CELEX: 62007TJ0151
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Liftu un mehānisko eskalatoru ierīkošanas un uzturēšanas tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Manipulācijas ar publisko iepirkumu procedūrām
Tirgu sadale
Cenu noteikšana

Šī lieta ir par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā
ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
ir publicēts 2008. gada 26. marta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 75, 19. lpp.), vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemēroto naudas sodu apmēru.
Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija ir uzskatījusi, ka turpmāk minētās sabiedrības ir pārkāpušas EKL 81. pantu:
–
Kone Belgium SA
,
Kone GmbH
(turpmāk tekstā – “Vācijas
Kone
”),
Kone Luxembourg Sàrl
,
Kone BV Liften en Roltrappen
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes
Kone
”) un
Kone Oyj
(turpmāk tekstā – “
KC
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Kone
”);
–
Otis SA
,
Otis GmbH & Co. OHG
(turpmāk tekstā – “Vācijas Otis”),
General Technic‑Otis Sàrl
,
General Technic Sàrl
,
Otis BV
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes Otis”),
Otis Elevator Company
(turpmāk tekstā – “
OEC
”) un
United Technologies Corporation
(turpmāk tekstā – “
UTC
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Otis
”);
–
Schindler SA
,
Schindler Deutschland Holding GmbH
(turpmāk tekstā – “Vācijas
Schindler
”),
Schindler Sàrl
,
Schindler Liften BV
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes
Schindler
”) un
Schindler Holding Ltd
(turpmāk tekstā – “
Schindler Holding
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Schindler
”);
–
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
,
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
(turpmāk tekstā – “
TKA
”),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(turpmāk tekstā – “
TKF
”),
ThyssenKrupp Elevator AG
(turpmāk tekstā – “
TKE
”),
ThyssenKrupp AG
(turpmāk tekstā – “
TKAG
”),
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
un
ThyssenKrupp Liften BV
(turpmāk tekstā – “
TKL
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas – “
ThyssenKrupp
”); un
–
Mitsubishi Elevator Europe BV
(turpmāk tekstā – “
MEE
”).

KC
– viens no prasītājiem šajā lietā – ir globāls apkopes un mehānisko konstrukciju uzņēmums, kas bāzēts Somijā, kurš pārdod,
ražo, ierīko un modernizē liftus, eskalatorus, kā arī ēku automātiskās durvis.
KC
savu darbību eskalatoru un liftu nozarē veic ar valstu meitassabiedrību starpniecību. Tās, konkrēti, ir Vācijā – Vācijas
Kone
un Nīderlandē – Nīderlandes
Kone
(apstrīdētā lēmuma 15., 18. un 20. apsvērums).

Administratīvais process

Komisijas izmeklēšana
2003. gada vasarā Komisijai tika nosūtīta informācija par to, ka, iespējams, pastāv aizliegta vienošanās starp četriem vadošajiem
Eiropas liftu un eskalatoru ražotājiem, kuri veic komercdarbību Savienībā, proti,
Kone
,
Otis
,
Schindler
un
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 3. un 91. apsvērums).
Vācija
No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra
Regulā Nr. 17[:] Pirmajā regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), konkrēti, veica pārbaudes
Otis
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. un 106. apsvērums).
2004. gada 12. un 18. februārī
Kone
savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu
karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) attiecībā uz Beļģiju papildināja
ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Arī
Otis
no 2004. gada marta līdz 2005. gada februārim savu pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju.
Schindler
2004. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, kurā bija ietverta informācija attiecībā uz
Vāciju, kas tika papildināts no 2004. gada decembra līdz 2005. gada februārim. Visbeidzot, 2005. gada decembrī
ThyssenKrupp
, tāpat saskaņā ar šo paziņojumu, nosūtīja Komisijai pieteikumu attiecībā uz Vāciju (apstrīdētā lēmuma 105., 107., 112. un
114. apsvērums).
No 2004. gada septembra līdz novembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 18. pantu Padomes 2002. gada
16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003,
L 1, 1. lpp.), uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Vācijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām
VDMA
,
VFA
un
VMA
(apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums).
Nīderlande
2004. gada martā
Otis
iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas vēlāk tika papildināts.
2004. gada aprīlī pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedza
ThyssenKrupp
; arī tas vēlāk tika vairākkārt papildināts. Visbeidzot, 2004. gada 19. jūlijā
Kone
savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar informāciju attiecībā uz Nīderlandi (apstrīdētā
lēmuma 127., 129. un 130. apsvērums).
2004. gada 27. jūlijā
Otis
tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērums).
No 2004. gada 28. aprīļa Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes
Kone
,
Schindler
,
ThyssenKrupp
un
MEE
meitassabiedrību Nīderlandē telpās, kā arī apvienības
Boschduin
telpās (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).
2004. gada septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri
bija piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām
VLR
un
Boschduin
(apstrīdētā lēmuma 133. un 134. apsvērums).

Paziņojums par iebildumiem
2005. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts šī sprieduma 2. punktā minētajām sabiedrībām.
Visi paziņojuma par iebildumiem adresāti nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (apstrīdētā
lēmuma 135. un 137. apsvērums).
Mutiska uzklausīšana nenotika, jo neviens no paziņojuma par iebildumiem adresātiem to nebija lūdzis (apstrīdētā lēmuma 138. apsvērums).

Apstrīdētais lēmums
2007. gada 21. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka sabiedrības, kam tas adresēts, ir piedalījušās
četros vienotos, saliktos un turpinātos EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos četrās dalībvalstīs, savstarpēji sadalot tirgus,
noslēdzot nolīgumus vai saskaņoti darbojoties attiecībā uz konkursu piešķiršanu un līgumu piešķiršanu saistībā ar liftu un
eskalatoru pārdošanu, ierīkošanu, apkopi un modernizāciju (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma adresātiem Komisija uzskatīja, ka līdzās attiecīgo uzņēmumu meitassabiedrībām Beļģijā, Vācijā,
Luksemburgā un Nīderlandē pie solidāras atbildības par attiecīgo meitassabiedrību izdarītajiem EKL 81. panta pārkāpumiem ir
jāsauc minēto meitassabiedrību mātessabiedrības tāpēc, ka šīs mātessabiedrības ir varējušas īstenot izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību
komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un tāpēc, ka var prezumēt, ka tās šo varu ir izmantojušas (apstrīdētā lēmuma 608.,
615., 622., 627. un 634.–641. apsvērums).
MEE
mātessabiedrības nav sauktas pie solidāras atbildības par to meitassabiedrības rīcību tāpēc, ka nebija iespējams pierādīt,
ka tās būtu īstenojušas izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 643. apsvērums).
Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja metodiku, kura izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”). Tā arī pārbaudīja, vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi atbilst 2002. gada paziņojumā
par sadarbību izvirzītajām prasībām.
Komisija kvalificēja pārkāpumus kā “sevišķi smagus”, ņemot vērā to raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu
dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, lai gan pārkāpumu reālo ietekmes apjomu nevarēja
noteikt (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).
Lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija attiecībā uz katru
valsti iedalīja uzņēmumus vairākās kategorijās pēc apgrozījuma, kas gūts liftu un/vai eskalatoru tirgū, tostarp – attiecīgā
gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 672. un 673. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 70 000 000 apmērā.
Schindler
tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 676.–679. apsvērums).
Naudas soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 119 000 000 un EUR 140 000 000
apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
izdarītais pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim),
Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tā kā
Schindler
izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim),
Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 50 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 126 000 000
apmērā attiecībā uz
Kone
, EUR 214 200 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 25 500 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
un EUR 252 000 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 693. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697.–707. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību
mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 727.–729., 735., 736., 742.–744., 749., 750. un 753.–755. apsvērums).
Kone
tika piemērots, pirmkārt, maksimālais naudas soda apmēra samazinājums par 50 %, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību
23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Otis
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 25 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 15 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta
pirmās daļas trešajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
ThyssenKrupp
tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 778.–813. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē
Kone
tika iekļauts pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 55 000 000 apmērā.
Otis
tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 41 000 000 apmērā.
Schindler
tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 24 500 000 apmērā.
ThyssenKrupp
un
MEE
tika iekļauti ceturtajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 8 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 684. un 685. apsvērums).
Naudas soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 69 700 000 un EUR 17 000 000 apmērā
(apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā
Otis
un
ThyssenKrupp
izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un desmit mēnešus (no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 55 %. Tā kā
Kone
un
Schindler
izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un deviņus mēnešus (no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 45 %. Tā kā
MEE
izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un vienu mēnesi (no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 40 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 79 750 000 apmērā
attiecībā uz
Kone
, EUR 108 035 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 35 525 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
, EUR 26 350 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
un EUR 11 900 000 apmērā attiecībā uz
MEE
(apstrīdētā lēmuma 695. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 715.–720. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens
atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 724.–726., 731., 732., 737., 739.–741., 745.–748. un 751.–755. apsvērums).
Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Otis
tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem.
ThyssenKrupp
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
un
MEE
tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 836.–855. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:
“
1. pants
[..]
2.      Attiecībā uz Vāciju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu:
–
Kone
: [
KC
] un [Vācijas
Kone
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Vācijas
Otis
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Vācijas
Schindler
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
], [
TKA
] un [
TKF
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim.
[..]
4.      Attiecībā uz Nīderlandi turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:
–
Kone
: [
KC
] un [Nīderlandes
Kone
]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Nīderlandes
Otis
]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Nīderlandes
Schindler
]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
] un [
TKL
]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam; un
–        [
MEE
]: no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam.
2. pants
[..]
2.      Par pārkāpumiem Vācijā, kas norādīti 1. panta 2. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Vācijas
Kone
], solidāri: EUR 62 370 000;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Vācijas
Otis
], solidāri: EUR 159 043 500;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Vācijas
Schindler
], solidāri: EUR 21 458 250; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
], [
TKA
] un [
TKF
], solidāri: EUR 374 220 000.
[..]
4.      Par pārkāpumiem Nīderlandē, kas norādīti 1. panta 4. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Nīderlandes
Kone
], solidāri: EUR 79 750 000;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Nīderlandes
Otis
], solidāri: EUR 0;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Nīderlandes
Schindler
], solidāri: EUR 35 169 750;
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
] un [
TKL
], solidāri: EUR 23 477 850; un
–        [
MEE
]: EUR 1 841 400.
[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 8. maijā, prasītāji –
KC
, Vācijas
Kone
un Nīderlandes
Kone –
cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un, veicot tās
reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva prasītājiem jautājumu un lūdza lietas
dalībniekus iesniegt dokumentus. Prasītāji noteiktajā termiņā neatbildēja uz Vispārējās tiesas jautājumu. Tomēr tie uz šo
jautājumu atbildēja 2009. gada 10. septembra vēstulē. Minētajā vēstulē un 2009. gada 28. septembra vēstulē prasītāji ir uzsvēruši
atsevišķu datu konfidenciālo raksturu un ir lūguši neminēt šos datus Vispārējās tiesas publikācijās. Uz lūgumu iesniegt dokumentus
lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas
2009. gada 16. oktobra tiesas sēdē.
Ar 2009. gada 14. oktobra rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 65. panta b) punktu, 66. panta 1. punktu un 67. panta
3. punkta otro daļu uzdeva Komisijai iesniegt dokumentus, par kuriem Komisija bija norādījusi, ka tie ir konfidenciāli. Komisija
veica šīs darbības noteiktajā termiņā. Tā kā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka minētie dokumenti nav nepieciešami lietas atrisināšanai,
šie dokumenti Komisijai tika atdoti, nepaziņojot tos prasītājiem, un mutvārdu process tika pabeigts.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir piemērots naudas sods
KC
un Vācijas
Kone
, un nepiemērot naudas sodu vai noteikt naudas sodu mazākā apmērā, nekā noteikts apstrīdētajā lēmumā;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 4. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir piemērots naudas sods
KC
un Nīderlandes
Kone
, un noteikt naudas sodu mazākā apmērā, nekā noteikts apstrīdētajā lēmumā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītāji apstrīd, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punkta – ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem piemēroti naudas sodi par
Vācijā izdarītajiem pārkāpumiem – tiesiskumu un, otrkārt, – apstrīdētā lēmuma 2. panta 4. punkta – ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem
piemēroti naudas sodi par Nīderlandē izdarītajiem pārkāpumiem – tiesiskumu.
