnešu pārbaudes termiņa beigām, kas nostrādāti iepriekš minētajā pagaidu amatā. Šī galvenā daļa šķiet jo īpaši principiāli labvēlīga, it īpaši prasītājas situācijā, jo tā ļauj ieinteresētajām personām sasniegt vairākas pakāpes klasifikācijā, tām nenosakot pienākumu izbeigt iepriekšējo līgumu, kas ir pienākums, kurš savukārt ir noteikts iestādē nenodarbinātiem kandidātiem.
Šādā perspektīvā iestāde ir paredzējusi, pirmkārt, nodrošināt, ka attiecīgais darbinieks parāda pietiekamas profesionālās iemaņas, lai viņš varētu tikt apstiprināts un pastāvīgi un galīgi iecelts jaunajā amatā, kurš ir publicētā paziņojuma par vakanci priekšmets, un lai tas ar atpakaļejošu spēku pēc pagaidu iecelšanas amatā perioda beigām varētu saņemt atalgojumu par augstāku pakāpi, kas paredzēts par jauno pienākumu izpildi. Otrkārt, iestāde ir vēlējusies sniegt konkrētu aizsardzību saviem to amatos jau apstiprinātiem darbiniekiem, šajā gadījumā tiem nenosakot pienākumu pārtraukt viņu iepriekšējo līgumu, kurš, iespējams, noslēgts uz nenoteiktu laiku, tādējādi, atšķirībā no tiem pagaidu darbiniekiem, kuri nāk no citām aģentūrām vai iestādēm, ļaujot tiem nepalikt bez darba gadījumā, ja pēc pagaidu iecelšanas amatā perioda beigām tie nebūtu pierādījuši pietiekamas profesionālās iemaņas, kas tiek novērtētas saistībā ar jaunajiem pienākumiem.
Tomēr Civildienesta tiesa uzskata, ka iestādes iekšējiem kandidātiem, kuri ir jāieceļ jaunajā amatā augstākā pakāpē tādos apstākļos, kādi ir paredzēti 2011. gada 30. jūnija lēmumā, ir tiesības veikt ar šo amatu saistītos pienākumus. Tātad tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, kad administrācija neparedz piemērot ne Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punktu attiecībā uz augstākās pakāpes amata pagaidu izpildi, ne
a fortiori
iespēju iecelt darbinieku pagaidu amatā augstākā pakāpē uz četriem mēnešiem, vienlaikus viņam saglabājot viņa sākotnējo zemākās pakāpes atalgojumu, šķiet, ka neviens objektīvs un juridisks iemesls neļauj attaisnot to, ka prasītāja kā iestādes iekšējā kandidāte nevarēja uzreiz saņemt atalgojumu, kurš atbilst paziņojumā par vakanci pasludinātā amata pakāpei, kuram tā ir iesniegusi savu kandidatūru un kuru tā ieņēma pagaidu kārtībā.
No iepriekš minētā izriet, ka nav spēkā 2011. gada 30. jūnija lēmums, kura 6. punktā ir paredzēts, ka pagaidu darbinieks, kurš uz laiku ir iecelts amatā, kam parasti tiek paredzēta klasifikācija augstākā pakāpē nekā pašreiz viņa ieņemamajam amatam, netiek uzreiz klasificēts paziņojumā par šī amata vakanci norādītajā pakāpē, bet tas notiks tikai ar atpakaļejošu spēku sešu mēnešu pārbaudes perioda beigās, jo tādos gadījumos, kādā ir prasītāja, iestādes iekšējais kandidāts uz laiku tiek iecelts amatā, par kuru tikusi rīkota atlases procedūra ar publikāciju, tam nepiešķirot paziņojumā par vakanci minēto klasifikāciju, un tā tas ir pat tad, ja ieinteresētajai personai ir pilnībā jāveic visi pienākumi saistībā ar šo amatu ilgāk par četriem mēnešiem.
Tātad iebildums par prettiesiskumu ir daļēji jāapmierina un apstrīdētais lēmums jāatceļ tiktāl, ciktāl ar to prasītājai pārbaudes perioda laikā ticis liegts AD 8 pakāpei atbilstošs atalgojums, pildot pienākumus pagaidu amatā, laika posmā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim.
Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma prettiesisko raksturu, iestādei bija viņa jāpieņem darbā AD 8 pakāpē no 2013. gada 16. septembra. Tādēļ viņa galvenokārt lūdz viņai samaksāt starpību starp AD 6 un AD 8 pakāpes atalgojumu no šī datuma vai, pakārtoti, par laika posmu no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim. Turklāt viņa uzskata, ka ir cietusi morālo kaitējumu. Faktiski, ņemot vērā veiktā darba kvalitāti, kā arī viņas profesionālisma pakāpi un iesaistīšanās iestādes darbībā pakāpi, viņa esot izjutusi to kā lielu netaisnību šajā lietā, ar to pamatojot [prasību] viņai piespriest EUR 20000 kā atlīdzību par šo ciesto morālo kaitējumu.
