CELEX: 62012CJ0187
Eelotsusetaotlus
Määrus (EÜ) nr 320/2006
Määrus (EÜ) nr 968/2006
Põllumajandus
Suhkrutööstuse ümberkorraldamise ajutine kava
Ümberkorraldusabi andmise tingimused
Mõisted „tootmisseadmed” ja „täielik demonteerimine”

Eelotsusetaotlused käsitlevad nõukogu 20. veebruari 2006. aasta määruse (EÜ) nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT L 58, lk 42
; edaspidi „alusmäärus”), artiklite 3 ja 4 ning komisjoni 27. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 968/2006, millega kehtestatakse määruse nr 320/2006 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT L 176, lk 32
; parandus
ELT L 196, lk 27
; edaspidi „rakendusmäärus”), artikli 4 tõlgendamist ja kehtivust.
Taotlused on esitatud üheltpoolt vastavalt SFIR – Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA (edaspidi „SFIR”), Italia Zuccheri SpA ja Cooperativa Produttori Bieticoli Soc. coop. agricola (edaspidi „Italia Zuccheri/Co.Pro.B”) ja Eridania Sadam SpA (edaspidi „Eridania Sadam”) ning teiselt poolt Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) ja Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (põllumajandus‑, toidu‑ ja metsanduspoliitika ministeerium, edaspidi „ministeerium”) vahelistes vaidlustes, mille ese on ümberkorraldusabi andmine alusmääruse artikli 3 alusel.
Õiguslik raamistik
Alusmäärus
Alusmääruse põhjendus 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Tuleks sisse viia kaalukas majandussoodustus piisava ümberkorraldusabi kujul, et madalaima tootlikkusega suhkruettevõtjad loobuksid oma kvoodikohasest tootmisest. Sel eesmärgil tuleks näha ette ümberkorraldusabi, mis innustaks loobuma suhkru kvoodikohasest tootmisest ja asjaomastest kvootidest ning samal ajal võimaldaks võtta piisavalt arvesse tootmisest loobumisega seotud sotsiaalseid ja keskkonnaalaseid kohustusi. Abi peaks olema kättesaadav nelja turustusaasta jooksul, et vähendada tootmist ulatuses, mis tagaks ühenduses tasakaalustatud turuolukorra.”
Selle määruse artiklis 3 „Ümberkorraldusabi” on ette nähtud:
„1.   Igal ettevõtjal, kes toodab suhkrut, isoglükoosi või inuliinisiirupit ja kellele on eraldatud kvoot 1. juuliks 2006, on õigus ümberkorraldusabile iga loovutatud kvooditonni eest tingimusel, et ühel turustusaastal (kas 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, või 2009/2010) ettevõtja:
a)
loobub oma ühele või mitmele tehasele määratud kvoodist ja demonteerib täielikult asjaomaste tehaste tootmisseadmed;
või
b)
loobub oma ühele või mitmele tehasele määratud kvoodist, demonteerib osaliselt asjaomaste tehaste tootmisseadmed ega kasuta asjaomaste tehaste allesjäänud tootmisseadmeid suhkruturu ühise korraldusega hõlmatud toodete tootmiseks;
[…]
3.   Tootmisseadmete täielikuks demonteerimiseks tuleb:
a)
peatada lõplikult ja täielikult suhkru, isoglükoosi ja inuliinisiirupi tootmine asjaomases tootmisrajatistes;
b)
sulgeda asjaomane vabrik/asjaomased vabrikud ja demonteerida nende tootmisseadmed […]
[…]
4.   Tootmisseadmete osaliseks demonteerimiseks tuleb:
a)
peatada lõplikult ja täielikult asjaomase suhkru, isoglükoosi ja inuliinisiirupi tootmine asjaomases tootmisrajatises;
b)
demonteerida tootmisseadmed, mida ei asuta kasutama uueks tootmistegevuseks ning mis on ette nähtud ja mida kasutatakse punktis a osutatud toodete tootmiseks […]
[…]
5.   Ümberkorraldusabi summa iga loobutud kvooditonni kohta on:
a)
lõike 1 punktis a osutatud juhul:
—
730,00 EUR turustusaastal 2006/2007,
[…]
b)
lõike 1 punktis b osutatud juhul:
—
547,50 EUR turustusaastal 2006/2007,
[…]”
Nimetatud määruse artikli 4 „Ümberkorraldusabi taotlemine” lõikes 2 on sätestatud:
„Ümberkorraldusabi taotlused sisaldavad järgmist:
a)
ümberkorraldusplaan;
[…]
c)
kohustus loobuda asjaomasel turustusaastal asjakohasest kvoodist;
d)
artikli 3 lõike 1 punktis a osutatud juhul kohustus demonteerida täielikult tootmisseadmed asjaomase liikmeriigi poolt määratava aja jooksul;
e)
artikli 3 lõike 1 punktis b osutatud juhul kohustus demonteerida osaliselt tootmisseadmed asjaomase liikmesriigi poolt määratava aja jooksul ning mitte kasutada tootmiskohta ja allesjäänud tootmisseadmeid suhkruturu ühise korraldusega hõlmatud toodete tootmiseks;
[…]”
Rakendusmäärus
Rakendusmääruse põhjendus 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Seoses kvootidest loobumisega on [alusmääruse] artiklis 3 sätestatud tootmisseadmete täieliku või osalise demonteerimise võimalused, millest tulenevad erinevad ümberkorraldusabi summad. Samal ajal kui nimetatud kahe võimaluse suhtes rakendatavate tingimuste puhul tuleks arvestada asjaolu, et suurem ümberkorraldusabi summa antakse täieliku demonteerimise korral sellega seotud suuremate kulutuste tõttu, peetakse asjakohaseks võimalust lubada säilitada vabriku need osad, mis ei moodusta tootmisliini osa, kui neid on võimalik kasutada muudel ümberkorralduskavas ettenähtud eesmärkidel, eriti kui selline kasutus loob töökohti. Teisalt tuleks seadmed, mis ei ole otseselt suhkrutootmisega seotud, demonteerida, kui neile ei ole mõistliku ajavahemiku jooksul leitud alternatiivset kasutust ning nende säilitamine oleks keskkonnale kahjulik.”
Selle määruse artiklis 4 „Tootmisseadmete demonteerimine” on ette nähtud:
„1.   [Alusmääruse] artikli 3 lõike 1 punktis a osutatud tootmisseadmete täieliku demonteerimise korral käsitleb tootmisseadmete demonteerimise nõue järgmist:
a)
kõiki seadmeid, mis on vajalikud suhkru, isoglükoosi või inuliinisiirupi tootmiseks, nagu suhkrupeedi, suhkruroo, teravilja ja siguri ladustamiseks, analüüsimiseks, pesemiseks ja tükeldamiseks vajalikke seadmeid; kõiki seadmeid suhkrupeedist või suhkruroost suhkru, teraviljast tärklise, tärklisest glükoosi või sigurist inuliini ekstraheerimiseks ja tootmiseks või kontsentreerimiseks;
b)
muude kui punktis a nimetatud rajatiste ja seadmete osa, mis on otseselt seotud suhkru, isoglükoosi või inuliinisiirupi tootmisega ja mis on vajalik loovutatud kvoodiga hõlmatud toodangu käitlemiseks, isegi kui seda oleks võimalik kasutada muuks tootmiseks, näiteks veekuumutusseadmed ja veetöötlemisseadmed ning energiatootmisseadmed; suhkrupeedi pressimisjääkide ja melassi töötlemise seadmed; tehasesisesed transpordiseadmed;
c)
kõiki muid seadmeid, nagu pakendamisseadmed, mis jäävad kasutamata ning mis tuleb keskkonnakaitselistel põhjustel demonteerida ning kõrvaldada.
2.   [Alusmääruse] artikli 3 lõike 1 punktis b osutatud osalise demonteerimise korral puudutab tootmisseadmete demonteerimise nõue käesoleva artikli lõikes 1 osutatud seadmeid, mida ei kavatseta tehases kasutada muuks tootmiseks või muuks otstarbeks vastavalt ümberkorralduskavale.”
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Kohtuasi C‑187/12
SFIR on suhkruettevõtja. Aastal 2006 ühines ta alusmäärusega loodud ajutise kavaga suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks, esitades ministeeriumile taotluse saada abi täies ulatuses ja kõnealuse määruse artikli 4 lõike 2 punktis a osutatud sellekohase ümberkorraldusplaani (edaspidi „ümberkorraldusplaan”). Selles plaanis oli nähtud ette tootmisseadmete demonteerimine, säilitades ennekõike teatud silohoidlad. Ministeerium tunnistas alguses abitaotluse vastvõetavaks ning ei esitanud ühtegi vastuväidet ümberkorraldusplaani suhtes, mille koopia ta saatis Euroopa Komisjonile.
