CELEX: 62013CJ0103
Řízení o předběžné otázce
Sociální zabezpečení
Nařízení (EHS) č. 1408/71
Články 12, 45, 46 a 94
Vnitrostátní právní úprava podmiňující přiznání starobního důchodu přerušením placení příspěvků na důchodové pojištění
Doplacení příspěvků za chybějící doby pojištění
Překrývající se doby pojištění ve více členských státech
Možnost pojištěnce vyhnout se uplatnění pravidla o souběhu příspěvkových dob a dob pojištění
Odnětí přiznaného důchodu a požadování vrácení přeplatku
Povinnost platit úroky

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 48 prvního pododstavce písm. a) SFEU a článku 49 SFEU, jakož i čl. 12 odst. 1 a 2, čl. 46 odst. 1 a 2 a čl. 94 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (
Úř. věst. 1997, L 28, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), pozměněným nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006 (
Úř. věst. L 392, s. 1
, dále jen „nařízení č. 1408/71“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi S. Somovou a Glaven direktor na Stolično upravlenie „Socialno osigurjavane“ (generální ředitel správy sociálního zabezpečení v hlavním městě, dále jen „SUSO“) ve věci jeho rozhodnutí, jímž nařídil vrácení částek starobního důchodu spolu s úroky, z důvodu, že byl přiznán v rozporu s čl. 94 odst. 1 zákoníku sociálního zabezpečení (Kodex za socialnoto osigurjavane, dále jen „KSO“).
Právní rámec
Právní úprava Unie
Nařízení č. 1408/71, které bylo v platnosti v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. L 166, s. 1
).
Článek 12 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Vyloučení souběhu dávek“, v odstavcích 1 a 2 stanovil:
„1.   Toto nařízení nemůže ani přiznat, ani zachovávat nárok na pobírání několika dávek stejného druhu za jednu a tutéž dobu povinného pojištění. Toto ustanovení se však nevztahuje na dávky týkající se invalidity, stáří a úmrtí (na důchody) nebo nemoci z povolání, které jsou přiznány institucemi dvou nebo více členských států v souladu s čl[ánkem] 41, čl. 43 odst. 2 a 3, články 46, 50 a 51 nebo čl. 60 odst. 1 písm. b).
2.   Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, ustanovení právních předpisů členského státu týkající se snížení, pozastavení nebo odnětí dávek v případě souběhu s jinými dávkami sociálního zabezpečení nebo s jinou formou příjmu se uplatňují, i když tyto dávky byly získány podle právních předpisů jiného členského státu nebo byl tento příjem získán na území jiného členského státu.“
První a druhý odstavec článku 44 tohoto nařízení nadepsaného „Obecná ustanovení pro přiznání dávek, pokud zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhá právním předpisům dvou nebo více členských států“ zněl následovně:
„1.   Nároky na dávky zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, která podléhá právním předpisům dvou nebo více členských států, nebo pozůstalých po ní, se určují v souladu s touto kapitolou.
2.   S výhradou článku 49 se při posuzování žádosti o přiznání dávky předložené dotyčnou osobou přihlíží ke všem právním předpisům, jimž zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhala. Výjimka z tohoto pravidla se učiní tehdy, když dotyčná osoba výslovně požádá o odklad poskytování dávek ve stáří, na které by měla nárok podle právních předpisů jednoho nebo více členských států.“
Článek 45 uvedeného nařízení, nadepsaný „Započtení dob pojištění nebo bydlení získaných podle právních předpisů, kterým zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhala, pro získání, zachování nebo opětné nabytí nároku na dávky“, v odstavci 1 stanovil:
„Pokud právní předpisy členského státu podmiňují získání, zachování nebo opětné nabytí nároku na dávky v rámci systému, který není zvláštním systémem ve smyslu odstavce 2 nebo 3, získáním dob pojištění nebo bydlení, přihlíží příslušná instituce uvedeného státu v nezbytném rozsahu k dobám pojištění nebo bydlení získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, ať již v rámci obecného nebo zvláštního systému a jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná. Pro uvedený účel přihlíží k těmto dobám, jako by byly získány podle jí uplatňovaných právních předpisů.“
Článek 46 uvedeného nařízení, nadepsaný „Přiznání dávek“ stanovil v prvním a druhém odstavci následující:
„1.   Pokud byly splněny podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky, aniž je nutno použít článek 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla:
a)
Příslušná instituce vypočte výši dávky, která by náležela:
i)
jednak pouze podle jí uplatňovaných předpisů;
ii)
jednak na základě odstavce 2.
b)
Příslušná instituce však může upustit od výpočtu podle písm. a) bodu ii), jestliže je výsledek tohoto výpočtu, kromě rozdílů vyplývajících z použití celých čísel, roven výsledku výpočtu provedeného v souladu s písm. a) bodem i) nebo je nižší, pokud instituce neuplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh uvedená v článcích 46b a 46c nebo jestliže uvedená instituce uplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh v případě uvedeném v článku 46c, za podmínky, že uvedené právní předpisy stanoví, že dávky různého druhu jsou brány v úvahu pouze na základě poměru dob pojištění nebo bydlení získaných pouze podle uvedených právních předpisů k dobám pojištění nebo bydlení vyžadovaným uvedenými právními předpisy pro přiznání plného nároku na dávky.
