CELEX: 62012CJ0247
Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv 80/987/EEG
Direktiv 2002/74/EG
Direktiv 2008/94/EG
Artiklarna 2 och 3
Skyldighet att garantera arbetstagarnas fordringar
Möjlighet att begränsa garantin till att omfatta fordringar som uppkom innan ett beslut om att inleda ett företagsrekonstruktionsförfarande registrerades i handelsregistret
Beslut om att inleda ett företagsrekonstruktionsförfarande
Verkningar
Arbetsgivarens fortsatta verksamhet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 2.1 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (
EGT L 283, s. 23
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 (
EGT L 270, s. 10
) (nedan kallat direktiv 80/987).
Begäran har framställts i ett mål mellan Meliha Veli Mustafa (nedan kallad klaganden) och Direktor na fond ”Garantirani vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite” kam Natsionalnia osiguritelen institut (Direktör för fonden ”Arbetstagarnas garanterade fordringar” vid det nationella socialförsäkringsinstitutet) (nedan kallad Direktor), angående denne senares beslut att inte bevilja klaganden betalning av fordringar som denne hade mot sin arbetsgivare som är föremål för ett insolvensförfarande.
Tillämpliga bestämmelser
Unionslagstiftning
Eftersom direktiv 80/987, i dess ursprungliga lydelse, hade ändrats flera gånger och på ett väsentligt sätt, i synnerhet genom direktiv 2002/74, beslutades det att kodifiera direktiv 80/987 genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EUT L 283, s. 36
), för att skapa klarhet och överskådlighet.
I skäl 4 i direktiv 2008/94, vars lydelse är i princip identisk med den i skäl 5 i direktiv 2002/74, fastslås följande:
”För att säkerställa ett rättvist skydd för de berörda arbetstagarna bör man definiera insolvens i enlighet med utvecklingen av lagstiftningen i medlemsstaterna på detta område och detta begrepp bör även avse andra insolvensförfaranden än likvidationsförfaranden. I syfte att fastställa garantiinstitutionens betalningsskyldighet bör medlemsstaterna i detta sammanhang ha möjlighet att föreskriva att en insolvenssituation som leder till flera insolvensförfaranden ska hanteras som om det gällde ett enda insolvensförfarande.”
I artikel 2.1 i direktiv 2008/94 föreskrivs följande:
”I detta direktiv ska en arbetsgivare anses vara insolvent när en ansökan har inlämnats om att inleda ett kollektivt förfarande som grundas på arbetsgivarens insolvens i enlighet med respektive medlemsstats lagar och andra författningar och som innebär att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare eller en person som utövar en liknande funktion utses, samt när den myndighet som är behörig enligt dessa lagar och andra författningar
а)
har beslutat att inleda ett förfarande, eller
b)
har fastställt att arbetsgivarens företag eller verksamheter definitivt har upphört och att befintliga tillgångar är otillräckliga för att motivera att förfarandet inleds.”
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att se till att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
De utestående lönefordringar som garantiinstitutionen övertar avser en period före och/eller, i förekommande fall, efter ett datum som fastställts av medlemsstaterna.”
Artikel 4.1 och 4.2 i direktiv 2008/94 har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3.
2.   Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1, ska de fastställa den period för vilken garantiinstitutionen ska betala utestående fordringar. Denna period får dock inte vara kortare än en period som omfattar lönen för de tre senaste månaderna av anställningsförhållandet före och/eller efter det datum som avses i artikel 3 andra stycket.
Medlemsstaterna får bestämma att denna minimiperiod på tre månader ska infalla under en referensperiod som inte får vara kortare än sex månader.
De medlemsstater som föreskriver en referensperiod på minst 18 månader får begränsa den period för vilken garantiinstitutionen ska betala de utestående fordringarna till åtta veckor. I sådana fall ska de för arbetstagarna mest fördelaktiga perioderna användas vid beräkningen av minimiperioden.”
I artikel 11 första stycket i detta direktiv föreskrivs följande:
”Detta direktiv ska inte påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är gynnsammare för arbetstagarna.”