Šajā ziņā prasītāji izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu un samērīguma principa
pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu. Otrais pamats attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās
paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Trešais pamats ir balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot
naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumiem.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu
Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi 1998. gada pamatnostādnes un ir pārkāpusi samērīguma principu, noteikdama
sākumsummas naudas sodiem, kas piemēroti par pārkāpumiem Vācijā un Nīderlandē.
Vispirms jāatgādina – no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina
metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta 1998. gada pamatnostādnēs, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai
ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada
3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram,
konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai
izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 72. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts).
Kā izklāstīts šī sprieduma 16. punktā, Komisija šajā gadījumā naudas sodu apmēru noteica, piemērojot 1998. gada pamatnostādnēs
noteikto metodi.
Lai gan 1998. gada pamatnostādnes nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas pārvaldes iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro,
tajās tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes
iestāde nevar atkāpties, nenorādīdama iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. Tiesas 2005. gada
28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 209. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu
lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 70. punkts).
Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās
attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, citādi tā attiecīgā
gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu, kādi ir vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās drošības
princips, pārkāpumu (skat. šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. punkts un tajā minētā judikatūra; šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 71. punkts).
Turklāt 1998. gada pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā
uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (šī sprieduma 34. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. un 213. punkts).
Visbeidzot jāatgādina, ka 1998. gada pamatnostādnēs, pirmām kārtām, ir paredzēts, ka tiek novērtēts pats pārkāpuma smagums,
pamatojoties uz kuru var tikt noteikta vispārīga sākumsumma (1.A punkta otrā daļa). Otrām kārtām, smagums tiek analizēts attiecībā
pret izdarīto pārkāpumu raksturu un attiecīgā uzņēmuma īpašībām, proti, tā lielumu un stāvokli konkrētajā tirgū, atbilstoši
kuram ir iespējams izsvērt sākumsummu, iedalīt uzņēmumus kategorijās un noteikt konkrētu sākumsummu (1.A punkts, no trešās
līdz septītajai daļai).
Šajā lietā attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā veikto pārkāpuma smaguma vērtējumu Komisija ir vienlaikus aplūkojusi visus četrus
apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētos pārkāpumus, “jo [tiem] [..] ir kopējas īpašības” (apstrīdētā lēmuma 657. apsvērums).
Vispirms saistībā ar pārkāpumu raksturu Komisija apstrīdētā lēmuma 658. un 659. apsvērumā paskaidro:
“658      Pārkāpumi, kas ir šī lēmuma priekšmets, galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu
tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus,
un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki
par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šādi horizontāli ierobežojumi jau paša to rakstura dēļ ietilpst smagākajos [EKL]
81. panta pārkāpumos. Šajā lietā pārkāpumi ir mākslīgi lieguši klientiem priekšrocības, kādas tie būtu varējuši cerēt iegūt
no konkurencei atbilstoša piedāvājuma procesa. Tāpat ir interesanti vērst uzmanību uz to, ka daži no projektiem, ar ko veiktas
manipulācijas, bija publiskā iepirkuma līgumi, kuri tika finansēti no nodokļiem un īstenoti tieši ar mērķi saņemt konkurējošus
piedāvājumus, tostarp piedāvājumus ar labu kvalitātes un cenas attiecību.
659      Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, elementi, kas saistīti ar tā priekšmetu, parasti ir būtiskāki par elementiem, kas saistīti
ar tā sekām, it īpaši, ja – kā tas ir šajā lietā – nolīgumi attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, piemēram, cenu noteikšanu
un tirgus sadali. Nolīguma sekas parasti nav noslēdzošais kritērijs pārkāpuma smaguma novērtēšanā.”
Komisija apliecina, ka tā “nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās sekas, jo, [nebija] iespējams ar pietiekamu pārliecību
noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus un citus), ja nebija pārkāpumu”
(apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tomēr tā uzskata, ka “ir [..] acīmredzams, ka pārkāpumiem ir bijusi reāla ietekme”, un
šajā ziņā paskaidro – “pats fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši dažādos pret konkurenci vērstos nolīgumus,
liek domāt par ietekmi uz tirgu, lai gan reālo ietekmes apjomu ir grūti noteikt, jo tostarp nav zināms, vai un uz cik citiem
projektiem attiecās manipulācijas ar piedāvājumiem, tāpat arī tas, cik projektu aizliegtās vienošanās dalībnieki varēja sadalīt
bez nepieciešamības savstarpēji sazināties” (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tajā pašā apsvērumā Komisija piebilst, ka
“lielās konkurentu kopējās tirgus daļas norāda uz iespējamu pret konkurenci vērstu iedarbību un [ka] šo tirgus daļu relatīvā
stabilitāte visu pārkāpumu laiku apstiprinot šo iedarbību”.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 661.–669. apsvērumā Komisija atbild uz argumentiem, ko prasītāji administratīvā procesa laikā izvirzījuši,
lai pierādītu, ka pārkāpumu ietekme uz tirgu bijusi neliela.
Saistībā ar attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu Komisija apstrīdētā lēmuma 670. apsvērumā apgalvo, ka “aizliegtās vienošanās,
kas ir [apstrīdētā] lēmuma priekšmets, attiecās uz visu, attiecīgi, Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes teritoriju”
un ka “no judikatūras skaidri izriet, ka valsts ģeogrāfisks tirgus, kas aptver visu dalībvalsti, jau pats par sevi ir kopējā
tirgus būtiska daļa”.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā Komisija secina – “katrs adresāts ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus
EKL 81. panta pārkāpumus [..], ņemot vērā pārkāpumu raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas,
Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju”. Tā secina, ka “šie faktori ir tādi, ka pārkāpumi ir jāuzskata par sevišķi
smagiem, lai gan to reālo ietekmes apjomu nevar noteikt”.
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Vācijā prasītāji apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemti vērā paši Komisijas konstatējumi,
saskaņā ar kuriem aizliegtā vienošanās Vācijā neesot attiekusies uz visiem liftu projektiem. Tādējādi skarto tirgu veidojot
vienīgi liftu projekti vairāk nekā viena miljona euro vērtībā, proti, aptuveni 20–30 % no visa tirgus;
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
savos pieteikumos par atbrīvojumu to esot apstiprinājuši (apstrīdētā lēmuma 281. un 664. apsvērums). Savā replikā prasītāji
arī norāda, ka salīdzinājums starp vispārīgo sākumsummu, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, no vienas puses, un vispārīgajām
sākumsummām, kas noteiktas par pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē, no otras puses, apstiprinot, ka sākumsumma, kas noteikta
par pārkāpumu Vācijā, nav samērīga, jo – atšķirībā no aizliegtās vienošanās Vācijā – aizliegtās vienošanās Beļģijā un Nīderlandē
esot attiekušās uz visu liftu tirgu.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītāji neapstrīd 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītās metodikas tiesiskumu, kura attiecas
uz vispārīgās naudas soda sākumsummas noteikšanu. Minētā metodika atbilst vienotas likmes loģikai, saskaņā ar kuru vispārīgā
naudas soda sākumsumma, kas tiek noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, tiek aprēķināta atkarībā no pārkāpuma rakstura un
ģeogrāfiskā apjoma, kā arī no pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt (Vispārējās tiesas 2006. gada
15. marta spriedums lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 134. punkts, un 2009. gada 6. maija spriedums lietā T‑116/04
Wieland‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑1087. lpp., 62. punkts).
Turklāt attiecīgā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu vidū pārkāpuma
smaguma noteikšanai, turklāt Komisijai saskaņā ar judikatūru nav pienākuma norobežot attiecīgo tirgu vai izvērtēt tā lielumu,
ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis (šajā ziņā skat. šī sprieduma 32. punktā minēto spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 55. un 64. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 109. punkts). Tādējādi, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija var ņemt vērā tirgus
– uz ko attiecas pārkāpums – vērtību, bet tai nav pienākuma to darīt (šajā ziņā skat. šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu
lietā
BASF
/Komisija, 134. punkts, un šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu lietā
Wieland‑Werke
/Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, 1998. gada pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu
aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši attiecīgajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes
naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi
un ja to prasa [lietas] apstākļi (Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 187. punkts).
Tādēļ prasītāju arguments, ka vispārīgajai naudas soda sākumsummai, kas noteikta par aizliegto vienošanos Vācijā, esot jāatspoguļo
attiecīgā tirgus, iespējams, ierobežotais lielums, ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu un ir jānoraida.
Šajā lietā, kā norādīts šī sprieduma 38.–43. punktā, Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu
un attiecīgā tirgus ģeogrāfisko apjomu.
Pretēji prasītāju apgalvojumiem, no apstrīdētā lēmuma 664. apsvēruma – kurā Komisija turklāt atbild uz
Otis
un
Kone
apgalvojumu par pārkāpuma, iespējams, ierobežoto ietekmi – izriet, ka nolīgumi Vācijā skāra ne tikai eskalatorus un liftu
projektus vairāk nekā viena miljona euro vērtībā, jo Komisija uzskatīja – ir ticams, “ka aizliegtās vienošanās darbības attiecībā
uz liftu projektiem vairāk nekā viena miljona euro apmērā, kas ietver ātrgaitas liftus ar lielu vērtību, ir ietekmējušas pārējā
liftu tirgus darbību”. Minētajā apsvērumā Komisija arī ir norādījusi, ka projekta kopējā vērtība bija svarīgāka par liftu
skaitu un veidu, ka nebija iespējams pierādīt pārkāpuma precīzās sekas un ka fakti skaidri pierādīja, ka lietas dalībnieku
nodoms nebija vis neiekļaut atsevišķus preču veidus, bet gan – vienoties par projektiem, kuros varēja vieglāk likvidēt konkurenci.
Tāpat ir jāatgādina, ka savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Vāciju
Kone
pats ir īpaši paziņojis, ka [
konfidenciāli
] (
) (skat. arī apstrīdētā lēmuma 256. apsvērumu), kas drīzāk rosina domāt, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija iesaldēt tirgus
daļas visā liftu tirgū. Kā uzsver Komisija, tieša noruna attiecībā uz projektiem, kuri pārsniedz vienu miljonu euro, nebūtu
saderīga ar agresīvu konkurenci attiecībā uz projektiem ar mazāku vērtību. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 241. apsvēruma
– ko prasītāji nav apstrīdējuši –,
ThyssenKrupp
arī ir paziņojis, ka izņēmuma kārtā tika izskatīti mazāki projekti. No tā izriet, ka prasītāju arguments – ka saistībā ar
liftiem aizliegtā vienošanās esot attiekusies tikai uz aptuveni 20–30 % no Vācijas tirgus – ir jānoraida.
Turklāt saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā ir jāievēro – lai gan Komisija nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās
sekas (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums), tā tomēr ir noteikusi samazinātu sākumsummu, lai par labu attiecīgajiem uzņēmumiem
ņemtu vērā iespējamību, ka aizliegtās vienošanās nav tieši skārušas visu liftu tirgu. Tādējādi, kā Komisija norāda apstrīdētā
lēmuma 664. apsvērumā, atbildot uz atsevišķu aizliegtās vienošanās dalībnieku argumentiem, ka saistībā ar liftiem šī aizliegtā
vienošanās esot attiekusies tikai uz ātrgaitas liftiem, – noteikdama naudas soda sākumsummu, tā ir faktiski ņēmusi “vērā faktu,
ka aizliegtās vienošanās darbības varbūt nav tieši skārušas visu liftu tirgu”. Šķiet, ka naudas sodam par aizliegto vienošanos
Vācijā ir noteikta mazāka sākumsumma – ja to izsaka procentos no tirgus kopējā lieluma – nekā sākumsummas, kas piemērotas
par pārējām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 55. punktu).
Tāpat, arī ja pieņemtu, ka attiecībā uz liftiem aizliegtā vienošanās Vācijā skāra tikai liftu projektus, kuru summa pārsniedza
vienu miljonu euro – ko prasītāji nav pierādījuši un kas turklāt ir pretrunā atsevišķiem
ThyssenKrupp
paziņojumiem (skat. šī sprieduma 50. punktu), naudas soda sākumsumma joprojām būtu pamatota, pat ja to salīdzinātu ar summām,
kas noteiktas par pārējām aizliegtajām vienošanām. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ģeogrāfiskais tirgus, uz kuru attiecas aizliegtā
vienošanās Vācijā, bija acīmredzami plašāks par ģeogrāfiskajiem tirgiem, uz kuriem attiecas pārējās aizliegtās vienošanās.
