CELEX: 62013CJ0311
Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv 80/987/EEG
Arbetstagare som är medborgare i tredje land och som inte innehar giltigt uppehållstillstånd
Avslag på ansökan om lönegarantiersättning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EGT L 283, s. 23
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 (
EGT L 270, s. 10
) (nedan kallat direktiv 80/987).
Begäran har framställts i ett mål mellan O. Tümer och Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (styrelsen för institutionen med ansvar för arbetstagarrelaterade socialförsäkringar) (nedan kallad Uwv). Målet rör Uwv:s avslag på O. Tümers ansökan om lönegarantiersättning med motiveringen att han är medborgare i tredje land och inte vistas legalt i Nederländerna.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 80/987
Skäl 1 i direktiv 2002/74 har följande lydelse:
”I punkt 7 i gemenskapens stadga om grundläggande sociala rättigheter för arbetstagare, som antogs den 9 december 1989, föreskrivs att förverkligandet av den inre marknaden måste leda till att levnad- och arbetsvillkoren för arbetstagare inom Europeiska gemenskapen förbättras samt att förbättringen, där så behövs, även måste medföra att vissa aspekter av anställningsreglerna utvecklas, såsom förfaranden vid kollektiva uppsägningar och konkurser.”
I artikel 1 i direktiv 80/987 stadgas följande:
”1.   Detta direktiv skall tillämpas på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.
2.   Medlemsstaterna får undantagsvis utesluta fordringar från vissa kategorier av arbetstagare från tillämpningsområdet för detta direktiv om det finns andra former av garanti som ger arbetstagarna ett skydd motsvarande det som följer av detta direktiv.
3.   Medlemsstaterna får, om en sådan bestämmelse redan finns i deras nationella lagstiftning, fortsätta att utesluta följande kategorier från tillämpningsområdet för detta direktiv:
a)
Arbetstagare i hushållet som är anställda av en fysisk person.
b)
Fiskare som avlönas separat.”
I artikel 2.2 och 2.3 i direktivet föreskrivs följande:
”2.   Detta direktiv påverkar inte den definition som följer av nationell rätt beträffande termerna arbetstagare, arbetsgivare, lön, omedelbar rätt till och framtida rätt till.
Medlemsstaterna får från tillämpningsområdet för detta direktiv emellertid inte utesluta
a)
deltidsanställda i den mening som avses i direktiv 97/81/EG,
b)
visstidsanställda i den mening som avses i direktiv 1999/70/EG,
c)
arbetstagare med ett tillfälligt anställningsförhållande i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 91/383/EEG.
3.   Medlemsstaterna får inte göra arbetstagarnas rätt enligt detta direktiv beroende av en minsta kvalifikationsperiod avseende anställningsavtal eller anställningsförhållande.”
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
De utestående lönefordringar som garantiinstitutionen övertar avser en period före och/eller, i förekommande fall, efter ett datum som fastställts av medlemsstaterna.”
Artikel 4 i direktivet har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3.
2.   Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1, skall de fastställa den period för vilken garantiinstitutionen skall betala utestående fordringar. Denna period får dock inte vara kortare än en period som omfattar lönen för de tre senaste månaderna av anställningsförhållandet före och/eller efter det datum som avses i artikel 3. Medlemsstaterna får bestämma att denna minimiperiod på tre månader skall infalla under en referensperiod som inte får vara kortare än sex månader.
De medlemsstater som föreskriver en referensperiod på minst arton månader får begränsa den period för vilken garantiinstitutionen skall betala de utestående fordringarna till åtta veckor. I sådana fall skall de för arbetstagarna mest fördelaktiga perioderna användas vid beräkningen av minimiperioden.
3.   Medlemsstaterna får dessutom fritt sätta övre gränser för garantiinstitutionens utbetalningar. Dessa gränser får inte vara lägre än en tröskel som är socialt förenlig med detta direktivs sociala målsättning.
Om medlemsstaterna utnyttjar den sistnämnda valmöjligheten skall de till kommissionen meddela vilka metoder de valt för att fastställa denna gräns.”