Siiski teatas ministeerium 15. märtsi 2011. aasta kirjaga nr 2095 (edaspidi „2011. aasta kiri”) SFIR‑ile, et 2010. aasta septembris läbi viidud kontrollide tulemusena tuvastas komisjon teatavate kasutusest kõrvaldatud tootmisüksuste juures silohoidlate olemasolu ning koostas kirjalikud märkused, mille kohaselt ei vasta silohoidlate olemasolu ümberkorraldusabi täies ulatuses saamiseks alus‑ ja rakendusmäärustes ette nähtud tingimustele. Nimelt tuleb komisjoni sõnul kõnealuseid silohoidlaid käsitada nii, et need on „otseselt seotud suhkru tootmisega” rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 punkti b tähenduses.
Seejärel andis ka AGEA SFIR‑ile korralduse rajatised hiljemalt 31. märtsiks 2012 täielikult demonteerida, lammutades silohoidlad. Samuti teavitas AGEA SFIR‑i sellest, et tal ei ole võimalik vabastada ettevõtja poolt ümberkorralduskava raames kohustuste täitmiseks antud tagatisi. SFIR vaidlustas selle otsuse ja mitu sellega seotud muud akti Tribunale amministrativo regionale per il Lazio's (Lazio maakonna halduskohus).
1. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega nr 9481 rahuldati SFIR‑i kaebus üksnes osas, milles taotleti tagatise vabastamist osas, mis vastab osaliseks demonteerimiseks antud ümberkorraldusabile. Ülejäänud osas jäeti kaebus rahuldamata. Kaebuse väited, mille kohaselt tootmisseadmete „täielik demonteerimine”, mis suurendab abisummat 25% võrreldes „osalise demonteerimisega”, ei hõlma kõnealuste silohoidlate lammutamist, lükati tagasi. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio leidis, et tootmisseadmete all mõeldakse neid seadmeid, mida kasutati vahetult tootmisele järgnevates ladustamis‑ ja pakendamisetappides ning eelnimetatud seadmed on lubatud säilitada vaid juhul, kui neid saab kasutada muude toodete tootmiseks või tootmiskoha muul otstarbel kasutamiseks.
SFIR esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Stato'le (kõrgem halduskohus), kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas suhkru, isoglükoosi ja inuliinisiirupi tootmisseadmete täielikku demonteerimist vastavalt [alus]määruse […] (mille üksikasjalikud eeskirjad on sätestatud [rakendus]määruses […]) artiklile 3 tuleb mõista nii, et demonteeritakse ainult tootmiseks vajalikud seadmed, nagu on sätestatud sõnaselgelt [alus]määruse artiklis 3, millest peab lähtuma [rakendus]määruse tõlgendamisel, kuivõrd vastasel juhul on see kehtetu? Kas [alus]määruse […] artikli 3 ja [rakendus]määruse […] artikli 4 kohaselt arvatakse demonteerimisele kuuluvate tootmisseadmete hulka ainult need seadmed, mida kasutatakse suhkru, isoglükoosi ja inuliinisiirupi tootmiseks, ning vastavalt [rakendus]määruse […] artikli 4 [lõike 1] punktile c muud seadmed, nagu pakendamisseadmed, mis jäävad kasutamata ning mis tuleb keskkonnakaitselistel põhjustel demonteerida või kõrvaldada, ning kas seetõttu võib säilitada seadmed, mis ei ole seotud suhkru, isuglükoosi või inuliinisiirupi tootmisega ja mis ei jää kasutamata, vaid kasutatakse muuks tegevuseks, nagu käesoleval juhul pakendamiseks, ning mida ei pea keskkonnakaitselistel põhjustel kõrvaldama, kuna nende suhtes ei kehti eespool osutatud ühenduse määrustes ette nähtud demonteerimisnõuet?”
Kohtuasi C‑188/12
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. on samuti suhkruettevõtja, kes ühines 2006. aastal ümberkorraldamise kavaga, esitades ministeeriumile taotluse abi täies ulatuses saamiseks. Ministeerium tunnistas ümberkorraldusplaani vastuvõetavaks, kusjuures selles oli muu hulgas ette nähtud, et säilitatakse teatavad silohoidlad pikaajaliseks ladustamiseks ning pakendamis‑ ja turustusseadmed.
Samamoodi nagu SFIG puhul, teavitati Italia Zuccheri/Co.Pro.B.‑d 2011. aasta kirjas komisjoni märkustest silohoidlate säilitamise kohta. Seejärel andis AGEA Zuccheri/Co.Pro.B.‑le korralduse need enne 31. märtsi 2012 lammutada ning teavitas viimast, et tema poolt antud tagatisi ei saa vabastada.
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. esitas selle otsuse ja mitme sellega seotud muu akti peale Tribunale amministrativo regionale per il Lazio'le kaebuse, mille viimane rahuldas 1. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega üksnes osas, milles taotleti tagatise osalist vabastamist, mis vastab osaliseks demonteerimiseks antud ümberkorraldusabile. Ülejäänud osas jäeti kaebus rahuldamata.