Turklāt jāuzsver, ka konkrēto preču tirgus salīdzinoši mazajam apjomam – pat ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts – ir tikai neliela
nozīme salīdzinājumā ar citu pārkāpuma smagumu apliecinošo apstākļu kopumu, kuri ietverti apstrīdētā lēmuma 657.–671. apsvērumā
un minēti šī sprieduma 38.–43. punktā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 151. punkts).
Visbeidzot, pat ja pieņemtu, ka Komisijai, kad tā vienā un tajā pašā lēmumā konstatē vairākus sevišķi smagus pārkāpumus, ir
jāievēro proporcionāla attiecība starp vispārīgajām sākumsummām un dažādu skarto tirgu lielumu, šajā lietā nekas nenorāda
uz to, ka vispārīgā sākumsumma, kas noteikta par aizliegto vienošanos Vācijā, būtu nesamērīga salīdzinājumā ar vispārīgajām
sākumsummām, kas noteiktas par aizliegtajām vienošanām Beļģijā un Nīderlandē.
Atbilstošo datu pārbaude liecina, ka Komisija, ņemot vērā skarto tirgu lielumu, vispārīgās sākumsummas par pārkāpumiem attiecīgajās
dalībvalstīs ir noteikusi saprātīgi un saskaņoti, tomēr neizmantodama precīzu matemātisku formulu, kas tai katrā ziņā arī
nebija jādara (skat. šī sprieduma 45.–47. punktu). No vienas puses, attiecībā uz nepārprotami lielāko tirgu – Vācijas tirgu,
kas atbilst EUR 576 miljoniem – vispārīgā sākumsumma tika noteikta EUR 70 miljonu apmērā. No otras puses, attiecībā uz nākamajiem
diviem lielākajiem tirgiem – Nīderlandes tirgu un Beļģijas tirgu, kas atbilst, attiecīgi, EUR 363 miljoniem un EUR 254 miljoniem
– vispārīgā sākumsumma tika noteikta, attiecīgi, EUR 55 miljonu un EUR 40 miljonu apmērā.
Šādos apstākļos un ņemot vērā vienotas likmes loģiku, kas ir pamatā 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītajai metodikai
– kura nerada Komisijai pienākumu, kad tā nosaka vispārīgo naudas soda sākumsummu, ņemt vērā skartā tirgus lielumu un, vēl
jo vairāk, [šī sākumsumma] nav jānosaka atbilstoši noteiktai procentuālai daļai no kopējā apgrozījuma tirgū (šajā ziņā skat.
šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 134. punkts) –, vispārīgā sākumsumma, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu salīdzinājumā
ar sākumsummām, kas noteiktas par pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē.
Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpuma Nīderlandē smagumu
Kone
atgādina, ka Komisijai ir jāņem vērā tā raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā
ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka pārkāpums Nīderlandē bija tāda paša rakstura kā Beļģijā, Vācijā
un Luksemburgā izdarītie pārkāpumi – tā esot acīmredzama kļūda vērtējumā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Prasītāji
šajā ziņā norāda, pirmkārt, ka šajās dalībvalstīs nolīgumus parasti esot pieņēmusi augstākā vadība. Otrkārt, projektu sadales
esot balstījušās uz dalībnieku savstarpējo tirgu sadali, par kādu iepriekš notikusi vienošanās, un to mērķis esot bijis iesaldēt
šīs tirgus daļas. Treškārt, esot uzturēti projektu saraksti. Turklāt dalībnieki esot veikuši galējus pasākumus, lai slēptu
savu prettiesisko rīcību. Ceturtkārt, Beļģijā un Luksemburgā pārkāpumi esot attiekušies uz visiem projektiem un/vai līgumiem,
un Vācijā – uz visiem projektiem, kuru vērtība pārsniedz konkrētu summu. Piektkārt, Beļģijā esot pastāvējis kompensāciju mehānisms
nozarei “pakalpojumi”. Attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē visu šo apstākļu neesot.
Ir jākonstatē, ka ar šiem apstākļiem – pat ja pieņemtu, ka tie ir pierādīti – nevar apstrīdēt Komisijas vērtējumu par Nīderlandē
konstatētā pārkāpuma, kas minēts apstrīdētā lēmuma 658. apsvērumā, raksturu. Proti, Nīderlandē izdarītais pārkāpums – gluži
tāpat kā Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā izdarītie pārkāpumi – galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem,
lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un
ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās
vienošanās dalībnieki par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šādi horizontāli ierobežojumi jau paša to rakstura dēļ
ietilpst smagākajos [EKL] 81. panta pārkāpumos (apstrīdētā lēmuma 658. apsvērums), kas skaidri izriet no 1998. gada pamatnostādņu
1.A punkta, kurā šāda veida pārkāpumi ir kvalificēti kā “sevišķi smagi”.
Pēc prasītāju uzskatiem, pārkāpumam Nīderlandē turklāt esot bijusi mazāka ietekme uz tirgu nekā aizliegtajām vienošanām Beļģijā,
Vācijā un Luksemburgā. Pretēji Komisijas apgalvojumiem, esot iespējams vispārīgi noteikt ietekmi uz tirgu, salīdzinot attiecīgo
projektu vērtību ar tirgus kopējo vērtību. Turklāt
Otis
,
ThyssenKrupp
un
Kone
– visi lēšot, ka tirgus daļa, ko pārkāpums varēja ietekmēt, ir mazāka par 10 %. Pakārtoti,
Kone
apgalvo, ka, ņemot vērā pierādījumus un pārkāpuma raksturu un tā ietekmi, Komisijai vajadzēja pārkāpumu Nīderlandē kvalificēt
kā “smagu”, nevis kā “sevišķi smagu” un līdz ar to samazināt pamatsummu naudas sodam par pārkāpumu Nīderlandē.
Saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma
konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja šķiet, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt (skat. šī sprieduma 32. punktā
minēto spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 74. punkts un tajā minētā judikatūra; šī sprieduma 46. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 143. punkts, un 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 216. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem
konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (skat. šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu
lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā apliecina, ka “[tā] nav mēģinājusi pierādīt precīzās sekas, jo, [nebija]
iespējams ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus
un citus), ja nebija pārkāpumu”. Lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā pauž uzskatu, ka ir acīmredzams, ka aizliegto
vienošanos ietekme ir bijusi reāla, jo tās ir īstenotas, un lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 661.–669. apsvērumā ir noraidījusi
attiecīgo uzņēmumu argumentus, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka aizliegto vienošanos sekas ir bijušas nelielas, ir jākonstatē,
ka apstrīdētajā lēmumā, novērtējot pārkāpumu smagumu, nav ņemta vērā to iespējamā ietekme uz tirgu.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā savu secinājumu par pārkāpumu smaguma novērtējumu pamato tikai ar to, ka
ir ņemts vērā minēto pārkāpumu raksturs un to ģeogrāfiskais apjoms. Minētajā apsvērumā Komisija secina, ka, “ņemot vērā pārkāpumu
raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju,
[..] [ir jāuzskata –] katrs adresāts ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus EKL 81. panta pārkāpumus”.
Attiecībā uz argumentu, ka esot iespējams vispārīgi noteikt ietekmi uz tirgu, salīdzinot attiecīgo projektu vērtību ar tirgus
kopējo vērtību, ir jākonstatē, ka prasītāji neprecizē to, kādā veidā būtu jāaprēķina ietekme uz tirgu. Šajā ziņā prasītāji
savā replikā norāda uz
Kone
paskaidrojumiem, kas ietverti tā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Nelemjot par šo argumentu – kuri ietverti prasības
pieteikuma pielikumā – pieņemamību, ir jāmin, ka prasītāji tikai norāda uz aizliegtās vienošanās ierobežoto ietekmi uz tirgu
Nīderlandē un šajā ziņā būtībā atsaucas uz attiecīgo uzņēmumu paziņojumiem, ka aizliegtās vienošanās priekšmets bijuši nedaudzi
projekti. Proti, kā norāda Komisija, šie paziņojumi nenozīmē, ka pārkāpuma ietekmi bija iespējams noteikt, jo aizliegtās vienošanās
apjoms nebija zināms. Tādējādi Komisija, piemēram, apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā – ko prasītāji nav apstrīdējuši – ir norādījusi,
ka “nebija nekādas vajadzības savstarpēji sadalīt visus projektus Nīderlandē, jo attiecīgajiem uzņēmumiem bija jādiskutē tikai
par projektiem, kuri kādam no tiem netika piešķirti automātiski pastāvīgu attiecību ar esošu klientu dēļ”. Turklāt ar prasītāju
argumentiem nevar tikt apstrīdēts Komisijas secinājums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā, saskaņā ar kuru nebija
iespējams ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus
un citus), ja nebija pārkāpumu (skat. šī sprieduma 62. un 63. punktu).
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka ar prasītāju argumentiem netiek apstrīdēta pārkāpuma Nīderlandē kvalifikācija par “sevišķi smagu”.
Tādējādi jānorāda, ka jau paša apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu rakstura dēļ tie ietilpst smagākajos EKL 81. panta
pārkāpumos, jo to priekšmets bija “slepena noruna starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus
daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā
uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki par apkopi un modernizāciju
nav diskutējuši)” (apstrīdētā lēmuma 658. apsvērums). Šajā ziņā 1998. gada pamatnostādnēs ir izklāstīts, ka “sevišķi smagi”
pārkāpumi galvenokārt sastāv no horizontāliem ierobežojumiem, piemēram, cenu karteļiem un tirgu sadales kvotām vai citādas
prakses, kas apdraud pienācīgu iekšējā tirgus darbību. Šie pārkāpumi arī ietilpst aizliegtas vienošanās piemēros, kas EKL
81. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir skaidri atzītas par nesaderīgām ar kopējo tirgu. Papildus būtiskiem konkurences izkropļojumiem,
ko rada šādas aizliegtas vienošanās, tās izraisa šo tirgu nodalīšanu tiktāl, ciktāl tās uzliek dalībniekiem pienākumu ievērot
dažādu tirgu sadalījumu, kuri bieži vien ir nodalīti atbilstoši valstu robežām, tādējādi radot šķēršļus EK līguma galvenajam
mērķim – Kopienas tirgus integrācijai. Šāda veida pārkāpumi, it īpaši, ja jautājums ir par horizontālām aizliegtajām vienošanām,
judikatūrā arī ir kvalificēti kā “īpaši smagi” vai “acīmredzami pārkāpumi” (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums
lietā T‑148/89
Tréfilunion
/Komisija,
Recueil
, II‑1063. lpp., 109. punkts; 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 136. punkts, un 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 85. punkts).
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pret konkurenci vērstas prakses iedarbība nav izšķirošs kritērijs, novērtējot
pārkāpuma smagumu. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā apstākļiem, kuri attiecas uz minēto iedarbību,
it īpaši, ja jautājums ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali (Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā
C‑194/99 P
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, I‑10821. lpp., 118. punkts, un šī sprieduma 32. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 96. punkts; Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 199. punkts, un šī sprieduma 61. punktā minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 251. punkts).
Tādējādi, lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam. No 1998. gada pamatnostādnēs
iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis – kā tas ir šajā lietā
– it īpaši ir tirgu sadale, var, pamatojoties uz to atbilstošo raksturu, tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, un
šādai rīcībai nav jābūt saistītai ar īpašu ietekmi vai ģeogrāfisko apjomu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 32. punktā minēto
Tiesas spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 75. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Bank der österreichischen Sparkassen
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 103. punkts). Šo secinājumu apstiprina fakts, ka smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri
minēta ietekme uz tirgu un sekas attiecībā uz plašiem kopējā tirgus apgabaliem, bet sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā savukārt
nav minēta neviena prasība nedz attiecībā uz konkrēto ietekmi uz tirgu, nedz seku radīšanu īpašā ģeogrāfiskā apgabalā (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 171. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka, ņemot vērā pārkāpuma Nīderlandē priekšmetu, šis pārkāpums pēc rakstura ir sevišķi
smags.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu,
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Prasītāji atgādina, ka ir iesnieguši pieteikumus, lai panāktu, ka tiem tiek piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem vai būtisks
to apmēra samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Tomēr Komisija esot pārkāpusi šī paziņojuma normas,
vērtēdama prasītāju sadarbības kvalitāti un noderīgumu. Kā norāda prasītāji, Komisija turklāt neesot ievērojusi to tiesisko
paļāvību un to tiesības uz aizstāvību. Visbeidzot, prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu,
izvērtējot naudas sodu samazinājumu, kas ir piemērojams atbilstoši minētajam paziņojumam.