Direktiv 80/987 kodifierades genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EUT L 283, s. 36
), som med identisk lydelse återger innehållet i artiklarna 2–4 i direktiv 80/987. Direktiv 2008/94/EG trädde i kraft den 17 november 2008.
Direktiv 2003/109/EG
Artikel 3.1 i rådets direktiv 2003/109/EG av den 25 november 2003 om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning (
EUT L 16, s. 44
) har följande lydelse:
”Detta direktiv skall tillämpas på tredjelandsmedborgare som är lagligen bosatta på en medlemsstats territorium.”
I artikel 4.1 i direktivet föreskrivs följande:
”En medlemsstat skall bevilja ställning som varaktigt bosatt till tredjelandsmedborgare som varit lagligen och oavbrutet bosatta inom dess territorium i fem år omedelbart före inlämnandet av den relevanta ansökningen.”
Enligt artikel 11.1 d i direktiv 2003/109 ska varaktigt bosatta åtnjuta den behandling som en medlemsstats egna medborgare får i fråga om ”[s]ocial trygghet, socialt bistånd och socialt skydd såsom dessa definierats i nationell lagstiftning”.
I artikel 13 i direktivet, som har rubriken ”Förmånligare nationella bestämmelser”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får utfärda uppehållstillstånd som gäller permanent eller tills vidare på förmånligare villkor än de som anges i detta direktiv. Sådana uppehållstillstånd skall inte ge rätt till bosättning i andra medlemsstater enligt kapitel III i detta direktiv.”
Beslut nr 1/80
Ett associeringsråd har inrättats genom avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, vilket den 12 september 1963 undertecknades i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och av medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan. Avtalet har för gemenskapens räkning ingåtts, godkänts och bekräftats genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (
EGT 217, 1964, s. 3685
).
Artikel 6.1 i associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 7 om familjemedlemmars rätt till anställning har en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat
—
rätt att efter ett års reguljär anställning i denna medlemsstat få sitt arbetstillstånd förnyat hos samma arbetsgivare om han har anställning,
—
rätt att efter tre års reguljär anställning, med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, i denna medlemsstat inom samma yrke anta erbjudanden om anställning från valfri arbetsgivare som görs under normala förhållanden och som registrerats hos arbetsförmedlingen i denna medlemsstat,
—
rätt att efter fyra års reguljär anställning i denna medlemsstat utöva valfri avlönad verksamhet.”
Artikel 7 i beslut 1/80 har följande lydelse:
”När en turkisk arbetstagare tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har dennes familjemedlemmar, under förutsättning att de har fått tillstånd att förena sig med honom,
—
rätt att efter minst tre års laglig bosättning i den medlemsstaten, och med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, anta erbjudanden om anställning,
—
rätt att efter minst fem års laglig bosättning i den medlemsstaten utöva avlönad verksamhet.
…”
Nederländsk rätt
Artikel 3.1 i arbetslöshetslagen (Werkloosheidswet) (nedan kallad WW) har följande lydelse:
”Med arbetstagare avses en fysisk person under 65 år som innehar en privaträttslig eller offentligrättslig anställning.”
Enligt tredje punkten i artikel 3 WW ska, med avvikelse från första punkten, med arbetstagare inte avses en medborgare i tredje land som inte är lagligen bosatt i Nederländerna i den mening som avses i artikel 8 a–e och l i 2000 års utlänningslag (Vreemdelingenwet 2000) (nedan kallad Vw 2000).
Enligt artikel 61 WW har en arbetstagare rätt till lönegarantiersättning på grundval av avdelning IV i den lagen, om han har lön, semesterlön eller semesterersättning att fordra från en arbetsgivare som har försatts i konkurs, eller om arbetstagaren riskerar att lida ekonomisk skada till följd av att denna arbetsgivare inte har betalat belopp som han med anledning av anställningen av arbetstagaren är skyldig tredje man.