Bulgarisk lagstiftning
Artikel 6 i lagen om arbetstagares garanterade fordringar vid arbetsgivarens insolvens (Zakon za garantiranite vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite pri nesastoyatelnost na rabotodatelja), i dess lydelse av den 5 mars 2011, (nedan kallad lagen om arbetstagarnas garanterade fordringar) har följande lydelse:
”Arbetstagarens rätt … till garanterade fordringar uppstår dagen för registreringen i handelsregistret av det beslut genom vilket
1.
företagsrekonstruktionsförfarandet inleddes,
2.
företagsrekonstruktionsförfarandet inleddes samtidigt som gäldenären förklarades vara insolvent,
3.
företagsrekonstruktionsförfarandet inleddes, verksamheten upphörde, gäldenären förklarades vara insolvent, och förfarandet avbröts på grund av att tillgångarna inte räckte till för att täcka kostnaderna för förfarandet.”
I enlighet med artikel 22.1 punkt 1 i lagen om arbetstagarnas garanterade fordringar garanteras fordringar som motsvarar de tre senaste utestående månadslönerna samt semesterersättning för de sex senaste månaderna som föregår den månad under vilken det beslut som avses i artikel 6 i denna lag registrerades, dock utan att överstiga det maximala belopp som kan garanteras i sådana fall, om arbetstagaren varit anställd av samma arbetsgivare under minst tre månader.
Enligt artikel 25 i lagen om arbetstagarnas garanterade fordringar garanteras fordringar efter begäran som den anställde ska lämna in inom 30 dagar från det att beslutet enligt artikel 6 i denna lag registrerades.
Enligt artikel 607.1 i handelslagen (Targovski zakon), i dess lydelse av den 3 maj 2011 (nedan kallad TZ), är målet med företagsrekonstruktionsförfarandet att säkerställa dels en rättvis behandling av borgenärerna, dels möjligheten att rekonstruera gäldenärens verksamhet.
I artikel 630.1 TZ regleras innehållet i det beslut genom vilket företagsrekonstruktionsförfarandet inleds. Detta beslut ska innehålla, för det första, en fastställelse av att gäldenären är insolvent och av den tidpunkt då insolvensen inträdde, för det andra, ett formellt inledande av insolvensförfarandet, för det tredje, ett förordnande av en tillfällig förvaltare, för det fjärde, ett tillstånd att ta gäldenärens egendom i anspråk eller att vidta andra säkerhetsåtgärder och, för det femte, en fastställelse av tidpunkten för det första borgenärssammanträdet.
Enligt artikel 710 TZ ska rätten förklara gäldenären insolvent om den plan som avses i artikel 696 TZ inte har föreslagits inom den lagstadgade fristen eller om den plan som föreslagits inte godkänts eller bekräftats, eller i de fall som avses i artiklarna 630.2, 632.1 och 709.1 TZ.
I ”beslutet om insolvensförklaring”, vars innehåll regleras i artikel 711 TZ, ska rätten, för det första, förklara gäldenären insolvent och förordna om att verksamheten ska upphöra, för det andra, förordna om att gäldenärens samtliga tillgångar ska tas i anspråk, för det tredje, upphäva befogenheterna för gäldenärens organ, för det fall att gäldenären är en juridisk person, för det fjärde, frånta gäldenären rätten att råda över konkurstillgångarna, och, för det femte, förordna om att tillgångarna ska avyttras och delas ut.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Klaganden i målet vid den nationella domstolen var mellan den 19 juni 2006 och den 20 april 2011, utan avbrott, anställd hos och arbetade för Orfey – Kardzhali EOOD (nedan kallat Orfey).
I beslut av den 25 februari 2010, som meddelades med stöd av artikel 630.1 TZ, konstaterade Okrazhen sad Kardzhali att Orfey var insolvent från och med den 22 juli 2009, inledde ett företagsrekonstruktionsförfarande, förordnade om att Orfeys verksamhet skulle fortsätta, utsåg en provisorisk konkursförvaltare och fastställde datum för det första borgenärssammanträdet. Detta beslut registrerades i handelsregistret den 2 mars 2011.