Iestāde norāda, ka, tā kā ne šī prasība par kaitējuma atlīdzību, ne arī prasība par, iespējams, ciesto morālo kaitējumu, netika norādīta sūdzībā, tā ir jānoraida kā nepieņemama. Katrā ziņā prasījumi par kaitējuma atlīdzību gan saistībā ar materiālo, gan morālo kaitējumu esot jānoraida kā nepamatoti.
Civildienesta tiesas vērtējums
Attiecībā uz prasījumu par kaitējuma atlīdzību pieņemamību pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka, ja starp prasību atcelt tiesību aktu un prasījumu par zaudējumu atlīdzību pastāv tieša sakarība – kā šajā lietā –, pēdējais ir pieņemams kā prasības atcelt tiesību aktu papildinājums un pirms tam nav noteikti jābūt lūgumam, kurā administrācija tiek aicināta atlīdzināt iespējami nodarīto kaitējumu, un sūdzībai, ar kuru tiek apstrīdēta lūguma netiešā vai tiešā atteikuma pamatotība (spriedums, 2009. gada 28. aprīlis,
Violetti
u.c./Komisija, F‑5/05 un F‑7/05,
EU:F:2009:39
, 120. punkts un tajā minētā judikatūra). Katrā ziņā Civildienesta tiesa norāda, ka šajā lietā prasītāja savā sūdzībā bija lūgusi ne tikai to, lai viņa tiktu apstiprināta vecākā eksperta amatā, bet arī to, lai iestāde izdotu rīkojumu samaksāt viņai AD 8 pakāpei atbilstošu atalgojumu, sākot no 2013. gada 16. septembra. Šādai prasībai ir kaitējumu atlīdzinošs raksturs.
Pēc būtības, runājot par prasītājas apgalvoto materiālo kaitējumu, Civildienesta tiesa uzskata, ka attiecībā uz periodu, kuru viņa faktiski ir nostrādājusi, iecelta pagaidu amatā, proti, no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim, no šī sprieduma motīvu daļas, kas norāda uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, izriet, ka prasītājai ir radies konkrēts un reāls kaitējums šajā periodā, jo, izņemot Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punktā pieminēto četru mēnešu periodu, kas piemērojams tad, ja uz laiku tiek pildīti pienākumi augstākā pakāpē, viņai bija jāsaņem AD 8 pakāpes, nevis AD 6 pakāpes atalgojums. Tātad ir jāapmierina prasījumi par kaitējuma atlīdzību, jo to mērķis ir saņemt materiālā kaitējuma atlīdzību, kas radies pagaidu iecelšanas amatā periodā, tāpat kā lūgums, lai šīs atlīdzības summai tiktu pieskaitīti nokavējuma procenti, kas noteikti pēc ECB refinansēšanas likmes, tai pieskaitot divus punktus.
Savukārt par laika posmu pēc 2014. gada 24. februāra, kas ir apstrīdētā lēmuma datums, sākot no kura prasītāja vairs nepildīja vecākā eksperta pienākumus, Civildienesta tiesa norāda, ka, ja, kā prasītāja pieprasa, viņa uzreiz un galīgi būtu pieņemta darbā vecākā eksperta amatā, tam principā būtu bijis jānotiek atbilstoši paziņojuma par vakanci nosacījumiem, proti, AD 8 pakāpē, bet uz noteiktu trīs gadu laiku. Faktiski šādā situācijā IPNDL varēja pieprasīt izbeigt iepriekšējo darba līgumu tādēļ, ka pienākumi būtiski atšķiras un jaunajam aplūkojamajam amatam ir paredzēta augstāka pakāpe.
Tomēr no lietas materiāliem, it īpaši no attiecīgajām iestādes un prasītājas 2013. gada 17. un 18. jūlija vēstulēm, kas ir uzskatāmas par pielikumiem pie spēkā esošā darba līguma, kura pielikums ticis formalizēts ar 2013. gada 7. novembra lēmumu, izriet, ka lietas dalībnieki ar līgumu vispirms ir vienojušies tikai par prasītājas “pagaidu iecelšanu” vecākā eksperta amatā, bet ne par pastāvīgu iecelšanu amatā. Šādos apstākļos, kā pareizi norādīja iestāde, pēc datuma, kad tika veikti attiecīgie pienākumi atbilstoši pagaidu iecelšanai amatā, IPNDL varēja atlikt tāda jaunā pielikuma noslēgšanu un parakstīšanu, vēlāk paredzot jaunu prasītājas iecelšanu amatā, šoreiz uz nenoteiktu laiku, kurš no līguma viedokļa aizvietotu viņas iepriekšējo darba līgumu, proti, “tirgus dalībnieku eksperta” līgumu.