Příloha IV část C vyjmenovává pro každý dotyčný členský stát případy, kde by dva výpočty vedly k výsledku tohoto druhu.
2.   Pokud byly podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky splněny pouze po použití článku 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla:
[...]“
Článek 84a tohoto nařízení nadepsaný „Vztahy mezi institucemi a osobami, na které se vztahuje toto nařízení“ stanovil:
„1.   Instituce a osoby, na které se vztahuje toto nařízení, mají povinnost se vzájemně informovat a spolupracovat za účelem řádného provádění tohoto nařízení.
Instituce jsou v souladu se zásadou řádné správy povinny zodpovědět všechny dotazy v přiměřených lhůtách a v této souvislosti poskytnout dotyčným osobám veškeré požadované informace nezbytné pro výkon práv přiznaných jim tímto nařízením.
Dotyčné osoby co nejdříve uvědomí instituce příslušného státu a státu bydliště o všech změnách své osobní nebo rodinné situace, které ovlivňují dávky poskytované na základě tohoto nařízení.
2.   Nesplnění povinnosti poskytovat informace uvedené v odst. 1 třetím pododstavci může mít za následek použití přiměřených opatření podle vnitrostátního práva. Tato opatření jsou však rovnocenná opatřením použitelným v obdobných situacích podle vnitrostátního práva a nesmějí v praxi znemožňovat či nadměrně ztěžovat žadatelům výkon práv přiznaných tímto nařízením.
3.   V případě potíží při výkladu nebo používání tohoto nařízení, které by mohly ohrozit práva osoby, na kterou se toto nařízení vztahuje, se instituce příslušného státu nebo státu pobytu dotyčné osoby obrátí na instituci dotčeného členského státu nebo instituce dotčených členských států. Pokud nelze během přiměřené doby najít řešení, mohou uvedené orgány požádat Správní komisi, aby zasáhla.“
Článek 94 nařízení č. 1408/71 upravující přechodná ustanovení pro zaměstnané osoby stanovil ve druhém odstavci:
„Všechny doby pojištění a případně všechny doby zaměstnání nebo bydlení získané podle právních předpisů členského státu před 1. říjnem 1972 nebo přede dnem, od kterého je toto nařízení použitelné na území uvedeného členského státu nebo na jeho části, se berou v úvahu při stanovení nároků získaných podle tohoto nařízení.“
Příloha IV část C nařízení č. 1408/71 byla nadepsána „Případy [uvedené] v čl. 46 odst. 1 písm. b) nařízení, ve kterých lze upustit od výpočtu dávky podle čl. 46 odst. 2 nařízení“. Pod bodem B „Bulharsko“ bylo uvedeno:
„Všechny žádosti o důchody za doby pojištění a starobní důchody, invalidní důchody nárokované z důvodu celkového onemocnění a pozůstalostní důchody odvozené z výše uvedených důchodů.“
Příloha VII uvedeného nařízení nadepsaná „Případy, kdy osoba podléhá současně právním předpisům dvou členských států“ stanovila v bodě 2:
„Pokud je osoba samostatně výdělečně činná v Bulharsku a vykonává závislou činnost v kterémkoli jiném členském státě.“
Bulharské právo
Článek. 4 odst. 3 KSO stanoví:
„Pro případ invalidity z důvodu nemoci, ve stáří a pro případ smrti jsou povinně pojištěny:
[...]
5.
osoby, které pracují, avšak nejsou zaměstnanci a pobírají měsíčně odměnu, která je po odečtení výdajů uznaných právními předpisy vyšší nebo rovná minimální mzdě, pokud nejsou v příslušném měsíci pojištěny na jiném základě.
6.
osoby, které pracují, avšak nejsou zaměstnanci a jsou v příslušném měsíci pojištěny na jiném základě, bez ohledu na výši odměny.