Par 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Jānorāda, ka 2002. gada paziņojumā par sadarbību Komisija ir paredzējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas ar to sadarbojas
saistībā ar aizliegtas vienošanās pierādīšanu, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts tā naudas soda
apmērs, kas tiem citādi būtu jāmaksā.
Vispirms 2002. gada paziņojuma par sadarbību A sadaļas 8. punktā ir noteikts:
“Komisija atbrīvo uzņēmumu no sodanaudas, kas tam citādi būtu jāmaksā, ja:
a)      uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu
Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta nozīmē saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu; [vai]
b)      uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt [EKL] 81. panta pārkāpumu
saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu.”
Tāpat 2002. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas 20. punktā ir paredzēts, ka “uzņēmumi, kas neatbilst iepriekšminētajā
A sadaļā izklāstītajiem noteikumiem [nosacījumiem] [par atbrīvojumu no naudas soda], var pretendēt uz tās sodanaudas samazinājumu,
kas tiem citādi būtu uzlikta”, un 21. punktā – ka, “lai varētu pretendēt uz sodanaudas samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz
Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas būtiski papildina pierādījumus, kas jau ir Komisijas rīcībā, un tiem jāpārtrauc
dalība iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā pierādījumu iesniegšanas laikā”.
Attiecībā uz pievienotās vērtības jēdzienu 2002. gada paziņojuma par sadarbību 22. punktā ir paskaidrots:
““Pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, ciktāl iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura un detalizētības pakāpes
stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus. Veicot šādu vērtējumu, Komisija parasti uzskata, ka lielāka vērtība ir
rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis vēlāk iegūtiem pierādījumiem. Tāpat arī uzskata,
ka lielāka vērtība ir pierādījumiem, kas tieši attiecas uz attiecīgajiem faktiem, nevis pierādījumiem, kam [ar šiem faktiem]
ir netieša saistība.”
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzēta klasifikācija trijās kategorijās saistībā
ar naudas sodu samazinājumiem:
“–      pirmais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 30–50 % samazinājums,
–      otrais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 20–30 % samazinājums,
–      turpmākie uzņēmumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: samazinājums līdz 20 %.”
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir noteikts:
“Lai noteiktu samazinājuma līmeni katrā no minētajām kategorijām, Komisija ņem vērā laiku, kad ir iesniegti pierādījumi, kas
atbilst 21. punkta nosacījumiem, un šo pierādījumu pievienoto vērtību. Tā var ņemt vērā arī uzņēmuma sadarbošanās apjomu un
nepārtrauktību pēc pierādījumu iesniegšanas dienas.”
Visbeidzot 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļā ir noteikts:
“[J]a uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā
karteļa [aizliegtās vienošanās] nopietnumu [smagumu] vai ilgumu, Komisija neņem tos vērā, nosakot sodanaudu uzņēmumam, kas
iesniedzis šos pierādījumus.”
Par Komisijas rīcības brīvību un Savienības tiesas kontroli
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, kas ir juridiskais pamats naudas sodu piemērošanai par Savienības konkurences
noteikumu pārkāpumiem, Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība naudas sodu noteikšanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1997. gada
21. oktobra spriedumu lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts), kas ir tās vispārējās politikas konkurences jomā funkcija (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums
apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 105. un 109. punkts). Šajā ziņā Komisija, vēloties nodrošināt pārskatāmību un objektivitāti naudas sodu lēmumos,
pieņēma un publicēja 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Tas ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību aktus ar augstāku
spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību. No tā izriet pašas izvēlēts
šo pilnvaru ierobežojums (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95
Vlaams Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts) tiktāl, ciktāl Komisijai ir jāievēro pamatnostādnes, kuras tā atzinusi sev par saistošām (pēc
analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 57. punkts).
Tas, ka, pieņemot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, Komisija pati ir ierobežojusi savu rīcības brīvību, tomēr nav pretrunā
tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra
spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 224. punkts).
2002. gada paziņojumā par sadarbību ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj īstenot diskrecionāro varu atbilstoši
Regulas Nr. 1/2003 23. pantam saskaņā ar Tiesas interpretāciju (pēc analoģijas skat. šī sprieduma 81. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 224. punkts).
Tādējādi jānorāda, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi,
lai tam tiktu piemērots 2002. gada paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta
izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 555. punkts). Attiecībā uz minētā paziņojuma 8. punkta a) un b) apakšpunktu ir jākonstatē,
ka šī būtiskā rīcības brīvība izriet no paša šīs normas formulējuma, kurā skaidri norādīts uz tādu pierādījumu sniegšanu,
kuri “pēc Komisijas ieskatiem” var, attiecīgi, dot tai iespēju pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt pārbaudes, vai dot
tai iespēju konstatēt pārkāpumu. Uzņēmuma sadarbības kvalitātes un noderīguma novērtējums ietver kompleksu novērtējumu par
faktiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81. punkts, un šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 271. punkts).
Komisijai, pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību
21. punkta izpratnē, tāpat ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda apmēra samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam
uzņēmumam. Šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar naudas soda samazinājumu
dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām, turpretim minētā punkta otrajā daļā ir noteikti kritēriji, kas Komisijai jāņem vērā,
lai noteiktu samazinājuma līmeni šajās kategorijās.
Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
Vispārējā tiesa novērtējumu var aizliegt tikai tad, ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (šajā ziņā skat. šī sprieduma
83. punktā minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81., 88. un 89. punkts, un šī sprieduma 83. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 555. punkts).
Par
Kone
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā

Kone
, kas bija pirmais uzņēmums, kurš iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto
vienošanos Vācijā (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums) – 2004. gada 12. februārī –, netika piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem
atbilstoši šī paziņojuma 8. punktam (apstrīdētā lēmuma 790. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 783.–786. apsvērumā Komisija ir paudusi uzskatu, ka 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunkts
nav piemērojams, jo informācija, ko sniedzis trešais informators, ir ļāvusi Komisijai veikt pārbaudi Vācijā jau 2004. gada
28. janvārī.
Arī piemērot minētā paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu nebija iespējams šādu iemeslu dēļ, kuri izklāstīti apstrīdētā lēmuma
787.–789. apsvērumā:
“787      Komisija piešķirs atbrīvojumu saskaņā ar [2002. gada] paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) [apakšpunktu], ja uzņēmums būs
pirmais, kurš nosūtīs pierādījumus, kas Komisijas skatījumā var ļaut tai konstatēt [EKL] 81. panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo
aizliegto vienošanos, kas nozīmē, ka Komisijas rīcībā iepriekš nav bijuši pietiekami pierādījumi, lai konstatētu [EKL] 81. panta
pārkāpumu, un ka neviens uzņēmums nav saņēmis nosacītu atbrīvojumu no naudas sodiem saskaņā ar 8. punkta a) [apakšpunktu].
788
Kone
apsvērumi saistībā ar tā pieteikumu [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] ir pārprotami un nav pamatoti ne ar
vienu citu pierādījumu kā vien ar paša [
Kone
] rakstveida paziņojumiem, kas izklāstīti pēc atmiņas. Tas atzīst, ka [
konfidenciāli
]. Šajā lietā Komisijas rīcībā jau bija informācija par iespējamo pārkāpumu, kura iegūta no citiem avotiem, piemēram, trešo
personu apsvērumiem un pārbaudēm. Šī informācija noteica lietas galveno virzību administratīvajā procesā, ko Komisija sāka
pati pēc savas ierosmes. Tādējādi šādos apstākļos uzņēmumam, kurš vēlas saņemt atbrīvojumu saskaņā ar [2002. gada] paziņojuma
par sadarbību 8. punkta b) [apakšpunktu], būtu jāsniedz Komisijai informācija, kas ļauj tai ievērojami saīsināt izmeklēšanu.
789
Kone
apsvērumos attiecībā uz Vāciju ir ietverti neprecīzāki apraksti par aizliegtās vienošanās darbībām nekā tā apsvērumos attiecībā
uz Beļģiju un Luksemburgu, un šie apsvērumi nav pamatoti ar apsūdzošiem dokumentārajiem elementiem (izņemot paša [
Kone
] paziņojumus). Tādējādi
Kone
nevar apgalvot, ka tā apsvērumi attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu, no vienas puses, un Vāciju, no otras puses, bija “vienādas
kvalitātes”.”
Tomēr
Kone
ir saņēmis naudas soda samazinājumu par 50 % atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās
daļas pirmajam ievilkumam par tā sadarbību saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā (apstrīdētā lēmuma 793. apsvērums).
Prasītāji apgalvo, pirmām kārtām, ka
Kone
atbilda nosacījumiem, lai saņemtu atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā
uz pārkāpumu Vācijā, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pamatojusies uz
Kone
2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem, lai pierādītu visu šī pārkāpuma sastāvu. Prasītāji uzsver faktu, ka brīdī, kad
Kone
iesniedza savu pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam, Komisijas rīcībā vēl neesot bijuši pietiekami pierādījumi, lai pierādītu
pārkāpumu Vācijā, un ka
Kone
esot bijis pirmais uzņēmums, kurš sniedzis informāciju par šo pārkāpumu.
Jāatgādina, ka viens no nosacījumiem, lai saņemtu atbrīvojumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam,
ir tāds, ka uzņēmums ir pirmais, kurš iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt EKL
81. panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē Kopienu.
Jānorāda, ka brīdī, kad
Kone
2004. gada 12. februārī iesniedza savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju, Komisija jau prezumēja, ka pastāv aizliegta vienošanās
Vācijā liftu un eskalatoru nozarē, pamatodamās uz informāciju, kas tolaik bija tās rīcībā. Proti, pēc informācijas, ko Komisijai
bija sniedzis trešais informators, tā 2004. gada 28. janvārī jau bija veikusi pārbaudes
ThyssenKrupp
un atsevišķu tā meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums).
Protams, nav apstrīdēts, ka brīdī, kad
Kone
iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, Komisijas rīcībā vēl nebija pietiekamu pierādījumu,
lai konstatētu pārkāpumu Vācijā, un ka
Kone
bija pirmais uzņēmums, kurš iesniedza šādu pieteikumu attiecībā uz minēto pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums).
Tomēr, pretēji prasītāju apgalvojumiem, šie apstākļi paši par sevi nav pietiekami, lai varētu pretendēt uz atbrīvojumu no
naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam. Proti, tieši uzņēmuma, kāds ir
Kone
, sadarbības kvalitāte nosaka, vai uzņēmumam var tikt piemērots atbrīvojums no naudas sodiem atbilstoši šai tiesību normai.
Konkrēti, nepietiek ar to, ka
Kone
ir sniedzis informāciju un elementus, kas ļauj efektīvi izskatīt lietu par pārkāpumu. Protams, nav nepieciešams, lai iesniegtie
pierādījumi būtu pietiekami, lai pierādītu pārkāpumu pilnībā vai visos sīkumos, taču tiem jābūt tāda rakstura, pietiekami
precīziem un ar pietiekamu pierādījuma spēku, lai ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu.
Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
šajā lietā ir jāpārbauda, vai Komisija ir acīmredzami pārsniegusi šo rīcības brīvību, uzskatīdama, ka pierādījumi, ko sniedzis
Kone
, nav tādi, kas ļautu konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā (šajā ziņā skat. šī sprieduma
83. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 555. punkts).
Pirmkārt, jāatgādina, ka pierādījumi, ko
Kone
sniedzis saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Vāciju, ir ietverti tā
2004. gada 12. februāra apsvērumos, kuri papildināti un laboti ar tā 2004. gada 18. februāra apsvērumiem. [Minētajiem] 2004. gada
12. februāra apsvērumiem ir pievienoti divi
Kone
vadītāju paziņojumi – viens, kurā ietverts apraksts par aizliegto vienošanos Vācijā liftu tirgū [
konfidenciāli
], un otrs, kurā ietverts apraksts par aizliegto vienošanos Vācijā eskalatoru tirgū [
konfidenciāli
].