No tā izriet, ka šajā lietā iestādes IPNDL ar apstrīdēto lēmumu varēja atteikties apstiprināt prasītāju tās vecākā eksperta amatā, kas galu galā nozīmētu viņai atteikt darba līguma jaunā pielikuma piedāvājumu, kurā ietverts piedāvājums pastāvīgi un galīgi viņu iecelt vecākā eksperta amatā, un tas tiktu darīts ar juridisku iemeslu, ka viņa nav izpildījusi nosacījumu pierādīt atbilstošu vismaz deviņu gadu profesionālo pieredzi 2013. gada 16. jūnijā, kas ir paredzēts VĪN “Pieņemšana darbā”, kā rezultātā viņa tomēr varētu atsākt pildīt savus pienākumus amatā “tirgus dalībnieku eksperts” vai citā amatā, kurā tā paliktu darbā iestādē, proti, AD 6 pakāpei atbilstošā amatā.
Tātad tiktāl, ciktāl prasījumi par kaitējuma atlīdzību attiecas uz materiālo kaitējumu, kas radies pēc 2014. gada 24. februāra un kas izriet no atšķirīga atalgojuma AD 6 un AD 8 pakāpē, šie prasījumi ir jānoraida.
Runājot par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prettiesiska akta atcelšana pati par sevi var būt atbilstošs un principā pietiekams atlīdzinājums par visu morālo kaitējumu, kas varēja tikt radīts ar šo aktu, bet tas tā nav gadījumā, ja prasītājs pierāda, ka tas ir cietis tādu morālo kaitējumu, kas ir nodalāms no atcelšanas pamatā esošā prettiesiskuma un ko nevar pilnībā atlīdzināt, atceļot šo aktu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 6. jūnijs,
Girardot
/Komisija, T‑10/02,
EU:T:2006:148
, 131. punkts, un 2009. gada 19. novembris,
Michail
/Komisija, T‑49/08 P,
EU:C:2009:456
, 88. punkts).
Šajā lietā prasītāja būtībā ir norādījusi savu uzvedību, sniegumu un veikto profesionālo pienākumu kvalitāti, lai pierādītu, ka viņai ir radies morālais kaitējums, kurš atbilst netaisnīguma izjūtai un viņas veiktā darba patiesās vērtības neatzīšanai, tāpat kā iespaidu vai pat pārliecību, ka viņa ir pazemināta pakāpē.
No judikatūras izriet, ka sajūta par nodarīto netaisnību un ciešanas, kuras personai izraisa nepieciešamība uzsākt pirmstiesas procesu un pēc tam tiesvedību, lai tiktu atzītas viņas tiesības, var būt kaitējums, kurš var tikt secināts tikai no tā fakta vien, ka administrācija ir izdarījusi pārkāpumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 1990. gada 7. februāris,
Culin
/Komisija, C‑343/87,
EU:C:1990:49
, 27. un 28. punkts).
Šajā sakarā Civildienesta tiesa norāda, ka īpašais režīms par pagaidu iecelšanu augstākas pakāpes amatā, kuru iestāde ieviesa ar tādu “administratīvas izmeklēšanas” veidu kā 2011. gada 30. jūnija lēmums, – pretēji gadījumam ar iestādes pieņemtajiem Civildienesta noteikumu un PDNK VĪN – noteikti nav pieņemts, kopīgi vienojoties ar EAAPI pārraudzības iestādi, proti, Komisiju, un iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ nav visai atbilstošs Civildienesta noteikumu un PDNK prasībām.
Ciktāl šķiet, ka šis īpašais režīms tika izveidots par labu pagaidu darbiniekiem, kuri jau ir apstiprināti savā amatā iestādē, kāda ir prasītāja, tā ir ātrākas piekļuves augstākas pakāpes amatiem kārtība, nezaudējot sākotnējo darba līgumu gadījumā, ja sešu mēnešu pārbaudes laika beigās, kuru laikā tikuši pildīti jaunie pienākumi pēc pagaidu iecelšanas amatā, tie nav spējuši apmierinoši pildīt savus jaunos pienākumus, – tad sākotnējais darba līgums atgūst pilnīgu iedarbību un nezaudē spēku.