[...]“
Rozsudkem č. 5 ze dne 29. června 2000 prohlásil Konstitucionen sad (Ústavní soud) povinnost důchodců, kteří vykonávají samostatně výdělečnou činnost, pojistit se a odvádět příspěvky, za neslučitelnou s ústavou. Tito penzisté vykonávající samostatně výdělečnou činnost nicméně mohou pro případ všech tří pojistných událostí uvedených v čl. 4 odst. 3 KSO uzavřít dobrovolné pojištění.
Článek 94 KSO nazvaný „Datum přiznání důchodu“ ve znění použitelném na osoby samostatně výdělečně činné v době od 27. prosince 2005 do 31. prosince 2011 v prvním odstavci stanovil:
„Důchody se přiznávají ke dni vzniku nároku, a pokud jde o starobní důchody, ke dni skončení pojištění, jestliže byla žádost společně s požadovanými dokumenty podána ve lhůtě šesti měsíců ode dne vzniku nároku nebo případně ode dne skončení pojištění. Jsou-li dokumenty podány po uplynutí šestiměsíční lhůty ode dne vzniku nároku nebo případně ode dne skončení pojištění, přiznávají se důchody ke dni podání dokumentů.“
Povinnost ukončit pojištění stanovená článkem 94 KSO byla pro osoby samostatně výdělečně činné zrušena od 1. ledna 2012.
Článek 114 KSO nadepsaný „Vrácení neoprávněně vyplacených částek“ stanoví v prvním odstavci:
„Neoprávněně získané dávky příjemce vrátí spolu s úroky [...]“
Článek 9 odst. 3 a 5 přechodných a závěrečných ustanovení KSO stanoví:
„3.   Do doby pojištění pro účely odchodu do důchodu se zahrne i doba, během níž dotyčné osoby dosáhly věku uvedeného v čl. 68 prvním a druhém pododstavci, ale nesplňují podmínku pěti let placení příspěvků před vznikem nároku na důchod a během níž byly odváděny příspěvky na pojištění vypočtené na základě minimálního příjmu zaručeného osobám samostatně výdělečně činným stanoveného na základě zákona o financování státního povinného pojištění ke dni placení těchto příspěvků, pokud se uvedená doba nepovažuje za dobu pojištění podle jiného ustanovení tohoto zákoníku.
[...]
5.   V případě doby pojištění získané na základě třetího odstavce vzniká nárok na důchod ke dni zaplacení příspěvků na sociální pojištění nebo ke dni potvrzení splátkového kalendáře na úhradu těchto příspěvků.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 18. ledna 2007 požádala S. Somova o přiznání starobního důchodu, přičemž uvedla, že pracovala v Bulharsku od 18. ledna 1957 do 31. května 1996 a že od 4. června 1996 již není pojištěna. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 6. února 2007 z důvodu, že S. Somova, která po celkovou dobu pojištění v délce 33 let, 11 měsíců a 17 dnů odváděla v Bulharsku příspěvky, nesplnila podmínky věku a příspěvkových let požadované bulharským zákonem.
Dne 22. června 2007 požádala S. Somova na základě článku 9 přechodných a závěrečných ustanovení KSO, ve znění účinném v rozhodné době, o přiznání nároku na starobní důchod. Tento článek podmiňoval přiznání nároku na starobní důchod doplacením příspěvků za zbývající dobu chybějícího pojištění v délce 2 let 6 měsíců a 17 dnů. Rozhodnutím ze dne 5. července 2007 byl na žádost S. Somové stanoven splátkový kalendář na úhradu chybějících příspěvků.
Téhož dne dcera S. Somové jednající jako její zmocněnkyně písemně potvrdila, že její matka po 4. červnu 1996 nepracovala a nebyla pojištěna.
Rozhodnutím ze dne 11. července 2007 byl S. Somové přiznán starobní důchod v minimální výši ke dni 5. července 2007. Tato částka byla několikrát změněna.
V návaznosti na žádost o přiznání starobního důchodu podanou S. Somovou v roce 2011 u příslušného rakouského orgánu sociálního zabezpečení obdržela SUSO dne 20. září 2011 od tohoto orgánu formuláře E 001/AT a E 205/AT. Z těchto formulářů vyplývá, že S. Somova byla v době od října 1995 do prosince 2000 a v době od ledna 2001 do července 2011 sociálně pojištěna v Rakousku jako osoba samostatně výdělečně činná ve smyslu rakouského federálního zákona o sociálním zabezpečení. V předmětné době vykonávala v Rakousku povolání zemědělkyně.