I beslut av den 13 maj 2011, som meddelades med stöd av artiklarna 710 och 711 TZ, förklarade Okrazhen sad Kardzhali att Orfey var insolvent, förordnade om att bolaget skulle upphöra med sin verksamhet och om avyttring och utdelning av tillgångarna. Detta beslut registrerades i handelsregistret den 20 maj 2011.
Det är utrett att klaganden i målet vid den nationella domstolen har exigibla, utestående fordringar mot Orfey för dels bruttolön för april 2011, dels semesterersättning som också uppkommit efter den 2 mars 2010. I skriftlig begäran av den 16 juni 2011 begärde klaganden betalning av dessa fordringar ur garantifonden.
Direktor avslog klagandens begäran med hänvisning till dels att begäran inte gjorts inom den lagstadgade fristen på 30 dagar från och med den dag då beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret, dels att de påstådda fordringarna uppkommit efter denna registrering. Garantifonden omfattar nämligen enbart fordringar avseende lön eller ersättning som uppkommit de senaste sex månaderna före den månad då beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret.
Klaganden överklagade detta beslut till Administrativen sad Kardzhali, som ogillade överklagandet med hänvisning till att fordringarna uppkommit efter det att beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet mot Orfey registrerades i handelsregistret. Klaganden överklagade då till Varhoven administrativen sad.
Denna domstol har angett att det nationella målet bland annat avser frågan huruvida garantin också omfattar en arbetstagares fordringar mot sin arbetstagare, vilka uppkommit dels efter det att beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet mot denna arbetsgivare registrerades i handelsregistret, dels innan det att beslutet om insolvensförklaring och om att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra samt tillgångarna avyttras och delas ut, registrerades i samma register.
Med hänvisning till att den bulgariska rätten enbart föreskriver en garanti för de av arbetstagarnas fordringar som uppkom före den dag då det första av dessa båda ovannämnda beslut registrerades i handelsregistret, har den hänskjutande domstolen uttryckt tvivel avseende huruvida en sådan nationell lagstiftning är förenlig med direktiv 80/987, särskilt som detta beslut inte ännu innebär en insolvensförklaring eller att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra.
Den hänskjutande domstolen ställer sig frågande till huruvida begreppet insolvens, i den mening som avses i artikel 2 i direktiv 80/987, motsvarar begreppet ”inställning av betalningar” som, enligt bulgarisk rätt, inte konstateras under företagsrekonstruktionsförfarandet, som inleds med stöd av artikel 630.1 TZ, utan efteråt, i samband med det beslut som meddelas med stöd av artikel 711 TZ och i vilket det samtidigt förordnas om att gäldenären ska upphöra med sin verksamhet. Den hänskjutande domstolen vill följaktligen ha klarhet i huruvida nämnda direktiv ska tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en garanti för lönefordringar som uppkommit fram till och med detta beslut.
Det är mot denna bakgrund som Varhoven administrativen sad har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 2.1 i [direktiv 80/987], jämförd med skäl [5] i [direktiv 2002/74], tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att garantera arbetstagarnas fordringar i företagsrekonstruktionsförfarandet under hela detta förfarande fram till och med beslutet genom vilket gäldenären förklaras insolvent, och inte enbart vid den tidpunkt då förfarandet inleds?
2)
Utgör artikel 2.1 i [direktiv 80/987] hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken en garantiinstitution enbart har möjlighet att betala arbetstagares fordringar som avser utestående lön som härrör från ett anställningsförhållande i den mån som dessa fordringar uppkommit före den dag då insolvensförfarandet inleddes, när detta beslut inte innebär att arbetsgivarens verksamhet upphör och arbetsgivaren inte förklaras insolvent?
3)
För det fall att föregående fråga ska besvaras jakande: Har artikel 2.1 i [direktiv 80/987] direkt effekt och kan denna artikel tillämpas direkt av den nationella domstolen?