Enligt artikel 8 a–e och l i Vw 2000 är en utlänning lagligen bosatt i Nederländerna endast om vederbörande
”a.
har ett tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt artikel 14,
b.
har ett permanent uppehållstillstånd enligt artikel 20,
c.
har ett tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt artikel 28,
d.
har ett permanent uppehållstillstånd enligt artikel 33,
e.
är gemenskapsmedborgare, så länge som nämnda medborgare vistas i landet med stöd av en bestämmelse i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen eller avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,
...
1.
har uppehållsrätt med stöd av associeringsrådet EEG‑Turkiets beslut nr 1/80,
...”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
O. Tümer är turkisk medborgare och bosatt i Nederländerna sedan 1988.
Under perioden den 18 augusti 1988–31 mars 1995 hade han ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, utfärdat med begränsningen att han skulle vistas hos sin hustru. O. Tümer skilde sig år 1996.
Den 14 oktober 2005 ansökte O. Tümer om permanent uppehållstillstånd. Statssekreteraren vid justitieministeriet avslog ansökan. O. Tümer begärde omprövning av detta beslut. Statssekreteraren vid justitieministeriet fann vid omprövning den 16 april 2007 inte skäl att ändra det tidigare beslutet. O. Tümer överklagade detta beslut. Den 28 augusti 2008 ogillade Rechtbank ’s-Gravenhage överklagandet med motiveringen att O. Tümer inte hade någon rättighet enligt artikel 6 eller 7 i beslut nr 1/80. Sistnämnda beslut har inte överklagats. Sedan den 25 april 2007 har O. Tümer inte längre något uppehållstillstånd.
O. Tümer har med vissa avbrott arbetat i Nederländerna sedan år 1997. Den 3 januari 2005 anställdes han hos Halfmoon Cosmetics BV (nedan kallat Halfmoon Cosmetics), som för hans räkning under år 2007 betalade in avgifter enligt WW. Från och med augusti 2007 betalade Halfmoon Cosmetics endast ut en del av lönen och den 22 januari 2008 försattes företaget i konkurs. Den 26 januari 2008 blev O. Tümer uppsagd.
O. Tümer ansökte om lönegarantiersättning på grundval av WW avseende de fordringar som Halfmoon Cosmetics inte betalat från augusti 2007 till dess att han sades upp, det vill säga en period under vilken han saknade uppehållstillstånd. Ansökan avslogs genom ett beslut av den 8 februari 2008. O. Tümer begärde omprövning av detta beslut. Uwv fann vid omprövning den 10 juni 2008 inte skäl att ändra det tidigare beslutet. Som skäl anfördes att O. Tümer inte var arbetstagare i den mening som avses i artikel 3.3 WW, eftersom han inte var lagligen bosatt i Nederländerna. Genom dom av den 18 december 2009 ogillade Rechtbank ’s-Hertogenbosch av samma skäl O. Tümers överklagande av beslutet av den 10 juni 2008.
O. Tümer överklagade denna dom till Centrale Raad van Beroep, vid vilken han gjorde gällande att han var arbetstagare trots att han var tredjelandsmedborgare och inte kunde anses vara lagligen bosatt i Nederländerna. Uwv har gjort gällande att direktiv 80/987 inte kan ha ett mer omfattande tillämpningsområde än den rättsliga grund som den antagits med stöd av, det vill säga artikel 137 EG. Enligt Uwv är direktivet därför inte tillämpligt på tredjelandsmedborgare som inte vistas lagligt i Nederländerna. Uwv har i detta sammanhang påpekat att direktiv 2003/109, enligt vilket varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare har rätt till likabehandling vad gäller socialt skydd, också endast avser tredjelandsmedborgare som är lagligen bosatta inom Europeiska unionen.