SUSO z toho vyvodila, že S. Somova nepřestala ke dni 5. července 2007, tedy ke dni přiznání starobního důchodu, odvádět příspěvky na sociální zabezpečení. Z toho důvodu SUSO třemi rozhodnutími zrušila rozhodnutí o přiznání starobního důchodu S. Somové, jakož i rozhodnutí o zvýšení jeho částky, a nařídila vrácení částek, které jí byly vyplaceny, a to i s úroky.
Odvolání S. Somové podané proti těmto rozhodnutím byla zamítnuto rozhodnutím SUSO ze dne 2. prosince 2011. Tento orgán měl za to, že se potvrzení zmocněnkyně S. Somové ze dne 5. července 2007 netýkalo pouze přerušení jejího sociálního pojištění v Bulharsku, jelikož S. Somova byla podle článku 84a nařízení č. 1408/71 povinna informovat bulharský orgán sociálního zabezpečení o svém pojištění v jiném členském státě. Kromě toho mělo být podle čl. 44 odst. 2 a článku 45 tohoto nařízení přihlédnuto k době pojištění S. Somové v Rakousku, avšak bez použití článku 9 přechodných a závěrečných ustanovení KSO.
S. Somova je toho názoru, že skutečnost, že byla v době žádosti o důchod v Bulharsku pojištěna v Rakousku, není podle jejího tvrzení relevantní, jelikož se jednalo o účast na pojištění v systému sociálního zabezpečení jiného členského státu.
Za těchto podmínek se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba vykládat čl. 48 první pododstavec [SFEU] a článek 49 [SFEU] za okolností [věci v původním řízení] v tom smyslu, že nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení [dotčené v původním řízení], [tj.] čl. 94 odst. 1 [KSO] upravujícímu požadavek na přerušení pojištění jakožto základ pro přiznání starobního důchodu státnímu příslušníku členského státu, který v okamžiku podání žádosti o důchod pracuje jako osoba samostatně výdělečně činná v jiném členském státě a spadá do oblasti působnosti [nařízení č. 1408/71]?
2)
Je třeba vykládat čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 ve světle čl. 48 prvního pododstavce písm. a) SFEU v tom smyslu, že připouští výjimku z pravidla sčítání dob pojištění, které byly v jiném členském státě získány dříve, než nařízení začal uplatňovat členský stát, ve kterém byla podána žádost o důchod, tím, že uvedené ustanovení dává pojištěnci právo vybrat si, zda tyto doby uvede pro sčítání, a posoudit nezbytnost sčítání, pokud doba, která byla získána výhradně podle právních předpisů státu, ve kterém je podána žádost, nepostačuje ke vzniku nároku na důchod a dostatečná doba může být získána pouze doplacením příspěvků na sociální pojištění?
Umožňuje za těchto okolností čl. 48 první pododstavec písm. a) SFEU, aby vyloučení aplikace čl. 46 odst. 2 nařízení č. 1408/71 o sčítání dob pojištění ode dne použitelnosti tohoto nařízení záviselo na rozhodnutí pojištěnce v tom smyslu, že tato osoba neuvede ve své žádosti o důchod doby pojištění získané v jiném členském státě?
3)
Je třeba vykládat čl. 12 odst. 1 nařízení č. 1408/71 v tom smyslu, že brání takovému uznání doby pojištění na základě doplacení příspěvků, které v bulharském právu stanoví článek 9 třetí odstavec [přechodných a závěrečných ustanovení KSO], pokud, jako je tomu ve sporu v původním řízení, dochází k souběhu takto uznaných dob pojištění s dobami pojištění, které byly získány podle právních předpisů jiného členského státu?
4)
Je třeba vykládat čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1408/71 v tom smyslu, že připouští, aby členský stát napříště zastavil vyplácení důchodu a požadoval vrácení všech plateb starobního důchodu přiznaného svým státním příslušníkům podle vnitrostátního práva, pokud byly podmínky [tohoto] nařízení splněny pouze v okamžiku přiznání důchodu a důvody pro toto přiznání vycházely výhradně z vnitrostátních právních předpisů (a to, že v době přiznání důchodu nebylo pojištění v jiném členském státě přerušeno, že doba pojištění byla uznána na základě doplacení příspěvků podle vnitrostátního práva, aniž se přihlíželo k dobám pojištění, které byly získány v okamžiku přiznání důchodu v jiném členském státě) a nejsou uvedeny důvody, podle kterých měl být důchod stanoven v jiné výši?