4)
För det fall att ovanstående frågor ska besvaras jakande: Om det inte finns någon konkret nationell bestämmelse avseende den frist inom vilken en begäran kan lämnas in om att garantiinstitutionen ska garantera arbetstagarnas fordringar som uppkommit före registreringen av beslutet genom vilket arbetsgivaren förklaras insolvent (och vederbörandes verksamhet upphör), kan då, i enlighet med effektivitetsprincipen, den frist på 30 dagar tillämpas vilken föreskrivs i nationell rätt för utövande av denna rätt i andra fall, varvid denna frist börjar löpa från och med den dag då insolvensbeslutet registreras i handelsregistret?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Det ska inledningsvis konstateras att de ställda frågorna visserligen avser tolkningen av direktiv 80/987 men att de i det nationella målet relevanta omständigheterna inträffade efter ikraftträdandet av direktiv 2008/94. Eftersom detta senare direktiv upphäver och i huvudsak återger de relevanta bestämmelserna i direktiv 80/987, och inte föreskriver någon införlivandefrist, bör förevarande prövning därför göras utifrån direktiv 2008/94.
Den första och den andra tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida direktiv 2008/94 ska tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en garanti för arbetstagares fordringar under varje del av det förfarande som avser arbetsgivarens insolvens och, i synnerhet, att direktivet utgör hinder mot att medlemsstaterna föreskriver en garanti som enbart täcker de av arbetstagarnas fordringar som uppkommit innan beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret, trots att detta beslut inte innebär ett krav på att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra.
För att besvara dessa frågor ska domstolen kontrollera, för det första, huruvida ett kollektivt förfarande som grundas på arbetsgivarens ”insolvens”, i den mening som avses i artikel 2.1 i direktiv 2008/94, kan utlösas av ett beslut att inleda ett sådant företagsrekonstruktionsförfarande som det som föreskrivs i bulgarisk rätt, och, för det andra, huruvida artiklarna 3 och 4 i detta direktiv medger att det datum då beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret används såsom referensdatum före vilket arbetstagarnas fordringar kan garanteras.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att två på varandra följande beslut fattades i företagsrekonstruktionsförfarandet. Det första var ett beslut om inledande av förfarandet medan det andra var ett beslut om att verksamheten skulle upphöra. Enligt bulgarisk rätt avser den referensperiod under vilken fordringar garanteras tiden innan beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret. Detta innebär att enbart de av arbetstagarnas fordringar som uppkom före detta datum omfattas av nämnda garanti, medan de som uppkommit senare inte omfattas.
Det ska i första hand erinras om att artikel 2.1 i direktiv 2008/94 är en förutsättning för tillämpning av detta direktiv och därigenom en förutsättning för att den i direktivet föreskrivna garantin ska inträda (se, för ett liknande resonemang, domarna av den 10 juli 1997 i de förenade målen
C-94/95 och C-95/95, Bonifaci m.fl. och Berto m.fl., REG 1997, s. I-3969
, punkt 36, och i mål
C-373/95, Maso m.fl., REG 1997, s. I-4051
, punkt 46).
Det följer av själva lydelsen i artikel 2.1 i direktiv 2008/94 att en arbetsgivare, för att anses vara insolvent, först måste lämna in en ansökan om att inleda ett kollektivt förfarande som grundas på arbetsgivarens insolvens i enlighet med respektive medlemsstats lagar och andra författningar och som innebär att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare eller en person som utövar en liknande funktion utses, samt att den myndighet som är behörig enligt ovannämnda lagar och andra författningar har beslutat att inleda ett förfarande, eller har fastställt att arbetsgivarens företag eller verksamheter definitivt har upphört och att befintliga tillgångar är otillräckliga för att motivera att förfarandet inleds.
Det står följaktligen klart att den garanti som föreskrivs i direktiv 2008/94 enbart kan tillämpas om två villkor är uppfyllda. För det första måste det ha ingetts en ansökan om inledande av ett kollektivt förfarande som grundas på arbetsgivarens insolvens och, för det andra, måste det antingen ha fattats ett beslut om att inleda ett sådant förfarande, eller ha fastställts att arbetsgivarens företag definitivt har upphört, om befintliga tillgångar är otillräckliga för att motivera att förfarandet inleds.
För det fall det har fattats ett sådant beslut om inledande av förfarandet innehåller artikel 2.1 i direktiv 2008/94 likväl inget krav på att det kollektiva förfarandet nödvändigtvis måste leda till att arbetsgivarens verksamhet upphör.