Tādējādi šīs lietas īpašajos apstākļos šķiet, ka prasītājai, kas vienlaikus turpināja īpašo pagaidu nodarbinātības režīmu, ko EAAPI bija izveidojusi amatam “tirgus dalībnieku eksperts” un vecākā eksperta amatam, noteikti radās neērtības no šī režīma saistībā ar pēdējo minēto amatu. It īpaši šis režīms, pretēji iestādē nestrādājošiem kandidātiem, kuriem, visticamāk, būtu jāatkāpjas no saviem pienākumiem, lai ieņemtu vecākā eksperta amatu, viņai ļāva saglabāt savu darba līgumu uz nenoteiktu laiku AD 6 pakāpē. Šādos apstākļos, neatkarīgi no ieinteresētās personas nopelniem pienākumu izpildē, Civildienesta tiesa neuzskata, ka prasītāja būtu pierādījusi no prettiesiskuma, kas pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, nodalāma morālā kaitējuma esamību, kuru nevarētu pilnībā labot ar šī lēmuma atcelšanu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka:
—
apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl:
—
neņemot vērā darba līgumiskās attiecībās iegūtās tiesības un līgumiskos noteikumus, ar atpakaļejošu spēku ir noraidīta prasītājas kandidatūra vecākā eksperta amatam un netieši ir atsaukts 2013. gada 17. jūlijā sniegtais prasītājas saskaņā ar pagaidu amatā iecelšanas kārtību jau pieņemtais darba piedāvājums;
—
ar to prasītājai ticis liegts saņemt atalgojumu, kas atbilst AD 8 pakāpei amata pagaidu pildīšanas laikā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim;
—
prasījumi atcelt tiesību aktu pārējā daļā ir jānoraida;
—
EAAPI atlīdzina prasītājai nodarīto mantisko kaitējumu, kas radies laikā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim un kas atbilst summai, ko veido starpība starp atalgojumu AD 6 un AD 8 pakāpē, pieskaitot no 2013. gada 16. septembra nokavējuma procentus pēc Eiropas Centrālās bankas likmes galvenajām refinansēšanas operācijām par attiecīgo laika posmu, tai pieskaitot divus punktus;
—
prasījumi par morālā kaitējuma atlīdzību pārējā daļā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 101. pantam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus un viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus, bet viņam piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šī pienākuma.
No šajā spriedumā norādītajiem iemesliem izriet, ka iestāde ir tas lietas dalībnieks, kuram spriedums ir daļēji nelabvēlīgs. Vēl arī prasītāja savos prasījumos ir tieši lūgusi piespriest EAAPI atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turklāt lietas apstākļi, it īpaši tas, ka prasītājas situācija daļēji ir radusies pieļautās faktu kļūdas paziņojumā par vakanci dēļ un ka tā rezultātā iestāde kļūdaini nosūtīja darba piedāvājumu, kuru tā vēlāk prettiesiski atsauca pēc pārbaudes laika beigām, attaisno, ka, piemērojot Reglamenta 102. panta 2. punktu, EAAPI katrā ziņā sedz savus tiesāšanās izdevumus un tai tiek piespriests atlīdzināt visus prasītājas tiesāšanās izdevumus, lai arī Civildienesta tiesa ir tikai daļēji apmierinājusi prasību.

Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādes 2014. gada 24. februāra lēmumu, ciktāl ar to:
—
neņemot vērā darba līgumiskās attiecībās iegūtās tiesības un līgumiskos noteikumus, ar atpakaļejošu spēku ir noraidīta
S. Murariu
kandidatūra aroda pensiju vecākā eksperta amatam (“senior expert on personal pensions”) un netieši ir atsaukts
S. Murariu
saskaņā ar pagaidu amatā iecelšanas kārtību jau pieņemtais darba piedāvājums, kas tai tika sniegts 2013. gada 17. jūlijā;
—
S. Murariu
ticis liegts saņemt atalgojumu, kas atbilst AD 8 pakāpei amata pagaidu pildīšanas laikā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim;

2)
pārējā daļā prasījumus par atcelšanu noraidīt;

3)
Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde atlīdzina
S. Murariu
nodarīto mantisko kaitējumu, kas radies laikā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 24. februārim un kas atbilst summai, ko veido starpība starp atalgojumu AD 6 un AD 8 pakāpē, pieskaitot no 2013. gada 16. septembra nokavējuma procentus pēc Eiropas Centrālās bankas likmes galvenajām refinansēšanas operācijām par attiecīgo laika posmu, tai pieskaitot divus punktus;

4)
prasījumus par morālā kaitējuma atlīdzību pārējā daļā noraidīt;

5)
Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestāde sedz savus un atlīdzina
S. Murariu
tiesāšanās izdevumus.

Barents
Perillo
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 16. jūlijā.
Sekretāre
W. Hakenberg
Priekšsēdētājs
R. Barents
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.