Enligt uppgifter från den hänskjutande domstolen har O. Tümer obetalda lönefordringar som följer av hans anställningsavtal och som avser lön hänförlig till en period som föregår referensdatumet i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 80/987. När det gäller O. Tümers ställning som ”arbetstagare” i den mening som avses i artikel 2.2 i direktivet har den hänskjutande domstolen påpekat att även om O. Tümer, i egenskap av tredjelandsmedborgare som inte vistas lagligt i Nederländerna, inte är ”arbetstagare” i den mening som avses i WW, är hans förhållande till arbetsgivaren enligt nederländsk civilrätt ett anställningsavtal och han anses därför vara anställd arbetstagare. I denna egenskap kan O. Tümer även väcka talan vid domstol och på grundval av anställningsavtalet begära att arbetsgivaren betalar hans lön.
Centrale Raad van Beroep har mot denna bakgrund beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska [direktiv 80/987], särskilt artiklarna 2–4 i detta direktiv, med beaktande av den rättsliga grund som anges i artikel 137.2 EG (nu artikel 153.2 FEUF), tolkas så, att det utgör hinder för nationella bestämmelser som artikel 3.3 och artikel 61 WW, enligt vilka en utlänning som är tredjelandsmedborgare och som inte är lagligen bosatt i Nederländerna i den mening som avses i artikel 8 a–e och l i [Vw 2000] inte ska betraktas som arbetstagare, även i ett fall som det som är i fråga i förevarande mål där [en tredjelandsmedborgare], som har ansökt om en lönegarantiersättning, civilrättsligt ska betraktas som arbetstagare och uppfyller övriga villkor för att beviljas sådan ersättning?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida bestämmelserna i direktiv 80/987 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en tredjelandsmedborgare som inte vistas lagligen i den berörda medlemsstaten inte anses vara en arbetstagare som kan göra anspråk på lönegarantiersättning avseende, bland annat, obetalda lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens, trots att denna tredjelandsmedborgare, enligt bestämmelserna i denna medlemsstats civilrätt, anses vara en ”arbetstagare” som har rätt till en ersättning som kan bli föremål för en talan mot arbetsgivaren vid nationell domstol.
I sitt yttrande till domstolen har kommissionen begärt att domstolen ska pröva den premiss som begäran om förhandsavgörande grundar sig på, nämligen att O. Tümer under den aktuella perioden inte vistades lagligen i Nederländerna med hänsyn till associeringsavtalet med Turkiet och, bland annat, beslut nr 1/80. Den hänskjutande domstolen har emellertid inte ställt någon fråga i detta avseende, men har angett att Rechtbank ’s-Gravenhage avslagit O. Tümers ansökan om permanent uppehållstillstånd med stöd av, bland annat, artiklarna 6 och 7 i beslut nr 1/80 genom en dom av den 28 augusti 2008 som inte överklagats av O. Tümer.
Under dessa förhållanden ska det prövas huruvida bestämmelserna i direktiv 80/987 utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är i fråga i det nationella målet, vilken utesluter tredjelandsmedborgare, såsom O. Tümer, från det skydd för arbetstagare som föreskrivs i direktivet med anledning av att han vistades illegalt i landet.
I sina yttranden till domstolen har Uwv och den nederländska regeringen gjort gällande att direktiv 80/987 inte kan tillämpas på tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i en medlemsstat, eftersom artikel 137.2 EG, på vilken detta direktiv grundar sig, inte avser tredjelandsmedborgare. En sådan tillämpning skulle dessutom strida mot unionens migrationspolitik och särskilt mot direktiv 2003/109 som endast ger rätt till likabehandling, bland annat när det gäller social trygghet, för tredjelandsmedborgare som vistas legalt i en medlemsstat.
I detta hänseende är det tillräckligt att konstatera, för det första, såsom generaladvokaten påpekat i punkt 51 i sitt förslag till avgörande, att artikel 137.2 EG, som utgör rättslig grund för direktiv 2002/74, inte begränsar behörigheten att anta minimiföreskrifter – för att uppnå, bland annat, det mål att förbättra levnads- och arbetsvillkoren som avses i artikel 136 EG – för enbart medborgare i medlemsstaterna med uteslutande av tredjelandsmedborgare.