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Stato'le, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [alus]määruse […] artikleid 3 ja 4 ning [rakendus]määruse […] artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tootmisseadmed” ei hõlma seadmeid, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks, ning seetõttu tuleb niisuguste tootmisseadmete nagu silohoidlate korral igal üksikul juhtumil eraldi kontrollida, kas need seadmed moodustavad „tootmisliini” osa või on seotud muu tegevusvaldkonnaga, mis ei seondu tootmisega?
2.
Kas [rakendus]määruse […] artiklit 4 tuleb eelkõige tõlgendada nii, et [alus‑] ja [rakendusmääruse] sõnastust ja eesmärki ning eelkõige põhjendust 4 arvestades kuuluvad sellised tootmisseadmed – nagu silohoidlad –, mida suhkruettevõtjad kasutavad üksnes turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks, niivõrd kuivõrd need ei ole osa tootmistsüklist, artikli 4 punktis c, mitte aga selle artikli punktides a ja b sätestatud tootmisseadmete hulka?
3.
Teise võimalusena: kas [rakendus]määruse artikkel 4 – võttes arvesse [alus]määruse […] artikleid 3 ja 4 ning esmaseid ühenduse õigusnorme ja põhimõtteid – on kehtetu, kui seda tõlgendada nii, et lisaks artikli 4 lõike 1 punktides a ja b sätestatud tootmisseadmetele hõlmab see ka seadmeid, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks, kuivõrd on ilmne, et [alus]määruse […] eesmärk on vähendada suhkruettevõtjate tootmisvõimsust, mitte välistada võimalust tegutseda ainuüksi toote turustamise valdkonnas, kasutades teiste rajatiste või ettevõtjate kvoodikohast suhkrut?
4.
Kolmanda võimalusena: kas [alus]määruse […] artiklid 3 ja 4 ning [rakendus]määruse […] artikkel 4 on esmaseid ühenduse õigusnorme ja põhimõtteid arvestades siiski kehtivad, kui neid tõlgendada nii, et mõistete „tootmisseadmed” või „otseselt suhkru tootmisega seotud” kohaldamisalasse arvatakse seadmed, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks?”
Kohtuasi C‑189/12
Eridania Sadam on samuti suhkruettevõtja. Aastal 2006 ühines ta ümberkorraldamise kavaga, esitades ministeeriumile taotluse abi täies ulatuses saamiseks. Ministeerium tunnistas ümberkorraldusplaani vastuvõetavaks, kusjuures selles oli muu hulgas ette nähtud, et säilitatakse teatavad silohoidlad pikaajaliseks ladustamiseks ning pakendamisseadmed.
Samamoodi nagu SFIR ja Italia Zuccheri/Co.Pro.B puhul, teavitati Eridania Sadam'i 2011. aasta kirjas komisjoni märkustest silohoidlate säilitamise kohta. Seejärel andis AGEA Eridania Sadamile korralduse need enne 31. märtsi 2012 lammutada ning teavitas viimast, et tema poolt antud tagatisi ei saa vabastada.
Eridania Sadam esitas selle otsuse ja mitme sellega seotud muu akti peale Tribunale amministrativo regionale per il Lazio'le kaebuse, mille viimane rahuldas 1. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega üksnes osas, milles taotleti tagatise osalist vabastamist, mis vastab osaliseks demonteerimiseks antud ümberkorraldusabile. Ülejäänud osas jäeti kaebus rahuldamata.
Eridania Sadam esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Stato'le, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [alus]määruse […] artikleid 3 ja 4 ning [rakendus]määruse […] artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tootmisseadmed” ei hõlma seadmeid, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru pakendamiseks, ning seetõttu tuleb niisuguste tootmisseadmete nagu silohoidlate korral igal üksikul juhtumil eraldi kontrollida, kas need seadmed moodustavad „tootmisliini” osa või on seotud muu tegevusvaldkonnaga, mis ei seondu tootmisega, vaid näiteks pakendamisega?
2.
Teise võimalusena: kas [rakendus]määruse […] artikkel 4 – võttes arvesse [alus]määruse […] artikleid 3 ja 4 ning esmaseid ühenduse õigusnorme ja põhimõtteid – on kehtetu, kui seda tõlgendada nii, et lisaks artikli 4 lõike 1 punktides a ja b sätestatud tootmisseadmetele hõlmab see ka seadmeid, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru pakendamiseks, kuivõrd on ilmne, et [alus]määruse […] eesmärk on vähendada suhkruettevõtjate tootmisvõimsust, mitte välistada võimalust tegutseda ainuüksi toote turustamise valdkonnas, kasutades teiste rajatiste või ettevõtjate kvoodikohast suhkrut?