V případě, že je přípustné vrácení plateb důchodu, vyplývá z unijních právních zásad rovnocennosti a efektivity, že jsou splatné i úroky, pokud vnitrostátní právní předpisy členského státu pro případ vrácení důchodu poskytovaného na základě mezinárodní smlouvy žádné platby úroků nestanoví?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti otázek
Irsko má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že věc v původním řízení má čistě vnitrostátní povahu a její vyřešení nevyžaduje použití ani výklad unijního práva. V této souvislosti tento členský stát zejména tvrdí, že předkládací rozhodnutí neobsahuje dostatečné údaje o skutkových a právních okolnostech věci v původním řízení, které jasně prokazují případný dopad unijního práva na vyřešení této věci.
Tyto argumenty nelze uznat. Je totiž nutné připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora nelze pravidla Smlouvy o FEU v oblasti volného pohybu osob a akty přijaté k jejich provedení použít na situace, které nevykazují žádnou spojitost s jakoukoliv ze situací upravených právem Unie a jejichž všechny relevantní prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (viz rozsudek Dereci a další, C‑256/11,
EU:C:2011:734
, bod 60 a citovaná judikatura).
Věc v původním řízení se sice týká hlavně podmínky uložené v čl. 94 odst. 1 KSO, která podmiňuje přiznání nároku na starobní důchod přerušením účasti na sociálním pojištění, avšak posuzovanou situaci nelze kvalifikovat jako situaci čistě vnitrostátní, týkající se určitého členského státu. V době podání žádosti o starobní důchod pracovala totiž S. Somova jakožto osoba samostatně výdělečně činná v Rakousku a využívala tak práva na svobodu usazování na základě článku 49 SFEU.
Kromě toho předkládající soud konstatoval, že některé doby pojištění S. Somové získané v režimu důchodového pojištění v Rakousku se překrývaly s podobnými dobami pojištění v Bulharsku, a to zejména doba v délce 2 let, 6 měsíců a 17 dnů, kterou S. Somova získala doplacením dodatečných příspěvků na základě čl. 9 odst. 3 přechodných a závěrečných ustanovení KSO. Tuto situaci přitom v zásadě upravují ustanovení nařízení č. 1408/71.
Předběžné otázky jsou tudíž přípustné.
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 48 SFEU a 49 SFEU brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 94 odst. 1 KSO, podle něhož podléhá přiznání nároku na starobní důchod předchozímu splnění podmínky spočívající v přerušení placení příspěvků na sociální pojištění spojené s činnostmi vykonávanými v jiném členském státě.
K existenci omezení
Stran otázky, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, představuje omezení volného pohybu pracovníků, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že nařízení č. 1408/71 nezavádí společný systém sociálního zabezpečení, ale umožňuje, aby nadále existovaly rozdílné vnitrostátní systémy, a jeho jediným cílem je zajistit koordinaci těchto vnitrostátních systémů. Členské státy si tedy ponechávají pravomoc organizovat své systémy sociálního zabezpečení (viz rozsudek Salgado González, C‑282/11,
EU:C:2013:86
, bod 35 a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že na úrovni Evropské unie nedošlo k harmonizaci, jsou zejména podmínky, které zakládají nárok na dávky, stanovovány právními předpisy každého členského státu (rozsudek Salgado González,
EU:C:2013:86
, bod 36 a citovaná judikatura).
Při výkonu této pravomoci však členské státy musí dodržovat unijní právo a především ustanovení Smlouvy týkající se svobody pohybu a pobytu na území členských států, která je přiznána každému občanovi Unie (rozsudek Salgado González,
EU:C:2013:86
, bod 37 a citovaná judikatura).
Je třeba rovněž připomenout, že veškerá ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob mají za cíl usnadnit příslušníkům členských států Unie na jejím území výkon výdělečné činnosti jakékoli povahy a brání opatřením, jež by mohla tyto státní příslušníky znevýhodňovat, budou-li si přát vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského státu (viz zejména rozsudky Bosman, C‑415/93,
EU:C:1995:463
, bod 94, jakož i ITC, C‑208/05,
EU:C:2007:16
, bod 31 a citovaná judikatura).
Vnitrostátní předpisy, které pracovníkovi, jenž je příslušníkem některého členského státu, brání nebo ho odrazují od toho, aby opustil stát svého původu za účelem výkonu práva na volný pohyb, proto tvoří překážku této svobody, i když jsou používány nezávisle na státní příslušnosti dotčených pracovníků (viz zejména rozsudky Bosman,
EU:C:1995:463
, bod 96; ITC,
EU:C:2007:16
, bod 33, jakož i Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12,
EU:C:2013:799
, bod 30 a citovaná judikatura).
Ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob brání proto veškerým opatřením, která i když se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, mohou bránit příslušníkům Unie ve výkonu základních svobod zaručených Smlouvou nebo tento jejich výkon učinit méně přitažlivým (v tomto smyslu viz rozsudky Gouvernement de la Communauté française a gouvernement wallon, C‑212/06,
EU:C:2008:178
, bod 45, jakož i Casteels, C‑379/09,
EU:C:2011:131
, bod 22).