Kone
2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumu pielikumā ir ietverti daži dokumentāri pierādījumi. Līdzās dokumentiem, ko pēc atmiņas
rakstījuši
Kone
vadītāji saistībā ar
Kone
pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam – kurā izklāstīti atsevišķu sanāksmju, kuras notikušas aizliegtajā vienošanās,
datumi un vietas [
konfidenciāli
] un projekti, par kuriem tajās diskutēts [
konfidenciāli
] –,
Kone
ir pievienojusi saviem 2004. gada 12. februāra apsvērumiem
Schindler
faksa kopiju [
konfidenciāli
] un projektu sarakstus, kuriem nav datuma [
konfidenciāli
]. 2004. gada 18. februāra apsvērumiem turklāt ir pievienoti viesnīcas rēķini [
konfidenciāli
].
Otrkārt, saistībā ar iesniegto pierādījumu vērtību attiecībā uz 2004. gada 12. februāra apsvērumiem ir jākonstatē, ka
Kone
paziņojumus
Kone
vadītāji ir rakstījuši pēc atmiņas. Tādējādi ir iespējams, ka tajos ir neprecizitātes. Turklāt
Kone
savos 2004. gada 18. februāra apsvērumos pats norāda, ka nevar pilnībā garantēt atsevišķu savu apsvērumu pareizību.
Katrā ziņā uzņēmuma vienpusēji paziņojumi nevar būt pietiekami, lai konstatētu pārkāpumu, ja šie paziņojumi netiek pamatoti
ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem. Proti, Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai
lēmumā radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (Tiesas 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83
un 30/83
Compagnie royale asturienne des mines
un
Rheinzink
/Komisija,
Recueil
, 1679. lpp., 20. punkts; Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑36/05
Coats Holdings
un
Coats
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 71. punkts, un 2009. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑450/05
Peugeot
un
Peugeot Nederland
/Komisija, Krājums, II‑2533. lpp., 75. punkts).
Attiecībā uz pierādījumiem, kas pievienoti 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem, ir jākonstatē, ka to pierādījuma spēks
ir ierobežots gan tāpēc, ka
Kone
tos ir rakstījis saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību un tie nav no pārkāpuma laika
[
konfidenciāli
], gan tāpēc, ka tie paši nav tādi, kas ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu [
konfidenciāli
]. Projektu sarakstiem, kas pievienoti 2004. gada 12. februāra apsvērumiem [
konfidenciāli
], kuri turklāt nav datēti, nav nekādas būtiskas vērtības, lai pierādītu aizliegto vienošanos Vācijā, tāpēc, ka
Kone
šajos apsvērumos nav sniedzis paskaidrojumus, jo tajos nav ietvertas norādes par minēto projektu prettiesisku sadali starp
konkurentiem. Tāpat ir saistībā ar viesnīcas rēķiniem, kas pievienoti 2004. gada 18. februāra apsvērumiem [
konfidenciāli
], kuri apstiprina tikai
Kone
vadītāju klātbūtni viesnīcā konkrētā brīdī un sanāksmju telpas rezervāciju, bet kuros tomēr nav ietvertas norādes par rīcību,
kas būtu vērsta pret konkurenci, liftu un eskalatoru nozarē.
Vienīgais
Kone
apsvērumiem pievienotais pierādījums, kurā iekļauta norāde par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ir
Schindler
faksa kopija [
konfidenciāli
]. Tomēr, pat ja Komisija ir atsaukusies uz šo faksa kopiju paziņojuma par iebildumiem 283. punktā, jo netiek apstrīdēts,
ka
Schindler
tolaik vairs nebija aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieks (skat. apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu), šim pierādījumam
ir maza vērtība pārkāpuma Vācijā pierādīšanā.
No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka
Kone
vienpusējie paziņojumi, kas ietverti tā 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumos, nav tikuši pamatoti ar precīziem un saskanīgiem
dokumentāriem pierādījumiem.
Šādos apstākļos un pat pieņemot, ka, pretēji tam, ko Komisija apgalvo apstrīdētā lēmuma 788. apsvērumā,
Kone
apsvērumi būtu nepārprotami un būtu pamatoti ar pierādījumiem, Komisija nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību,
nolemdama, ka šie apsvērumi nav pietiekami, lai konstatētu EKL 81. panta pārkāpumu Vācijā. Tāpēc Komisija ir pamatoti atteikusi
Kone
atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam.
Šis secinājums nevar tikt apstrīdēts nedz ar faktu, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietvertas daudzas norādes uz
Kone
apsvērumiem, nedz arī ar faktu, ka informācija, ko snieguši pārējie dalībnieki vai kas iegūta 2004. gada marta pārbaudēs
un kura arī ir minēta šajā lēmumā, apstiprina apsvērumu, ko iepriekš sniedzis
Kone
, saturu.
Konkrētāk, no vienas puses, apstrīdētajā lēmumā ietvertās norādes uz
Kone
apsvērumiem nekādi nenozīmē, ka šie apsvērumi būtu bijuši tāda rakstura, pietiekami precīzi un ar pietiekamu pierādījuma
spēku, kas ļautu Komisijai konstatēt pārkāpumu Vācijā. No otras puses, apstrīdētā lēmuma 209.–288. apsvērumā ietvertā norāde
uz citiem “apstiprinošiem” pierādījumiem arī nenozīmē, ka
Kone
2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem būtu bijis šāds raksturs, ka tie būtu bijuši tik precīzi un ar tādu pierādījuma
spēku. Gluži pretēji, Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāmin citi pierādījumi, jo, lai konstatētu minēto pārkāpumu, tā nevarēja
pamatoties vienīgi uz
Kone
vienpusējiem paziņojumiem, kuri nebija pamatoti ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem (skat. šī sprieduma
99. punktu).
Tāpat prasītāji norāda, ka pierādījumiem, ko
Kone
sniedzis attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā, bija tāda pati vērtība kā informācijai, pateicoties kurai
Kone
saņēma atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz pārkāpumu Beļģijā
un Luksemburgā.
Nelemjot par šo prasītāju argumentu – kuros būtībā norādīts uz prasības pieteikuma pielikumā ietvertajiem dokumentiem – pieņemamību,
ir jākonstatē – kā minēts šī sprieduma 103. punktā –, ka Komisija ir pamatoti atteikusi
Kone
atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam. Turklāt prasītāji
nepierāda, ka Komisija būtu acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, piešķirdama
Kone
atbrīvojumu attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu un atteikdama tam šādu atbrīvojumu attiecībā uz Vāciju.
Salīdzinājums starp
Kone
pieteikumiem, no vienas puses, attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu un, no otras puses, attiecībā uz Vāciju liecina, ka sniegtās
informācijas raksturs un precizitāte bija atšķirīga. Pirmkārt,
Kone
pieteikumiem atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu bija sīkāks saturs nekā
pieteikumam par Vāciju attiecībā uz informāciju par sanāksmēm, kuras notikušas saistībā ar aizliegto vienošanos (dalībnieku
vārdi, datumi, laiki, priekšmets, darba kārtība). Otrkārt,
Kone
ir pamatojis savus paziņojumus attiecībā uz aizliegtajām vienošanām Beļģijā un Luksemburgā ar precīziem un saskanīgiem dokumentārajiem
pierādījumiem. Tādējādi attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu
Kone
ir sniedzis pilnīgus un sīkus sarakstus ar projektiem, kas bija izdalīti aizliegtās vienošanās dalībniekiem un kas attiecās
uz visu pārkāpuma laikposmu šajās valstīs, kā arī ir sniedzis aktuālus dokumentus, kuri veido pierādījumus par rīcību, kas
saistīta ar norunu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi prasītāju iebildumi par Komisijas atteikumu piešķirt
Kone
atbrīvojumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam ir jānoraida.
Otrām kārtām, prasītāji uzskata –
Kone
katrā ziņā ir sniedzis pierādījumus, kas ir ļāvuši Komisijai pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt pārbaudes, un tāpēc
tam vajadzēja saņemt atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu Komisija piešķir atbrīvojumu
no naudas sodiem uzņēmumam, kurš pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem ļauj tai pieņemt lēmumu, ar kuru
tiek uzdots veikt pārbaudes attiecībā uz iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē Kopienu. Kā norāda Komisija un kā izriet
no minētā paziņojuma 6. punkta, šīs tiesību normas mērķis ir atvieglot tai nezināmu pārkāpumu atklāšanu, kuri būtu palikuši
slepenībā, ja nebūtu pierādījumu, ko iesniedzis attiecīgais uzņēmums. Tādējādi “[2002. gada] paziņojuma par sadarbību 8. punkta
a) apakšpunkta mērķis ir atalgot par pierādījumu iesniegšanu, kas ļauj atklāt aizliegtās vienošanās esamību, un nevis atalgot
par atbalstu papildu pasākumiem izmeklēšanā, kura notiek otras, mērķtiecīgākas pārbaudes formā” (apstrīdētā lēmuma 786. apsvērums).
Pirmkārt, šajā lietā ir jākonstatē, ka brīdī, kad
Kone
2004. gada 12. februārī iesniedza Komisijai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju, Komisija 2004. gada 28. janvārī jau bija
veikusi pārbaudes, konkrēti, Vācijā, saistībā ar aizliegtu vienošanos attiecībā uz tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē
pēc tam, kad trešais informators to bija informējis par aizliegtas vienošanās esamību šajā nozarē (apstrīdētā lēmuma 91.,
104., 105. un 783. apsvērums).
Tā kā
Kone
nav ļāvis Komisijai atklāt aizliegto vienošanos Vācijā, tas nevar pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem saskaņā ar 2002. gada
paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu. Šādos apstākļos
Kone
argumentam, ka tam esot tiesības uz atbrīvojumu no naudas sodiem, jo tā pieteikums esot ļāvis Komisijai sekmīgi organizēt
jaunas pārbaudes Vācijā 2004. gada martā, nav nozīmes. Proti, kā norādījusi Komisija (skat. šī sprieduma 111. punktu), minētā
paziņojuma 8. punkta a) apakšpunkta mērķis nav “atalgot par atbalstu papildu pasākumiem izmeklēšanā, kura notiek otras, mērķtiecīgākas
pārbaudes formā”.
Katrā ziņā jāuzsver, ka
Kone
nekad nav lūdzis atbrīvojumu atbilstoši minētajam punktam tāpēc, ka
Kone
pieteikums attiecībā uz Vāciju bija papildinājums tā pieteikumam atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā
uz Beļģiju un Luksemburgu, kurš pilnībā ietilpst minētajā pieteikumā, un tāpēc, ka tas ir skaidri pamatots ar minētā paziņojuma
8. punkta b) apakšpunktu. Turklāt
Kone
neapstrīd, ka tas atbrīvojumu atbilstoši šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam ir prasījis tikai sanāksmju laikā ar Komisiju
vairāk nekā gadu pēc tam, kad bija iesniedzis savu pieteikumu un aptuveni deviņus mēnešus pēc tam, kad Komisija to 2004. gada
29. jūnija vēstulē bija informējusi par faktu, ka tā pieteikums neatbilst [minētā] 8. punkta b) apakšpunktā izvirzītajiem
nosacījumiem.
Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, ka
Kone
2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumos Komisijai ir tikusi sniegta informācija par citu pārkāpumu, kas ir atšķirīgs no
pārkāpuma, kas esot bijis 2004. gada janvāra pārbaužu priekšmets, proti, par aizliegtu vienošanos Vācijā liftu un eskalatoru
nozarē, attiecībā uz projektiem, kuri novērtēti vairāk nekā viena miljona euro apmērā, un nevis – kā izrietot no lēmumiem
par pārbaudēm – par aizliegtu vienošanos vismaz Eiropas mērogā attiecībā uz visu liftu un eskalatoru tirgu.
No lēmumiem par pārbaudēm, protams, izriet, ka Komisija, tos pieņemdama, uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās saistībā ar tirgu
sadali liftu un eskalatoru nozarē attiecās vismaz uz katru Savienības dalībvalsti. Turklāt no judikatūras izriet, ka attiecībā
uz lēmumiem, ar kuriem tiek uzdots veikt pārbaudes, Komisijai ir skaidri jānorāda prezumpcijas, ko tā paredzējusi pārbaudīt
(šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās 46/87 un 227/88
Hoechst
/Komisija,
Recueil
, 2859. lpp., 41. punkts). Tomēr nav nepieciešams, lai lēmumā par pārbaudi būtu precīzi noteikts attiecīgais tirgus, būtu
minēta iespējamo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija un būtu norādīts laikposms, kurā šie pārkāpumi izdarīti (šajā ziņā
skat. Tiesas 1989. gada 17. oktobra spriedumu lietā 85/87
Dow Benelux
/Komisija,
Recueil
, 3137. lpp., 10. punkts).