3.
Kolmanda võimalusena: kas [alus]määruse […] artiklid 3 ja 4 ning [rakendus]määruse […] artikkel 4 on esmaseid ühenduse õigusnorme ja põhimõtteid arvestades siiski kehtivad, kui neid tõlgendada nii, et mõistete „tootmisseadmed” või „otseselt suhkrutootmisega seotud” kohaldamisalasse arvatakse seadmed, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru pakendamiseks?”
Euroopa Kohtu presidendi 11. mai 2012. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑187/12–C‑189/12 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Ainus küsimus kohtuasjas C‑187/12, esimene ja teine küsimus kohtuasjas C‑188/12 ning esimene küsimus kohtuasjas C‑189/12
Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida üheskoos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas alusmääruse artikleid 3 ja 4 ning rakendusmääruse artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tootmisseadmed” hõlmab selliseid seadmeid nagu silohoidlad, mida kasutatakse turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks, ning kas vajaduse korral tuleb igal üksikul juhtumil viia läbi eraldi analüüs, et kontrollida, kas kõnesolevad seadmed moodustavad tegelikult tootmisliini osa või on seotud muu tegevusvaldkonna kui tootmisega.
Sellega seoses olgu kõigepealt märgitud, et alusmääruses ega rakendusmääruses ei ole seda mõistet määratletud.
Järgmisena tuleb meenutada, et sellise määratluse puudumise korral tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt niisuguse mõiste, mis esineb alusmääruse artiklis 3 ja mida hõlmavad rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 punktid a ja b, nagu „seadme[d], mis on vajalikud suhkru […] tootmiseks” ja „seadme[d], mis on otseselt seotud suhkru […] tootmisega”, ulatuse kindlaksmääramisel võtta arvesse üldist konteksti, milles seda terminit kasutatakse, ning selle tavapärast tähendust igapäevases kõnes (vt selle kohta 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-431/04: Massachusetts Institute of Technology, EKL 2006, lk I-4089
, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 13. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑395/11: BLV Wohn- und Gewerbebau, punkt 25). Lõpuks tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestada selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (vt selle kohta eelkõige 29. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-19/08: Petrosian, EKL 2009, lk I-495
, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb märkida, et põhikohtuasjades toetavad mitmed seisukoha esitanud huvitatud pooled tõlgendust, mille kohaselt ei kuulu silohoidlad üldjuhul tootmisseadmete alla, kuna need on mõeldud lõpptoodangu ladustamiseks, mitte ranges mõttes tootmiseks, võttes seega aluseks mõiste „tootmine” väga kitsa määratluse, mis vastab keemilisele või füüsilisele protsessile, mille vasteks nendes kohtuasjades on suhkru ekstraheerimine toorainest.
Ometi võib mõiste „tootmine” hõlmata ka teisi toote valmistamise etappe, mis leiavad aset enne või pärast keemilist või füüsilist töötlemisprotsessi. Suhkru ladustamist, mis ei toimu tingimata vahetult peale selle toorainest ekstraheerimist, võib käsitada tootmisprotsessi osana, nagu näiteks suhkrupeedi ladustamine enne selle töötlemist suhkrusisalduse ekstraheerimiseks, mida rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt peetakse sõnaselgelt tootmiseks vajalikuks. Sellest seisukohast võib ladustamist käsitada nii, et see on „otseselt seotud suhkru tootmisega” selle määruse artikli 4 lõike 1 punkti b tähenduses.
Teiseks, mis puudutab põhikohtuasjades kõne all olevate õigusnormide üldist konteksti ja eesmärke, siis olgu meenutatud, et alusmääruse põhjenduse 5 kohaselt on ümberkorralduskava eesmärk „vähendada tootmist ulatuses, mis tagaks ühenduses tasakaalustatud turuolukorra”. Sellest lähtuvalt tuleks iga seadet, mille kasutamine võib mõjutada toodetava suhkru hulka, üldjuhul käsitada tootmisseadmena, mille suhtes kehtib demonteerimiskohustus.
Sellega seoses tuleb esiteks nentida, et silohoidla rajamine suhkrutehase kompleksi määratleb tootmisprotsessi, kuivõrd see protsess on kavandatud võimalikust ja ligikaudsest ladustamisvõimsusest lähtuvalt. Teiseks võimaldab silohoidla – vähemasti kui selle ladustusvõimsus ületab omaette või koos tootja teiste silohoidlatega selle tootja poolt suhkru turustusaasta jooksul toodetud suhkrukoguse keskmise – sellel tootjal töödelda kogu saagi isegi juhul, kui sellest saagist saadav toodang ületab antud turustusaasta kohta lubatud müügi. Pealegi saab see sama tootja tänu sellisele ladustamisele lasta järgnevatel eelarveaastatel siseturule tema enda toodetud täiendavad suhkrukogused.