Z toho vyplývá, že bulharský zákonodárce má pravomoc upravit ve svém právním řádu podmínky přiznání starobního důchodu za předpokladu, že nejsou diskriminační na základě státní příslušnosti žadatelů a nebrání osobám s nárokem na starobní důchod ve výkonu základních svobod zaručených Smlouvou nebo je od tohoto výkonu neodrazují.
Ve věci v původním řízení se čl. 94 odst. 1 KSO uplatňuje bez rozdílu na všechny zaměstnané osoby, které pracovaly v Bulharsku, a není tedy diskriminační na základě státní příslušnosti dotyčných pracovníků.
Pokud jde o případnou překážku základních svobod, postačí uvést, že toto ustanovení k přiznání nároku na starobní důchod ukládá, aby došlo k formálnímu přerušení placení příspěvků ve formě ukončení profesní činnosti. Bulharská vláda na jednání potvrdila, že ke splnění této podmínky postačuje velmi krátké přerušení v délce jednoho dne. Navíc pojištěnec nepozbývá podle vyjádření této vlády po přiznání nároku na důchod práva na výkon takové činnosti a může takový starobní důchod kumulovat s výdělečnou profesní činností.
Takové přerušení placení příspěvků, byť je snadné pro zaměstnance činného v Bulharsku, může být obtížné nebo zcela nemožné pro pracovníka, který výkonem profesní činnosti jakožto zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná v jiném členském státě využívá svobody pohybu nebo svobody usazování. Zvláště administrativní úkony, které mohou být důsledkem tohoto přerušení v jiném členském státě, by mohly pracovníka, který se nachází v podobné situaci jako S. Somova, motivovat či dokonce nutit k tomu, aby pro účely přiznání starobního důchodu na základě bulharské právní úpravy ukončil svou profesní činnost na předem neurčitelnou dobu, která bude delší než jeden den, který vyžadují tyto právní předpisy.
Takové přerušení by přitom mohlo ohrozit pokračování profesní činnosti osoby samostatně výdělečně činné a vést k její nejisté profesní situaci, vzhledem k tomu, že v důsledku tohoto přerušení by neměla žádnou záruku, že bude moci v této činnosti pokračovat nebo si najít jinou.
Jak uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, toto přerušení by mohlo mít po návratu uvedeného pracovníka do zaměstnání negativní dopady na výdělek, průběh jeho kariéry a postup v ní, například ve formě ztráty nároků na placenou dovolenou, nižší kariérní zařazení nebo méně odpracovaných let.
Z toho vyplývá, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je čl. 94 odst. 1 KSO, může bránit osobám s nárokem na starobní důchod na základě bulharských právních předpisů ve výkonu profesní činnosti v jiném členském státě, nebo je od tohoto výkonu odrazovat, a představuje tedy překážku volného pohybu a zejména svobody usazování, která je upravena v článku 49 SFEU.
K odůvodnění omezení
Opatření, které narušuje základní svobody, může být přípustné pouze tehdy, když sleduje legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. Navíc musí být v takovém případě způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nesmí překračovat meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudky ITC,
EU:C:2007:16
, bod 37, jakož i Wencel, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, bod 70 a citovaná judikatura).
Úvodem je nutné uvést, že bulharská vláda při jednání potvrdila, že si pojištěnec po přiznání nároku na starobní důchod zachovává právo vykonávat činnost a může tento starobní důchod kumulovat s výdělečnou profesní činností. Mezi vyplácením takového důchodu na základě bulharského práva a ukončením výdělečné profesní činnosti proto neexistuje nutně daný a přímý vztah.
Bulharská vláda na jednání také uvedla, že cíl čistě formálního požadavku na přerušení takové činnosti je neznámý nebo dokonce neexistuje. Tato vláda dodala, že tento požadavek je bezvýznamný a nelogický, že ustanovení, které požadavek stanovilo, bylo pro samostatně výdělečné osoby zrušeno s účinností od 1. ledna 2012, a že v současné době je zvažována možnost tohoto zrušení ve vztahu k zaměstnancům.