Ir jākonstatē, ka brīdī, kad
Kone
iesniedza Komisijai savu pieteikumu, 2004. gada februārī, Komisija jau bija saņēmusi informāciju attiecībā uz aizliegtu vienošanos
saistībā ar tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē, kas “ietekmē Kopienu” 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunkta
izpratnē. Turklāt lēmumos par pārbaudēm ir skaidri norādīts, ka pārbaudes konkrēti attiecas uz attiecīgo uzņēmumu darbību
potenciālajā liftu un eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas tirgū, kā arī potenciālajā šo preču garantijas apkalpošanas pakalpojumu
un apkopes tirgū un ka Komisija bija informēta par to, ka četru iespējamās aizliegtās vienošanās dalībnieku darbinieki reizi
gadā pulcējās, lai noteiktu katra dalībnieka daļas vismaz katrā Savienības dalībvalstī. Pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošo
informāciju, tā jau 2004. gada janvārī bija uzskatījusi, ka šī aizliegtā vienošanās attiecas uz Vācijas tirgu; tas lika tai
organizēt pārbaudes Vācijā 2004. gada 28. janvārī. Šajā ziņā
Kone
apgalvojumam, ka
ThyssenKrupp
telpas Vācijā esot tikušas pārbaudītas vienīgi tāpēc, ka tur atradusies šīs sabiedrības juridiskā adrese, ir pretrunā fakts,
ka 2004. gada 29. janvārī Komisija ir veikusi pārbaudes arī to grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrību, kuras darbojas Vācijas tirgū, telpās (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums).
Šādos apstākļos prasītāji nevar apgalvot, ka pārkāpums, saistībā ar kuru 2004. gada martā tika veiktas pārbaudes Vācijā tajā
pašā nozarē, ir atšķirīgs pārkāpums no pārkāpuma, kas bija 2004. gada janvāra pārbaužu priekšmets.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka brīdī, kad
Kone
iesniedza Komisijai savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
Kone
vairs nevarēja pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam par tā dalību
aizliegtajā vienošanās Vācijā.
Trešām kārtām, prasītāji apgalvo, ka Komisijai esot vajadzējis piešķirt
Kone
pilnīgu naudas soda apmēra samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējai daļai,
jo Komisijai neesot bijis zināms neviens fakts attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā, kamēr
Kone
neiesniedza savu pieteikumu par amnestiju.
Attiecīgajā tiesību normā ir paredzēts, ka, “ja uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem
faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā karteļa [aizliegtās vienošanās] nopietnumu [smagumu] vai ilgumu, Komisija neņem
tos vērā, nosakot sodanaudu uzņēmumam, kas iesniedzis šos pierādījumus”.
Šajā lietā nav strīda par to, ka brīdī, kad
Kone
iesniedza Komisijai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju – 2004. gada 12. februārī –, Komisija jau bija saņēmusi informāciju
attiecībā uz aizliegtu vienošanos saistībā ar tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē Savienībā un ka šī aizliegtā vienošanās
attiecās uz Vācijas tirgu. Tādējādi Komisija, pamatodamās uz tās rīcībā jau esošo informāciju, bija organizējusi pārbaudes
Vācijā aptuveni divas nedēļas pirms tam, kad pie Komisijas nonāca
Kone
pieteikums.
Lai gan sadarbība, ko sniedzis
Kone
, ir radījusi būtisku pievienoto vērtību attiecībā uz elementiem, kas jau bija Komisijas rīcībā, kas licis Komisijai piešķirt
Kone
maksimālo naudas soda apmēra samazinājumu par 50 %, kurš paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta
pirmās daļas pirmajā ievilkumā (apstrīdētā lēmuma 792. un 793. apsvērums), Komisija varēja apstrīdētā lēmuma 791. apsvērumā
pamatoti uzskatīt, ka šis uzņēmums nevar pretendēt uz naudas soda papildu samazinājumu atbilstoši minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pēdējai daļai.
Šajā ziņā jāatgādina, ka
Kone
pieteikums sastāvēja no vienpusējiem paziņojumiem, kas bija rakstīti pēc atmiņas, un tiem nebija pievienoti precīzi un saskanīgi
dokumentāri pierādījumi par pārkāpumu (skat. šī sprieduma 96.–109. punktu). Šādos apstākļos
Kone
pieteikumā attiecībā uz Vāciju nebija ietverti pierādījumi, kuri tieši attiektos uz kādu no identificējamiem elementiem saistībā
ar pārkāpuma smagumu vai ilgumu, bet tajā galvenokārt bija ietverti paziņojumi, kurus vajadzēja apstiprināt ar citiem pierādījumiem,
ko Komisija vēlāk ieguva savas izmeklēšanas laikā.
Tādējādi arī iebildums, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējās daļas nepiemērošanu,
ir jānoraida.
Ceturtām kārtām, prasītāji norāda, ka, atteikdama
Kone
atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punktu, to ātri neinformējot par to, ka šis atbrīvojums vairs
nav pieejams, Komisija esot pārkāpusi
Kone
tiesisko paļāvību. Tiesības tikt informētam veidojot procesuālo aizsardzību pamattiesībām neapsūdzēt pašam sevi; tas esot
apstiprināts ar pieteikuma iesniedzēja tiesībām atbilstoši minētā paziņojuma 17. punktam atsaukt pieteikumu un pierādījumus,
kuri izpausti tā pamatojumam, kad Komisija ir informējusi pieteikuma iesniedzēju, ka tas nevar saņemt atbrīvojumu.
Jāatgādina – kā norādīts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 29. punktā –, ka tas rada tiesisku paļāvību, uz ko pamatojas
uzņēmumi, kuri vēlas Komisiju informēt par aizliegtas vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, ko uzņēmumi, kas vēlas
sadarboties ar Komisiju, uz šī paziņojuma pamata varētu gūt, Komisijai, izvērtējot
Kone
sadarbību saistībā ar tam piemērojamā naudas soda apmēra noteikšanu, tādējādi jārīkojas saskaņā ar paziņojumu (šajā ziņā
skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 608. punkts, un 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 147. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Kone
2004. gada 12. februārī iesniedza Komisijai pieteikumu, kas tika papildināts 2004. gada 18. februārī. Turklāt nav strīda par
to, ka 2004. gada 29. jūnijā Komisija noraidīja
Kone
pieteikumu par atbrīvojumu, informējot to, ka nav izpildīti nosacījumi, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību
8. punkta b) apakšpunktā.
Lai gan saskaņā ar minētā paziņojuma 12. punktu “uzņēmumu nekavējoties informē par to, ka atbrīvojums no sodanaudas [naudas
sodiem] saistībā ar iespējamo pārkāpumu nav pieejams”, ja izrādās, ka nav izpildīti nosacījumi šāda atbrīvojuma piešķiršanai,
Kone
nevarēja saglabāt tiesisku paļāvību uz atbrīvojumu no jebkādiem naudas sodiem termiņa dēļ, kāds pagājis no tā pieteikuma
līdz 2004. gada 29. jūnija lēmumam par atteikumu.
Konkrētāk, no vienas puses, no 2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. punkta izriet – ja 8. punkta a) vai b) apakšpunktā
paredzētie nosacījumi ir izpildīti, “Komisija rakstveidā piešķir [attiecīgajam] uzņēmumam nosacītu atbrīvojumu no sodanaudas
[naudas sodiem]”. No tā izriet, ka saimnieciskās darbības subjekts principā nevar vienīgi ar Komisijas klusēšanu pamatot tiesisku
paļāvību uz to, ka [tam] tiks piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem.
No otras puses un katrā ziņā no šī sprieduma 96.–119. punktā veiktās analīzes izriet, ka
Kone
šajā gadījumā nevarēja cerēt, ka tam tiks piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
jo tam vajadzētu zināt, ka nebija izpildīti nedz minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, nedz tā
8. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi; vēl jo vairāk – kā norādīts šī sprieduma 114. punktā –
Kone
neapstrīd, ka atbrīvojumu atbilstoši šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam ir prasījis tikai aptuveni deviņus mēnešus pēc
tam, kad tā pieteikums par atbrīvojumu atbilstoši [minētā paziņojuma] 8. punkta b) apakšpunktam bija noraidīts.
Visbeidzot, prasītāji nevar apgalvot, ka Komisijas attieksme būtu ietekmējusi tiesības, kas
Kone
izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību 17. punkta. Proti, nekas neliedza
Kone
atsaukt savu pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam un/vai izpaustos pierādījumus brīdī, kad Komisija tam paziņoja lēmumu
nepiešķirt tam atbrīvojumu no naudas sodiem.
Tādējādi arī iebildums, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ir jānoraida.
Piektām kārtām, prasītāji norāda, ka Komisijas atteikums piešķirt
Kone
atbrīvojumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktam ir diskriminējošs. Komisijas rīcībā
pirms
Kone
pieteikuma par atbrīvojumu neesot bijis vairāk norāžu par aizliegtu vienošanos Vācijā salīdzinājumā ar norādēm, kādas Komisijai
bijušas par aizliegtu vienošanos Nīderlandē pirms
Otis
pieteikuma par atbrīvojumu. Pārbaudes, kas 2004. gada janvārī veiktas
ThyssenKrupp
telpās, esot notikušas tāpēc, ka
ThyssenKrupp
juridiskā adrese bija Vācijā, nevis tāpēc, ka Komisija būtu veikusi izmeklēšanu par aizliegtu vienošanos Vācijā. Tādējādi,
ja
ThyssenKrupp
juridiskā adrese būtu atradusies jebkurā citā dalībvalstī, tad
Kone
varētu tikt piemērots minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunkts, jo tad Vācijā nebūtu jau veikta neviena pārbaude brīdī,
kad tas iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot
vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. šī sprieduma 68. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, 237. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 240. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr
Otis
situācija Nīderlandē, kad tas 2004. gada martā iesniedza savu pieteikumu par amnestiju (apstrīdētā lēmuma 127. apsvērums),
nebija salīdzināma ar
Kone
situāciju Vācijā brīdī, kad
Kone
2004. gada 12. februārī iesniedza savu pieteikumu par amnestiju (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums).
Konkrētāk, Komisija nebija iekļāvusi Nīderlandi nedz savā pirmajā – 2004. gada janvāra – pārbaužu sērijā, nedz otrajā – 2004. gada
marta – pārbaužu sērijā. Pirmās pārbaudes Nīderlandē notika tikai 2004. gada 28. aprīlī un to [veikšanu] izraisīja pieteikums
par atbrīvojumu, ko 2004. gada martā iesniedza
Otis
(apstrīdētā lēmuma 837. apsvērums).
Savukārt brīdī, kad
Kone
2004. gada 12. februārī iesniedza Komisijai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju, Komisija 2004. gada 28. janvārī jau bija
veikusi pārbaudes Vācijā saistībā ar aizliegtu vienošanos attiecībā uz tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē (apstrīdētā
lēmuma 104., 105. un 783. apsvērums).
Visbeidzot, kā minēts šī sprieduma 117. punktā un kā izriet no lietas materiāliem, pārbaudes, ko Komisija veica Vācijā 2004. gada
28. janvārī, notika ne tikai
TKAG
un
TKE
juridiskajās adresēs Diseldorfā, bet arī divās Vācijas meitassabiedrībās, proti,
TKA
Štutgartē un
ThyssenKrupp Aufzug AG
Esenē (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums). Ņemot vērā pēdējo minēto elementu, prasītāji nevar apgalvot, ka pārbaudes Vācijā
tika īstenotas vienīgi tādēļ, ka šajā dalībvalstī atrodas
ThyssenKrupp
juridiskā adrese.
Šādos apstākļos, tā kā
Kone
un
Otis
situācija nav salīdzināma, Komisija nav izdarījusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, atteikdamās piemērot
Kone
atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktam par tā sadarbību pārkāpuma
Vācijā pierādīšanā.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
Kone
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā,
ir jānoraida.