Niisiis võivad sellised silohoidlad mõjutada otseselt tootmiseks ette nähtud suhkru kogust ja tootmisprotsesse, mis sõltuvad sellest, kas lähedal asub ladustamisrajatis. Need võimaldavad täielikult või osaliselt lükata edasi toote müümist asjaomase suhkru turustusaasta kohta ning mõjutavad seega „ühenduse turuolukorda” alusmääruse põhjenduse 5 mõttes.
Kolmandaks eeldab alusmääruse artikli 3 lõike 3 punktide a ja b kohaselt täies ulatuses abi andmine lisaks suhkru tootmise lõplikule ja täielikule peatamisele asjaomases tootmisrajatises ja viimaste demonteerimisele, ka „tehase sulgemist”. Põhikohtuasjades kõne all olevad õigusnormid lähtuvad seega ilmselgelt eeldusest, et üldjuhul tuleb asjaomane tööstuskompleks ümberkorraldusabi täies ulatuses saamiseks kasutusest täielikult kõrvaldada. Õigus jätta muud rajatised kui tootmisseadmed demonteerimata või jätkata tulevikus nende kasutamist, säilitades samas õiguses saada täies ulatuses abi, kujutab endast seega erandit sellest rangelt tõlgendatavast reeglist.
Nendest asjaoludest lähtudes on ilmselge, et abisaaja silohoidlat, mis on mõeldud suhkru ladustamiseks, tuleb käsitada tootmisseadmena ning seda sõltumata tõigast, et seda kasutatakse ka muul otstarbel – nagu see näib osaliselt olevat põhikohtuasjades.
Seevastu ei kehti demonteerimiskohustus silohoidla suhtes, mille puhul on tõendatud, et eelkõige tehnilistest või turunduslikest põhjustest lähtuvalt ei mõjuta see abisaaja suhkrutoodangu ladustamist ja seda kasutatakse üksnes kvoodi kohaselt toodetud suhkru ladustamiseks, mille on valmistanud teised tootjad või mis on viimaste käest ostetud.
Kuna pakendamistegevus, sealhulgas pakkimine, ei puuduta rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 punkti c sõnastuse kohaselt suhkru tootmist ranges mõttes, siis võib sama kehtida ka olukorras, kus tootja tõendab, et tema silohoidlat kasutatakse üksnes väljaspool kvooti toodetud suhkru pakendamiseks või pakkimiseks.
Seega on siseriikliku kohtu ülesanne iga üksikjuhtumi puhul lähtuvalt silohoidla tehnilistest omadustest ja selle tegelikust kasutusest hinnata, kas seda tuleb käsitada tootmisseadmena või mitte.
Kõigest eelnevast lähtudes tuleb ainsale küsimusele kohtuasjas C‑187/12, esimesele ja teisele küsimusele kohtuasjas C‑188/12 ja esimesele küsimusele kohtuasjas C‑189/12 vastata, et alusmääruse artikleid 3 ja 4 ning rakendusmääruse artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nende artiklite tähenduses hõlmab mõiste „tootmisseadmed” silohoidlaid, mis on mõeldud abisaaja suhkru ladustamiseks ja seda sõltumata tõigast, kas neid kasutatakse ka muuks otstarbeks. Sellise mõiste kohaldamisalasse ei kuulu silohoidlad, mida kasutatakse üksnes kvoodi kohaselt toodetud suhkru ladustamiseks, mille on valmistanud teised tootjad või mis on viimaste käest ostetud, ning need silohoidlad, mida kasutatakse üksnes turunduslikul eesmärgil suhkru pakendamiseks või pakkimiseks. Sellise hinnangu andmine lähtuvalt asjaomaste silohoidlate tehnilistest omadustest ja nende tegelikust kasutusest on igal üksikjuhtumil siseriikliku kohtu ülesanne.
Kolmas ja neljas küsimus kohtuasjas C‑188/12 ning teine ja kolmas küsimus kohtuasjas C‑189/12
Nende küsimustega, mida tuleb käsitleda üheskoos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas esmastest liidu õigusnormidest ja põhimõtetest lähtuvalt on alusmääruse artiklid 3 ja 4 ning rakendusmääruse artikkel 4 kehtivad, kui neid tõlgendada nii, et mõiste „tootmisseadmed” hõlmab seadmeid, mida suhkruettevõtjad kasutavad turustamise eesmärgil suhkru ladustamiseks, pakendamiseks või pakkimiseks.