Je tedy třeba konstatovat, že uvedený požadavek není odůvodněn cílem nějakého obecného zájmu, jehož dosažení by měl zaručit.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU brání takovému vnitrostátnímu ustanovení členského státu, jako je čl. 94 odst. 1 KSO, podle něhož podléhá přiznání nároku na starobní důchod předchozímu splnění podmínky spočívající v přerušení placení příspěvků na sociální pojištění za činnosti vykonávané v jiném členském státě.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 45, čl. 46 odst. 2 a čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 musí být vykládány v tom smyslu, že mají kogentní povahu nebo v tom smyslu, že poskytují sociálně pojištěným osobám možnost volby v tom směru, že pro účely určení nároků vzniklých v jednom členském státě nebudou započteny doby pojištění získané v jiném členském státě před datem počátku uplatňování tohoto nařízení v tomto prvním členském státě.
Budeme-li se nejprve zabývat čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71, postačí připomenout, že uvádí, že pro stanovení nároků získaných podle ustanovení uvedeného nařízení se berou v úvahu všechny doby pojištění a případně všechny doby zaměstnání nebo bydlení získané podle právních předpisů členského státu před 1. říjnem 1972 nebo přede dnem, od kterého je toto nařízení použitelné na území uvedeného členského státu nebo na jeho části.
Kogentní charakter tohoto ustanovení jasně vyplývá z jeho jednoznačného znění a zejména z výrazu ve francouzské verzi „est prise en considération“ (bere se v úvahu). Toto konstatování plyne i z dalších jazykových verzí nařízení č. 1408/71, jež neposkytují prostor pro jakékoli spory ohledně závazné povahy uvedeného ustanovení.
Tento doslovný výklad čl. 94 odst. 2 uvedeného nařízení je podpořen ustálenou judikaturou Soudního dvora, podle které ustanovení uvedeného nařízení určující použitelné právní předpisy tvoří systém kolizních norem, jehož celková povaha má za následek, že je vnitrostátním zákonodárcům odňata pravomoc určovat v této oblasti rozsah působnosti a podmínky použití jejich vnitrostátních právních předpisů, pokud jde o osoby, na něž se vztahují, a pokud jde o území, na němž vnitrostátní právní předpisy zakládají právní účinky (viz zejména rozsudek van Delft a další, C‑345/09,
EU:C:2010:610
, bod 51, jakož i citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že jsou tedy kolizní normy upravené nařízením č. 1408/71 pro členské státy kogentní, nelze tím spíše připustit, aby sociálně pojištěné osoby, na které se tyto normy vztahují, mohly mařit jejich účinky tím, že by měly možnost se jim vyhnout. Použití systému kolizních norem zavedeného tímto nařízením totiž závisí pouze na objektivní situaci, v jaké se dotyčný pracovník nachází (rozsudek van Delft a další,
EU:C:2010:610
, bod 52 a citovaná judikatura).
V této souvislosti již Soudní dvůr judikoval, že pokud jde o migrující pracovníky, neposkytuje Smlouva o FEU, a zejména její článek 45, ani nařízení č. 1408/71 těmto pracovníkům možnost vzdát se předem práv vyplývajících z mechanismu zavedeného zejména čl. 28 odst. 1 uvedeného nařízení (rozsudek van Delft a další,
EU:C:2010:610
, bod 53 a citovaná judikatura).
Kromě toho platí, že jestliže nařízení č. 1408/71 poskytuje sociálně pojištěným osobám, které spadají do jeho oblasti působnosti, právo volby použitelných právních předpisů, činí tak výslovně (rozsudek van Delft a další,
EU:C:2010:610
, bod 54 a citovaná judikatura).
Článek 94 odst. 2 uvedeného nařízení má tedy kogentní charakter. Členské státy, příslušné orgány ani sociálně pojištěné osoby spadající do jeho působnosti se od něj nemohou odchýlit.
Je třeba konstatovat, že kogentní charakter má rovněž článek 45 a čl. 46 odst. 2 tohoto nařízení, jelikož podle svého znění neposkytují pojištěnci, na něhož se vztahují, žádné právo volby (obdobně viz rozsudek van Delft a další,
EU:C:2010:610
, bod 57). Pojištěnec se proto nemůže vzdát jejich použití tím, že ve své žádosti o přiznání nároku na starobní důchod podle právních předpisů členského státu neuvede doby pojištění získané v jiném členském státě.
Toto konstatování je podpořeno čl. 84a odst. 1 nařízení č. 1408/71, podle něhož instituce a osoby, na které se vztahuje toto nařízení, mají povinnost se vzájemně informovat a spolupracovat za účelem řádného provádění uvedeného nařízení. V této souvislosti musí dotyčné osoby co nejdříve uvědomit instituce příslušného státu a státu bydliště o všech změnách své osobní nebo rodinné situace, které mají vliv na jejich nárok na dávky poskytované na základě tohoto nařízení.
Z toho vyplývá, jak uvedlo Irsko ve svém písemném vyjádření, že žadatel o dávky sociálního zabezpečení nemá právo předložit kusý přehled svého profesního života a dob pojištění s cílem získat finanční výhodu.