När det för det andra gäller direktiv 2003/109 påpekar domstolen att artikel 3.1 i det direktivet visserligen som villkor för beviljande av ställning som varaktigt bosatt, vilken ger en rätt till likabehandling på de områden som avses i artikel 11 i direktivet, uppställer ett krav på att vistelsen ska ha varit laglig. Direktivet utesluter emellertid inte på något sätt att andra unionsrättsakter, såsom direktiv 80/987, ger rättigheter till tredjelandsmedborgare på andra villkor för att uppnå målen i dessa rättsakter.
Enligt artikel 1.1 i direktiv 80/987 ska direktivet tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1 i direktivet.
Även om direktiv 80/987 inte själv definierar termen ”arbetstagare”och i sin artikel 2.2 första stycket föreskriver att direktivet inte påverkar den definition som följer av nationell rätt beträffande denna term, framgår det av artiklarna 1.2 och 1.3 samt 2.2 andra stycket i direktivet att det handlingsutrymme som medlemsstaterna har enligt första stycket i sistnämnda artikel för att definiera termen ”arbetstagare” emellertid inte är obegränsat.
I detta hänseende påpekar domstolen inledningsvis att varken artikel 1.1 eller övriga bestämmelser i detta direktiv utesluter tredjelandsmedborgare från tillämpningsområdet för direktiv 80/987 eller uttryckligen tillåter medlemsstaterna att utesluta dem.
Domstolen erinrar vidare om att direktiv 80/987, enligt dess artikel 1.1, ska tillämpas på samtliga arbetstagares lönefordringar gentemot arbetsgivare. Den möjlighet som medlemsstaterna har, enligt artikel 1.2 och 1.3 i direktivet, att utesluta vissa kategorier av arbetstagare från tillämpningsområdet för direktivet rör dock endast särskilda fall och är villkorad.
I detta sammanhang påpekar domstolen att artikel 1.2 i direktiv 80/987, som ger medlemsstaterna rätt att undantagsvis utesluta fordringar från vissa kategorier av arbetstagare om det finns andra former av garanti, inte befriar medlemsstaterna från alla skyldigheter att ge arbetstagarna ett skydd vid arbetsgivarens insolvens, utan kräver att de berörda arbetstagarna ska ha rätt till ett skydd som motsvarar det som följer av direktivet.
När det gäller den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet följer det av de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen att nederländsk civilrätt kvalificerar samtliga personer som är bundna av ett anställningsavtal med en arbetsgivare som ”arbetstagare” som har rätt till lön, oberoende av dennes nationalitet och frågan huruvida denne vistats lagligen i medlemsstaten.
Tvärtom är det så att även om artikel 3.1 WW i princip kvalificerar samtliga fysiska personer under 65 år som innehar en privaträttslig eller offentligrättslig anställning som ”arbetstagare” som kan kräva lönegarantiersättning i enlighet med artikel 61 WW, utesluter artikel 3.3 WW tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i en medlemsstat från begreppet ”arbetstagare” och följaktligen från rätten till lönegarantiersättning.
Med beaktande av den omständigheten att denna bestämmelse inte ger dessa tredjelandsmedborgare ett skydd som motsvarar nämnda lönegarantiersättning, uppfyller bestämmelsen inte de villkor som ställs för att vissa kategorier av ”arbetstagare” ska kunna uteslutas enligt artikel 1.2 i direktiv 80/987. Inte heller omfattas nämnda bestämmelse av artikel 1.3 i direktivet.
Av domstolens praxis framgår dessutom att artikel 2.2 första stycket i direktivet ska tolkas mot bakgrund av de sociala målen för nämnda direktiv som är att alla arbetstagare ska garanteras ett unionsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens genom betalning av utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för en viss period. Medlemsstaterna kan följaktligen inte enligt eget gottfinnande definiera termen ”arbetstagare” på ett sådant sätt att direktivets sociala mål äventyras (se, analogt, dom van Ardennen,
EU:C:2011:751
, punkterna 27 och 34).