Sellega seoses olgu kõigepealt meenutatud, et pakendamisseadmed ei kujuta endast iseenesest tootmisseadmeid põhikohtuasjades kõne all olevate õigusnormide tähenduses, nagu see nähtub selgelt rakendusmääruse artikli 4 lõike 1 punktist c. Järelikult ei teki seoses nende seadmetega – mis hõlmavad ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt mainitud „pakkimisseadmeid” – alusmääruse artiklite 3 ja 4 ning rakendusmääruse artikli 4 osas kehtivuse küsimust.
Mis puudutab järgmiseks ladustamisseadmeid, mis võivad hõlmata seadmeid, mida kasutatakse ka pakendamistegevusteks, siis nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 35 ainsale küsimusele kohtuasjas C‑187/12 antud vastusest, et need kuuluvad tootmisseadmete alla alusmääruse artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, kui need on mõeldud eelkõige abisaaja suhkru ladustamiseks.
Seoses viimati nimetatud seadmetega tuleb nentida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud, milliste esmaste liidu õigusnormide ja põhimõtetega võib olla vastuolus kohustus need seadmed demonteerida, mis on ette nähtud alusmääruse artiklites 3 ja 4 ning rakendusmääruse artiklis 4. Nagu nähtub eelkõige huvitatud poolte esitatud kirjalikest ja suulistest seisukohtadest, tuleb nende sätete kehtivust siiski hinnata proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtetest lähtuvalt.
Esiteks, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb esmalt märkida, et tootjal, kes loobub oma ühele tehasele määratud tootmiskvoodist, demonteerib enamuse oma tootmisseadmetest, välja arvatud silohoidla, mida tuleb käsitada tootmisseadmena, ning kasutab seda silohoidlat suhkru ladustamiseks, mida ta toodab oma teistes tootmiskohtades, ei ole üldjuhul õigust ümberkorraldusabile tulenevalt keelust, mis on ette nähtud alusmääruse artikli 3 lõike 1 punktis b ja mille kohaselt ei tohi kasutada demonteerimata tootmisseadmeid suhkruturu ühise korraldusega hõlmatud toodete tootmiseks.
Teisalt on sellel samal tootjal täieliku demonteerimise korral õigus ümberkorraldusabile täies ulatuses, isegi kui silohoidla demonteerimisega seotud täiendav rahaline kulu moodustab üksnes väikese osa demonteerimise kogukulust, nagu see nähtub Euroopa Kohtu küsimusele antud huvitatud poolte vastustest.
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (vt eelkõige 21. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-150/10: Beneo-Orafti, EKL 2011, lk I-6843
, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab nimetatud põhimõtte rakendamise tingimuste kohtulikku kontrolli, võttes arvesse Euroopa Liidu seadusandjale ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas antud ulatuslikku kaalutlusõigust, siis võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus võrreldes pädevate institutsioonide püstitatud eesmärgiga. Seega ei ole vaja välja selgitada, kas seadusandja poolt võetud meede oli ainus või parim võimalik, vaid kas see meede oli ilmselgelt ebasobiv (eespool viidatud kohtuotsus Beneo‑Orafti, punktid 76 ja 77 ning seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab nendel asjaoludel põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide proportsionaalsust, siis olgu märgitud, et ümberkorralduskava eelduseks on tootjate vabatahtlik osalemine ja selle eesmärgiks on alusmääruse põhjenduse 5 kohaselt „viia [sisse] kaalukas majandussoodustus piisava ümberkorraldusabi kujul, et madalaima tootlikkusega suhkruettevõtjad loobuksid oma kvoodikohasest tootmisest”.
Nimetatud õigusnormid võimaldavad tootjal otsustada, kas ta soovib abi saada, valida tehas, mille puhul ta vastavast kvoodist loobub, ning vajaduse korral otsustada tootmisseadmete täieliku või osalise demonteerimise kasuks. Soodustus, mille tootja ümberkorralduskavast saab, sõltub seega tema enda poolt tehtud valikutest.
Sellest lähtuvalt ei ole põhikohtuasjades kõne all olevad õigusnormid ebaproportsionaalsed.
Teiseks, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte järgimist, siis võib kahtlusi tekitada asjaolu, et loovutatud kvooditonni kohta antakse vahet tegemata abi kindlasummalises määras nii olukorras, kus kõnealusele tootjale kuulub silohoidla, mille ta peab demonteerima, kui ka olukorras, kus tal sellist silohoidlat ei ole ning ta ei pea kandma selle demonteerimisega seotud kulusid.