Kogentní povaha článku 45 a čl. 46 odst. 2 nařízení č. 1408/71 proto pojištěné osobě neumožňuje, aby se vyhnula použití, ze strany příslušné instituce členského státu, v němž je podána žádost o starobní důchod, pravidel o souběhu všech dob pojištění a pravidla o výpočtu skutečné výše této dávky v poměru k délce dob pojištění získaných před datem počátku uplatňování tohoto nařízení na území tohoto členského státu, v jiném členském státě.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že článek 45, čl. 46 odst. 2 a čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 musí být vykládány v tom smyslu, že sociálně pojištěným osobám neposkytují možnost volby v tom směru, že pro účely určení nároků vzniklých v jednom členském státě nebudou započteny doby pojištění získané v jiném členském státě před datem počátku uplatňování tohoto nařízení v tomto prvním členském státě.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 12 odst. 1 nařízení č. 1408/71 vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 9 odst. 3 přechodných a závěrečných ustanovení KSO, v rozsahu, v němž toto ustanovení upravuje doplacení příspěvků za chybějící doby pojištění, když, tak jako ve věci v původním řízení, se takto doplacená doba překrývá s dobami pojištění, které byly získány podle právních předpisů jiného členského státu.
V této souvislosti z odpovědi na druhou otázku vyplývá, že článek 45, čl. 46 odst. 2 a čl. 94 odst. 2 uvedeného nařízení mají kogentní povahu.
Příslušné bulharské orgány měly proto při přiznání starobního důchodu S. Somové na základě bulharských právních předpisů povinnost podle článku 45 tohoto nařízení zohlednit doby pojištění získané v Bulharsku a Rakousku.
Jak totiž vyplývá ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, doby pojištění získané S. Somovou v Rakousku postačovaly ke kompenzaci doby, během níž nebyla S. Somova pojištěná podle bulharského práva. Vzhledem k tomu, že kumulace dob pojištění S. Somové v Bulharsku a Rakousku na základě článku 45 nařízení č. 1408/71 postačovala k zajištění jejího nároku na starobní důchod na základě bulharských předpisů, nebyly bulharské orgány oprávněné uložit jí povinnost doplatit dobu pojištění na základě čl. 9 odst. 3 přechodných a závěrečných ustanovení KSO.
Vzhledem k výše uvedenému a ve světle odpovědi na druhou otázku není třeba na třetí otázku samostatně odpovídat.
Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda v takovém případě, jako je případ, o který se jedná v původním řízení, brání čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1408/71 právní úpravě členského státu, která tomuto státu umožňuje přerušit vyplácení starobního důchodu a vymáhat zpět veškeré vyplacené částky. Tento soud se dále táže, zda částky musí být z hlediska zásad rovnocennosti a efektivity unijního práva vráceny spolu s úroky, když vnitrostátní právo nestanoví úhradu úroků v případě zpětného vymáhání důchodu poskytnutého podle mezinárodní dohody.
Z článku 12 odst. 2 uvedeného nařízení vyplývá, že ustanovení právních předpisů členského státu upravující snížení dávek v případě souběhu s jinými dávkami sociálního zabezpečení nebo s jinou formou příjmu se v zásadě uplatňují vůči osobám, jimž jsou vypláceny dávky k tíži tohoto členského státu.
Je třeba také připomenout, že podle bulharského práva je možné kumulovat výdělečnou profesní činnost a pobírání starobního důchodu.
Za těchto okolností je nutné konstatovat, že se čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1408/71 nepoužije na souběh příjmů z profesní činnosti a dávek sociálního zabezpečení, o které se jedná ve věci v původním řízení.
Na čtvrtou předběžnou otázku není proto třeba odpovídat.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Článek 49 SFEU brání takovému vnitrostátnímu ustanovení členského státu, jako je čl. 94 odst. 1 zákoníku sociálního zabezpečení (Kodex za socialnoto osigurjavane), podle něhož podléhá přiznání nároku na starobní důchod předchozímu splnění podmínky spočívající v přerušení placení příspěvků na sociální pojištění v souvislosti s činností vykonávanou v jiném členském státě.

2)
Článek 45, čl. 46 odst. 2 a čl. 94 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, pozměněným nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006, musí být vykládány v tom smyslu, že sociálně pojištěným osobám neposkytují možnost volby v tom směru, že pro účely určení nároků vzniklých v jednom členském státě nebudou započteny doby pojištění získané v jiném členském státě před datem počátku uplatňování tohoto nařízení v tomto prvním členském státě.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.