Det handlingsutrymme som medlemsstaterna har enligt denna bestämmelse vid definitionen av termen ”arbetstagare”, som det erinrats om i punkt 35 i förevarande dom, begränsas således av det sociala målet för direktiv 80/987, vilket medlemsstaterna är skyldiga att respektera.
I detta hänseende påpekar domstolen att – med beaktande av detta sociala mål för direktiv 80/987 samt lydelsen av artikel 1.1 i direktivet, enligt vilken direktivet ska tillämpas på ”arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden” – definitionen av termen ”arbetstagare” nödvändigtvis ska göras utifrån ett anställningsförhållande som ger upphov till en rätt att kräva lön från arbetsgivaren för utfört arbete. Så är i förevarande mål fallet när det gäller den definition av termen ”arbetstagare” som görs i nederländsk civilrätt.
Det skulle således strida mot det sociala målet för direktiv 80/987, som det erinrats om i punkt 42 i förevarande dom, att frånta personer – som nationell lagstiftning i allmänhet tillerkänner ställning som arbetstagare och som enligt denna lagstiftning har lönefordringar som följer av anställningsavtal eller anställningsförhållanden i förhållande till arbetsgivaren, vilka avses i artiklarna 1.1 och 3 första stycket i direktivet – det skydd som direktivet föreskriver vid arbetsgivarens insolvens.
Av detta följer att bestämmelserna i direktiv 80/987 utgör hinder för en nationell lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en tredjelandsmedborgare utesluts från rätten till lönegarantiersättning på grund av att dennes vistelse varit olaglig, trots att denna tredjelandsmedborgare, enligt bestämmelserna i denna medlemsstats civilrätt, anses vara en ”arbetstagare” som har rätt till en lön.
Denna slutsats påverkas inte av den omständigheten, som Uwv och den nederländska regeringen åberopat vid förhandlingen vid domstolen, att tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i Nederländerna inte har rätt att arbeta där. Enligt de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen, vilka bekräftats av Uwv och den nederländska regeringen, är nämligen tredjelandsmedborgare, som vistas olagligen i landet och som arbetar utan att ha rätt till det, enligt nationell civilrätt ”arbetstagare” som har rätt till lön för utfört arbete, det vill säga en fordran som artiklarna 1.1 och 3 första stycket i direktiv 80/987 avser att skydda.
Det stämmer visserligen att medlemsstaterna enligt artikel 10 a i direktiv 80/987 har möjlighet att vidta åtgärder som är nödvändiga för att förhindra missbruk. Emellertid framgår det inte av de handlingar som ingetts till domstolen, och särskilt inte av den nederländska regeringens yttrande, att omständigheterna i det nationella målet utgör missbruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse. I detta hänseende påpekar domstolen dessutom att O. Tümers arbetsgivare, Halfmoon Cosmetics, under den aktuella perioden uppfyllt sin skyldighet att betala avgifter enligt den nationella lagstiftningen om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Bestämmelserna i direktiv 80/987 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en tredjelandsmedborgare som inte vistas lagligen i den berörda medlemsstaten inte anses vara en arbetstagare som kan göra anspråk på lönegarantiersättning avseende, bland annat, obetalda lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens, trots att denna tredjelandsmedborgare, enligt bestämmelserna i denna medlemsstats civilrätt, anses vara en ”arbetstagare” som har rätt till en ersättning som kan bli föremål för en talan mot arbetsgivaren vid nationell domstol.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Bestämmelserna i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en tredjelandsmedborgare som inte vistas lagligen i den berörda medlemsstaten inte anses vara en arbetstagare som kan göra anspråk på lönegarantiersättning avseende, bland annat, obetalda lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens, trots att denna tredjelandsmedborgare, enligt bestämmelserna i denna medlemsstats civilrätt, anses vara en ”arbetstagare” som har rätt till en ersättning som kan bli föremål för en talan mot arbetsgivaren vid nationell domstol.

Underskrifter
(
*1
)   Rättegångsspråk: nederländska.