Sestām kārtām, prasītāji norāda, ka Komisija esot pārkāpusi
Kone
tiesības uz aizstāvību, administratīvā procesa laikā nepaziņodama tam dažādus dokumentus, kas būtu bijuši noderīgi tā aizstāvībai.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas
sankcijas, it īpaši naudas sodi vai kavējuma naudas, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva
rakstura procesā (skat. šī sprieduma 31. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 34. punkts, un šī sprieduma 32. punktā minēto spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar judikatūru konkurences lietās piekļuves lietas materiāliem mērķis ir arī ļaut paziņojuma par iebildumiem adresātiem
iepazīties ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie, pamatojoties uz šiem faktiem, varētu atbilstoši
izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi piekļuve
lietas materiāliem ietilpst procesuālajās garantijās, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvību un, it īpaši, nodrošināt
tiesību tikt uzklausītam efektīvu īstenošanu (šajā ziņā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 68. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Komisijai ir pienākums piešķirt uzņēmumiem, kas iesaistīti administratīvajā procesā saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu,
piekļuvi visiem gan apsūdzošajiem, gan attaisnojošajiem dokumentiem, ko tā savākusi izmeklēšanas laikā, izņemot citu uzņēmumu
komercnoslēpumus, iestādes iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (šajā ziņā skat. šī sprieduma 144. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts, un šī sprieduma 144. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 34. punkts).
Turklāt jāatgādina – tas vien, ka nav paziņots apsūdzošs dokuments, veido tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tikai tad, ja attiecīgais
uzņēmums var pierādīt, ka Komisija ir balstījusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu attiecībā uz pārkāpuma esamību,
un šis iebildums varēja tikt pierādīts, vienīgi atsaucoties uz minēto dokumentu (Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā
107/82
AEG‑Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 24.–30. punkts; 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 7.–9. punkts, un šī sprieduma 83. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 97. punkts).
Savukārt attiecībā uz attaisnojoša dokumenta nepaziņošanu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecīgajam uzņēmumam ir tikai
jāpierāda, ka tā neizpaušana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Tādējādi pietiek,
ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādā ziņā, ka, ja tas to būtu
varējis izmantot administratīvā procesa laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst Komisijas
šajā posmā izdarītajiem secinājumiem, un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējis ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz
attiecībā uz tam inkriminētās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru (skat. šī sprieduma 144. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 74. un 75. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Pirmkārt, prasītāji norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pamatojusies uz atsevišķiem dokumentiem, nedodot
Kone
iespēju tos izskatīt, tāpat arī neuzklausot to saistībā ar šo dokumentu saturu; šie dokumenti nav minēti arī paziņojumā par
iebildumiem. Prasītāji šajā ziņā atsaucas uz dokumentiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 927. zemsvītras piezīmē, kas attiecas
uz 783. apsvērumu.
Jākonstatē, ka dokumentus, uz kuriem atsaucas prasītāji, – kas ir dokumenti, kuri Vācijā izņemti pie
ThyssenKrupp
, kad tika veiktas 2004. gada 28. janvāra pārbaudes – Komisija nav izmantojusi, lai konstatētu pārkāpuma Vācijā esamību. Tie
ir vienīgi minēti apstrīdētā lēmuma 927. zemsvītras piezīmē, kas attiecas uz 783. apsvērumu, kurš daļā attiecībā uz naudas
sodu ir saistīts ar Komisijas atteikumu piešķirt
Kone
atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktam.
Norādītais Komisijas atteikums apstrīdētajā lēmumā galvenokārt ir pamatots nevis ar dokumentiem, kas minēti 927. zemsvītras
piezīmē, bet gan ar konstatējumu, ka Komisija, pamatodamās uz informāciju, ko trešais informators tai bija sniedzis pirms
Kone
2004. gada 12. februāra pieteikuma, jau bija organizējusi pārbaudes Vācijā 2004. gada 28. janvārī (apstrīdētā lēmuma 783. apsvērums).
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāji vērš uzmanību uz to, ka
Kone
tiesības uz aizstāvību esot pārkāptas, jo administratīvā procesa laikā tam nav bijusi piekļuve vairākiem dokumentiem vai
dokumentu daļām, ko Komisija uzskatījusi par konfidenciāliem, kas būtu varējuši palīdzēt tam pierādīt, ka tā 2004. gada 12. februāra
pieteikums atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem. Jautājums esot
par nekonfidenciālo versiju, kas ir pilnīgāka par informatora paziņojumiem, par ierobežotu skaitu dokumentu, kas atrasti
ThyssenKrupp
telpās, veicot 2004. gada 28. janvāra pārbaudes Vācijā, un par aktu ar norādījumiem attiecībā uz 2004. gada marta pārbaudēm.
Pēc prasītāju uzskatiem, ja
Kone
būtu bijusi piekļuve šiem dokumentiem, tas administratīvā procesa laikā būtu varējis pierādīt, ka tad, ja abstrahējas no
Kone
2004. gada 12. februāra pieteikuma, Komisijas rīcībā nebija pietiekamu norāžu par pārkāpuma Vācijā esamību, lai varētu uzdot
veikt otru pārbaužu sēriju šajā dalībvalstī 2004. gada martā. Tādējādi
Kone
būtu varējis pierādīt, ka tā 2004. gada 12. februāra pieteikums bija pamatā pārbaudēm, kas tika organizētas Vācijā 2004. gada
martā, tādējādi tas būtu varējis saņemt atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta
a) apakšpunktam. Tādējādi
Kone
arī būtu varējis pierādīt, ka iemesli, kurus Komisija norādījusi, lai atteiktu tam šo piekļuvi, bija nepamatoti.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā šī sprieduma 143.–147. punktā minēto judikatūru, prasītāji ir pierādījuši, ka šo elementu
neizpaušana varēja prasītājiem nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.
No šī sprieduma 110.–119. punktā veiktās analīzes izriet, ka apstrīdētā lēmuma 783.–786. apsvērumā Komisija ir pamatoti uzskatījusi,
ka brīdī, kad
Kone
iesniedza tai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju – 2004. gada 12. februārī –, un tiktāl, ciktāl varēja uzskatīt, ka šis pieteikums
ir pamatots ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu,
Kone
vairs nevarēja pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši šai tiesību normai par to, ka tas bijis aizliegtās vienošanās
Vācijā dalībnieks. Proti, brīdī, kad
Kone
iesniedza Komisijai savu pieteikumu par amnestiju, Komisija 2004. gada 28. janvārī jau bija veikusi pārbaudes Vācijā saistībā
ar aizliegtu vienošanos attiecībā uz tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē (apstrīdētā lēmuma 104., 105. un 783. apsvērums)
pēc tam, kad trešais informators to bija informējis par aizliegtas vienošanās esamību šajā nozarē.
No tā izriet, ka prasītāju iebildumam, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tādēļ, ka administratīvā procesa laikā
nebija piekļuves elementiem, kuri identificēti šī sprieduma 151. punktā, nevar piekrist. Tā kā
Kone
nebija pirmais uzņēmums, kurš sniedza Komisijai pierādījumus, kas dotu tai iespēju pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt
pārbaudes atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam, jebkādi papildu argumenti, ko
Kone
būtu varējis izvirzīt administratīvā procesa laikā, ja tam būtu bijusi piekļuve elementiem, kuri identificēti šī sprieduma
151. punktā, nevarētu likt Komisijai ieņemt atšķirīgu nostāju attiecībā uz
Kone
pieteikumu par amnestiju. Turklāt, pat pieņemot, ka prasītāji varēja pierādīt, ka šī sprieduma 151. punktā minētie dokumenti,
attiecībā uz kuriem tiem bija atteikta piekļuve, būtu palīdzējuši tiem pierādīt, ka to 2004. gada 12. februāra pieteikums
atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību atbilda šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem,
ir jākonstatē, ka prasītāji pat nav lūguši Komisijai piekļuvi visiem dokumentiem, kuri izņemti, veicot 2004. gada 28. janvāra
pārbaudes
ThyssenKrupp
telpās, – prasītāji to ir skaidri atzinuši tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, paskaidrodami, ka
Kone
tolaik nebija paredzējis pieprasīt šo atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu.
Tātad, pat pieņemot, ka Komisija būtu pieļāvusi nelikumību, nepaziņodama
Kone
elementus, kuri identificēti šī sprieduma 151. punktā – kas nav pierādīts, ņemot vērā Komisijas apgalvojumu, ka šie elementi
ir konfidenciāli vai ir šīs iestādes iekšējie dokumenti (skat. šī sprieduma 145. punktu) –, un ka tātad
Kone
būtu saņēmis piekļuvi visiem lūgtajiem dokumentiem,
Kone
nebūtu spējis pierādīt, ka pirms
Kone
pieteikuma par amnestiju Komisijas rīcībā nebija pietiekamu norāžu par pārkāpuma Vācijā esamību, lai varētu uzdot veikt otru
pārbaužu sēriju šajā dalībvalstī 2004. gada martā. Proti, tā kā
Kone
nav lūdzis piekļuvi visiem dokumentiem, kuri izņemti, veicot 2004. gada 28. janvāra pārbaudes
ThyssenKrupp
telpās, tas katrā ziņā nebūtu spējis pierādīt, ka Komisijas rīcībā nebija pietiekamu norāžu, lai veiktu otru pārbaužu sēriju
Vācijā. Tādējādi prasītāju iebildums nav atbalstāms.
Šādos apstākļos nav jāapmierina arī prasītāju pieteikums par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kura mērķis ir noteikt
Komisijai pienākumu paziņot šī sprieduma 151. punktā identificētos elementus.
Tādējādi pamats, kas attiecas uz
Kone
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ir jānoraida.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
Kone
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā, ir
jānoraida.
Par
Kone
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Nīderlandē

Kone
, kurš bija trešais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto
vienošanos Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 130. un 846. apsvērums), nav piemērots naudas soda apmēra samazinājums atbilstoši
norādītajam paziņojumam attiecībā uz minēto aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 850. apsvērums). Šajā ziņā Komisija apstrīdētā
lēmuma 848. un 849. apsvērumā paskaidro:
“848
Kone
apsvērumi attiecībā uz Nīderlandi [
konfidenciāli
].
849
Kone
apsvērumi tā pieteikumā [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] saglabājas pārprotami attiecībā uz apjomu, kādā
tas piedalījies aizliegtās vienošanās darbībās un attiecībā uz diskusiju pret konkurenci vērsto mērķi. [
konfidenciāli
] Tāpat
Kone
uzsver faktu, ka atsevišķi lēmumi bija pamatoti ar leģitīmiem ekonomiskiem apsvērumiem. Ņemot vērā šo pārprotamību un faktu,
ka brīdī, kad
Kone
iesniedza apsvērumus, Komisijas rīcībā jau bija spēcīgs pierādījumu kopums [
konfidenciāli
],
Kone
apsvērumi attiecībā uz Nīderlandi nesniedza Komisijai jaunus būtiskus elementus, bagātīgas sīkas ziņas vai informāciju, kas
vispārīgi būtu palielinājuši tās spēju pierādīt pārkāpumu. Tādējādi [2002. gada] paziņojuma par sadarbību 21. punktā izvirzītie
nosacījumi nav izpildīti.”
Pirmām kārtām, prasītāji norāda, ka Komisija esot pārkāpusi 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktu, izvērtēdama
Kone
sadarbību. Proti,
Kone
esot izbeidzis dalību pārkāpumā, iesniegdams pieteikumu par atbrīvojumu, un esot iesniedzis Komisijai tādus pierādījumus par
iespējamo pārkāpumu, kas radījuši būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas jau bija Komisijas rīcībā.
Jāatgādina, ka, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību un, konkrēti, izvērtējot, vai pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība šī paziņojuma 21. punkta izpratnē,
Vispārējā tiesa novērtējumu var aizliegt tikai tad, ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (šajā ziņā skat. šī sprieduma
83. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 555. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisija ir acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, konstatēdama, ka pierādījumiem, ko sniedzis
Kone
, nav būtiskas pievienotās vērtības attiecībā pret pierādījumiem, kas jau bija tās rīcībā brīdī, kad minētais uzņēmums iesniedza
pieteikumu par amnestiju.