Denna slutsats bekräftas av skäl 4 i direktiv 2008/94, enligt vilket man bör definiera insolvens i enlighet med utvecklingen av lagstiftningen i medlemsstaterna och att definitionen av ”insolvens” även bör avse andra insolvensförfaranden än likvidationsförfaranden.
Vad gäller bulgarisk rätt konstaterar domstolen att lydelsen av artikel 630.1 TZ uttryckligen ger vid handen att ett beslut om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet innebär ett konstaterande av insolvens och ett fastställande av ett datum för när denna inträdde. I denna bestämmelse används samma begrepp för att beskriva insolvens som det som används i den bulgariska språkversionen av artikel 2.1 i direktiv 2008/94.
I likhet med vad Europeiska kommissionen har konstaterat följer det dessutom av artikel 2 a i rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden (
EGT L 160, s. 1
), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1791/2006 av den 20 november 2006 (
EUT L 363, s. 1
), att bilaga A till denna förordning fastställer att det bulgariska företagsrekonstruktionsförfarandet enligt artikel 607 och följande artiklar i TZ utgör ett ”insolvensförfarande” i den mening som avses i artikel 1.1 i nämnda förordning. I denna senare bestämmelse beskrivs ett kollektivt ”förfarande som grundas på arbetsgivarens insolvens” på samma sätt som i artikel 2.1 i direktiv 2008/94, eftersom det uppställs ett krav på att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare utses.
I artikel 2.1 i direktiv 2008/94 uppställs följaktligen inte något krav på beslut om att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra för att garantin i detta direktiv ska kunna tillämpas.
För det andra ska domstolen pröva huruvida artiklarna 3 och 4 i nämnda direktiv gör det möjligt att fastställa den tidpunkt då beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret såsom referensdatum efter vilket arbetstagarnas fordringar inte längre garanteras.
I detta avseende följer det av artikel 3 andra stycket i direktiv 2008/94 att medlemsstaterna kan fastställa ett datum som ligger före och/eller, i förekommande fall, efter det datum som utgör utgångspunkt för den period under vilken garantiinstitutionen övertar utestående lönefordringar.
Enligt artikel 3.2 i direktiv 80/987, i dess ursprungliga lydelse före den ändring som infördes genom direktiv 2002/74, kunde medlemsstaterna vid fastställandet av detta referensdatum enbart välja mellan tre i direktivet uppräknade referensdatum.
De ändringar som införts genom direktiv 2002/74 och som behållits i direktiv 2008/94 innebär att dessa tre datum togs bort, och artikel 3 andra stycket i det senare direktivet ger i stället medlemsstaterna rätt att själva välja ett lämpligt datum.
Det ska slutligen konstateras att artikel 11 första stycket i direktiv 2008/94 inte påverkar medlemsstaternas rätt vare sig att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är gynnsammare för arbetstagarna, och således inte heller deras rätt att, om de anser det vara ändamålsenligt, förlänga garantiperioden på lämpligt sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 maj 2003 i mål
C-160/01, Mau, REG 2003, s. I-4791
, punkt 32).
Med hänsyn till det ovan anförda ska den första och den andra tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Direktiv 2008/94 ska tolkas så, att medlemsstaterna inte är skyldiga att föreskriva några garantier för arbetstagarnas fordringar under alla delar av förfarandet rörande arbetsgivarens insolvens. Direktivet utgör inte heller hinder för medlemsstaterna att föreskriva en garanti enbart för de av arbetstagarnas fordringar som uppkommit innan beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret, trots att ett sådant beslut inte innebär något krav på att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra.
Den tredje och den fjärde frågan
Med hänsyn till svaret på den första och den andra frågan saknas det anledning att besvara den tredje och den fjärde frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens ska tolkas så, att medlemsstaterna inte är skyldiga att föreskriva några garantier för arbetstagarnas fordringar under alla delar av förfarandet rörande arbetsgivarens insolvens. Direktivet utgör inte heller hinder för medlemsstaterna att föreskriva en garanti enbart för de av arbetstagarnas fordringar som uppkommit innan beslutet om att inleda företagsrekonstruktionsförfarandet registrerades i handelsregistret, trots att ett sådant beslut inte innebär något krav på att arbetsgivarens verksamhet ska upphöra.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.