Siinjuures tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 40 lõike 2 teine lõik, milles on kehtestatud igasuguse diskrimineerimise keeld ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas, vaid üldise võrdsuspõhimõtte konkreetne väljendus, mille kohaselt ei tohi sarnaseid olukordi käsitleda erinevalt ega erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt 11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-33/08: Agrana Zucker, EKL 2009, lk I-5035
, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleva kohtuotsuse punktides 40–46 esitatud kaalutlusi, mille kohaselt ei ole põhikohtuasjades kõne all olevad õigusnormid ebaproportsionaalsed, saab kasutada ka võrdse kohtlemise põhimõtte järgimise kontrollimisel.
Esiteks olgu meenutatud, et kõnealuse abi eesmärk on mõjutada tootjat vabatahtlikult loobuma suhkrutehasele antud kvoodist. Sellest eesmärgist lähtuvalt on suhkrutootja olukord, kes otsustab loobuda silohoidlaga varustatud tehasele antud kvoodist, igati sarnane suhkrutootja olukorraga, kes peab demonteerima tehase, mis ei ole silohoidlaga varustatud, kui need tootjad loobuvad samas arvus kvooditonnidest.
Teiseks, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 41 meenutatud, moodustavad silohoidla lammutamisega seotud otsesed kulud üksnes väikse osa tootmisseadmete demonteerimise kogukulust. Neil asjaoludel ei ilmne, et liidu seadusandja, kellel on – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 43 viidatud kohtupraktikast – ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas antud ulatuslik kaalutlusõigus, nägemata ette, et abi kindlasummaline määr loovutatud kvooditonni kohta sõltub sellest, kas tootja poolt demonteerimisele määratud tehas on varustatud silohoidlaga või mitte, oleks vastu võtnud meetme, mis ei ole ilmselgelt ebasobiv taotletava eesmärgi saavutamiseks, milleks on vähendada suhkru tootmist ulatuses, mis tagaks siseturul tasakaalustatud olukorra.
Sellist järeldust ei sea kahtluse alla tõik, et demonteerimise tegelik kulu – nagu mitmed huvitatud pooled kohtuistungil seda märkisid – võib olla tegelikult põhikohtuasjades kõne all olevate silohoidlate puhul väga kõrge, kuna juhul, kui need silohoidlad tuleb demonteerida, on nende uuesti ülesehitamise kulu tootjate jaoks palju suurem kui nende demonteerimisega seotud kulu. Nimelt on selline silohoidlate ülesehitamine ja kasutamine suhkru tootmiseks ühitamatu alusmääruse artikli 3 lõike 3 punktis a ja artikli 4 punktis a ette nähtud kohustusega peatada asjaomaste tootmisseadmetega lõplikult ja täielikult suhkru tootmine.
Kõigest eelnevast lähtuvalt tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele kohtuasjas C‑188/12 ning teisele ja kolmandale küsimusele kohtuasjas C‑189/12 vastata, et nende küsimuste analüüs ei paljasta ühtegi asjaolu, mis mõjutaks alusmääruse artiklite 3 ja 4 ning rakendusmääruse artikli 4 kehtivust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Nõukogu 20. veebruari 2006. aasta määruse (EÜ) nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta, artikleid 3 ja 4 ning komisjoni 27. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 968/2006, millega kehtestatakse ühenduse suhkrutööstuse ümberkorraldamise ajutise kava loomist käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 320/2006 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nende artiklite tähenduses hõlmab mõiste „tootmisseadmed” silohoidlaid, mis on mõeldud abisaaja suhkru ladustamiseks ja seda sõltumata tõigast, kas neid kasutatakse ka muuks otstarbeks. Sellise mõiste kohaldamisalasse ei kuulu silohoidlad, mida kasutatakse üksnes kvoodi kohaselt toodetud suhkru ladustamiseks, mille on valmistanud teised tootjad või mis on viimaste käest ostetud, ning need silohoidlad, mida kasutatakse üksnes turunduslikul eesmärgil suhkru pakendamiseks või pakkimiseks. Sellise hinnangu andmine lähtuvalt asjaomaste silohoidlate tehnilistest omadustest ja nende tegelikust kasutusest on igal üksikjuhtumil siseriikliku kohtu ülesanne.

2.
Kolmanda ja neljanda küsimuse analüüs kohtuasjas C‑188/12 ning teise ja kolmanda küsimuse analüüs kohtuasjas C‑189/12 ei paljasta ühtegi asjaolu, mis mõjutaks määruse nr 320/2006 artiklite 3 ja 4 ning määruse nr 968/2006 artikli 4 kehtivust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.