Šajā ziņā jāatgādina – no 2002. gada paziņojuma par sadarbību 7. punkta izriet, ka “viena vai vairāku uzņēmumu sadarbošanās
var attaisnot Komisijas noteikto sodanaudas samazinājumu” un ka “jebkuram sodanaudas samazinājumam ir jāatspoguļo uzņēmuma
faktiskais ieguldījums kvalitātes un laika ziņā attiecībā uz pārkāpuma konstatēšanu, ko veic Komisija”. Turklāt saskaņā ar
šī paziņojuma 22. punktu ““pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, ciktāl iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura
un detalizētības pakāpes stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus”. Ir norādīts arī, ka, “veicot šādu vērtējumu,
Komisija parasti uzskata, ka lielāka vērtība ir rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis
vēlāk iegūtiem pierādījumiem”, un ka “tāpat arī uzskata, ka lielāka vērtība ir pierādījumiem, kas tieši attiecas uz attiecīgajiem
faktiem, nevis pierādījumiem, kam [ar šiem faktiem] ir netieša saistība”. Visbeidzot, minētā paziņojuma 24. punktā ir noteikts,
ka “uzņēmums, kas vēlas panākt sodanaudas samazinājumu, iesniedz Komisijai pierādījumus par attiecīgo karteli [aizliegto vienošanos]”.
Pirmkārt, attiecībā uz pašu iesniegto pierādījumu raksturu ir jākonstatē, ka
Kone
nav sniedzis Komisijai aktuālus pierādījumus. Savā pieteikumā attiecībā uz Nīderlandi
Kone
ir vienīgi sniedzis paskaidrojumus un izvirzījis apsvērumus saistībā ar saziņu un diskusijām, kādas bijušas starp
Kone
,
Schindler
,
Otis
,
ThyssenKrupp
un
MEE
Nīderlandē (turpmāk tekstā kopā saukti “piecu uzņēmumu grupa”), pilnībā noliedzot, ka šai saziņai un diskusijām būtu pret
konkurenci vērsts raksturs. [
konfidenciāli
]
Otrkārt, attiecībā uz iesniegto pierādījumu detalizētības pakāpi ir jākonstatē, ka prasītāji apgalvo –
Kone
ir sniedzis sīku informāciju [
konfidenciāli
].
Kone
šajā ziņā esot sniedzis informāciju par projektu [
konfidenciāli
], kas esot tikusi izmantota, lai pierādītu savas un
Schindler
dalības aizliegtajā vienošanās Nīderlandē sākuma datumu.
Kone
esot sniedzis arī informāciju, ko Komisija neesot izmantojusi apstrīdētajā lēmumā.
Attiecībā uz [
konfidenciāli
] prasītāji apgalvo, ka ir snieguši Komisijai informāciju ar būtisku pievienoto vērtību [
konfidenciāli
].
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar informāciju, ko
Kone
sniedzis savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, bija noliegts, ka diskusijām, kas notikušas piecu
uzņēmumu grupā, būtu bijis pret konkurenci vērsts mērķis. Proti,
Kone
, konkrēti, savā pieteikumā ir apgalvojis, ka [
konfidenciāli
]. Turklāt
Kone
savā pieteikumā ir apliecinājis, ka sanāksmju – kurās bijusi klāt piecu uzņēmumu grupa – laikā dalībnieki [
konfidenciāli
].
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētā lēmuma 849. apsvērumā varēja pamatoti uzskatīt, ka informācija, kas minēta šī sprieduma
167. punktā un ko
Kone
sniedzis savā pieteikumā, bija pārprotama vai ka, citiem vārdiem, tā nav pietiekami precīza, lai uz to varētu attiecināt būtisku
pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē. Proti, ir uzskatāms, ka tad, ja uzņēmums, kurš
saistībā ar savu pieteikumu par amnestiju nenodod Komisijai aktuālus pierādījumus, informē Komisiju par atsevišķiem elementiem,
kas tai iepriekš nav bijuši zināmi, šos elementus var uzskatīt par tādiem, kuri būtiski palielina Komisijas spēju pierādīt
aizliegtu vienošanos, tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums parāda sakarību starp šo informāciju un minētās aizliegtās vienošanās
esamību, jo uzņēmuma iesniegtajiem pierādījumiem faktiski ir jāpalielina Komisijas spēja pierādīt pārkāpumu. Šajā lietā, kā
uzsvērusi Komisija,
Kone
pieteikums attiecībā uz Nīderlandi drīzāk samazināja pierādījumu, kas jau bija tās rīcībā, pierādījuma spēku, jo
Kone
, konkrēti, ir noliedzis, ka diskusijām starp konkurentiem būtu bijis pret konkurenci vērsts mērķis.
Turklāt vispirms attiecībā uz iespējamo informāciju, ko sniedzis [
konfidenciāli
], ir jākonstatē, ka
Kone
savā pieteikumā par amnestiju nepaskaidro, kādā veidā projekti, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets, tika identificēti,
un nesniedz arī informāciju par sadales mehānismu, par kādu būtu vienojušies aizliegtās vienošanās Nīderlandē dalībnieki.
[
konfidenciāli
] Šādos apstākļos iespējamā informācija, ko sniedzis
Kone
[
konfidenciāli
], nevar tikt uzskatīta par tādu, kas atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Faktam,
ka Komisija apstrīdētā lēmuma 430. apsvērumā ir minējusi
Kone
pieteikuma fragmentu, pamatodama savu apgalvojumu, ka piecu uzņēmumu grupa mēģināja saglabāt cenu stabilitāti tirgū, šajā
ziņā nav nozīmes.
Tad attiecībā uz vispārējo komiteju (apstrīdētā lēmuma 391. un 398. apsvērums)
Kone
pieteikumā bija ietverta informācija [
konfidenciāli
]. Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 168. punktā,
Kone
ir noliedzis, ka tai būtu pret konkurenci vērsts mērķis, norādīdams, ka [
konfidenciāli
]. Tādējādi
Kone
apsvērumiem attiecībā uz vispārējo komiteju, kas izvirzīti tā pieteikumā par amnestiju, nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto
vērtību. Katrā ziņā arī ir jāuzsver, ka vispārējās komitejas sanāksmju esamība Komisijai jau bija zināma brīdī, kad
Kone
2004. gada 19. jūlijā iesniedza pieteikumu par amnestiju, jo tā bija minēta
ThyssenKrupp
2004. gada aprīļa pieteikumā un šī pieteikuma 2004. gada 11. maija papildinājumā un tieši izrietēja no dokumentiem, kas izņemti,
veicot pārbaudi pie
ThyssenKrupp
2004. gada 28. aprīlī (apstrīdētā lēmuma 398. apsvērums un dokumenti, kas minēti 577. un 578. zemsvītras piezīmē).
Visbeidzot, attiecībā uz grupas līgumiem ir jāuzsver, ka tie bija minēti apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 457.–463. apsvērums),
jo tiem bija nepieciešams noorganizēt citu projektu sadales sistēmu. Proti, savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību
Kone
ir vienīgi informējis Komisiju [
konfidenciāli
]. Tādējādi
Kone
apsvērumiem attiecībā uz grupas līgumiem, kas izvirzīti tā pieteikumā par amnestiju, nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto
vērtību.
Attiecībā uz iespējamo
Kone
sniegto informāciju saistībā ar aizliegtās vienošanās īstenošanu [
konfidenciāli
] ir jānorāda, ka
Kone
2004. gada 19. jūlija pieteikumā, protams, ir iekļauta informācija [
konfidenciāli
]. Tomēr, kā jau konstatēts šī sprieduma 168. punktā,
Kone
ir mēģinājis pierādīt, ka šie notikumi ir izskaidrojami ar leģitīmiem ekonomiskiem apsvērumiem.
Kā jau norādīts šī sprieduma 169. punktā, tad, ja uzņēmums, kurš saistībā ar savu pieteikumu par amnestiju nenodod Komisijai
aktuālus pierādījumus, sniedz Komisijai atsevišķu informāciju, kas tai iepriekš nav bijusi zināma, šos elementus var uzskatīt
par tādiem, kuri būtiski palielina Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu, tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums parāda sakarību
starp šo informāciju un minētās aizliegtās vienošanās esamību.
Šajā gadījumā informācija, ko
Kone
bija sniedzis savā pieteikumā attiecībā uz Nīderlandi, tās pārprotamā rakstura dēļ varēja tikt izmantota tikai tam, lai apstiprinātu
sanāksmju datumus un projektus, par ko tajās diskutēts, attiecībā uz kuriem to, ka tie ietilpst pārkāpumā, var uzskatīt, vienīgi
pateicoties paziņojumiem un pierādījumiem, ko snieguši
Otis
un
ThyssenKrupp
vai ko Komisija saņēmusi neatkarīgā veidā, veicot padziļinātu izmeklēšanu. Šādos apstākļos Komisija varēja pamatoti uzskatīt,
ka
Kone
pieteikumā ietvertajai informācijai par projektiem, par ko konkurenti diskutējuši, un par sanāksmēm starp konkurentiem nav
būtiskas pievienotās vērtības 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Šajā ziņā prasītāji ir uzsvēruši, ka informācija attiecībā uz projektu [
konfidenciāli
], ko
Kone
ir sniedzis Komisijai, ir izmantota apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 519. un 523. apsvērums), lai pierādītu, ka sākuma
datums
Kone
, kā arī
Schindler
līdzdalībai ar slepenām norunām saistītajās darbībās Nīderlandē ir 1999. gada 1. jūnijs. Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 175. punktā,
ir jākonstatē, ka šī informācija varēja tikt izmantota tikai tam, lai apstiprinātu sanāksmes datumu un projektu, par ko tajā
diskutēts;
Kone
tomēr neatzina, ka sanāksme attiecībā uz šo projektu būtu vērsta pret konkurenci. Šajā ziņā, kā atgādināts šī sprieduma 164. punktā,
jebkuram Komisijas piemērotā naudas soda apmēra samazinājumam ir jāatspoguļo uzņēmuma faktiskais ieguldījums attiecībā uz
pārkāpuma pierādījumu konstatēšanu, ko veic Komisija. Šādos apstākļos informācija attiecībā uz projektu [
konfidenciāli
], uz ko atsaucas prasītāji un kas bija ietverta
Kone
pieteikumā, nevar tikt uzskatīta par tādu, kam būtu būtiska pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta
izpratnē.
Attiecībā uz informāciju, ko
Kone
sniedzis Komisijai, bet kas neesot minēta apstrīdētajā lēmumā, tas vien, ka šī informācija nav izmantota, lai pierādītu aizliegtās
vienošanās Nīderlandē esamību, liecina par to, ka šī informācija nav palielinājusi Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu un tādējādi
tai nebija būtiskas pievienotās vērtības 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē. Šajā ziņā attiecībā uz projektu
[
konfidenciāli
], ko konkrēti norādījis
Kone
, kas esot minēts paziņojumā par iebildumiem, bet kura apraksts apstrīdētajā lēmumā neesot iekļauts, papildus tam, ka
Kone
sniegtajai informācijai attiecībā uz šo projektu katrā ziņā nebija būtiskas pievienotās vērtības (skat. šī sprieduma 176. punktu),
ir jānorāda – tāpat kā norādījusi Komisija –, ka, ja tās rīcībā esošie elementi skaidri liecināja par norunu, tie neļāva izdarīt
ticamu secinājumu attiecībā uz šīs norunas saturu; šī iemesla dēļ Komisija nav šo projektu minējusi apstrīdētā lēmuma 12.2.4. apakšiedaļā
iekļautajā paraugam sniegtajā sarakstā ar projektiem, kas tikuši piešķirti.
Treškārt, prasītāji nevarot par pamatojumu izmantot apstrīdētajā lēmumā sniegto norāžu uz
Kone
pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību skaitu. Tāpat tas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi
visus tās rīcībā esošos pierādījumus un tātad arī informāciju, ko savā pieteikumā bija sniedzis
Kone
, nepierāda, ka pēdējai minētajai informācijai bija būtiska pievienotā vērtība attiecībā pret pierādījumiem, kas minētajā
dienā jau bija Komisijas rīcībā.
Ceturtkārt, pat ja – kā apgalvo prasītāji – ir
a priori
jāpieļauj, ka informācija, ko sniedz trešais vai ceturtais pieteikuma atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību iesniedzējs,
var radīt būtisku pievienoto vērtību, ir jākonstatē, ka šajā lietā, ņemot vērā
Kone
iesniegto pierādījumu raksturu un detalizētības pakāpi, Komisija katrā ziņā nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību,
uzskatīdama, ka minētajiem elementiem nav būtiskas pievienotās vērtības minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē. Proti, no iepriekš
izklāstītās analīzes izriet – pat ja pieņemtu, ka informācijai, kas sniegta
Kone
pieteikumā, varēja būt zināma pievienotā vērtība tiktāl, ciktāl ar to Komisijai esot darīti zināmi elementi, kas tai iepriekš
nebija zināmi, nevar uzskatīt, ka šī informācija ir būtiski palielinājusi Komisijas spēju pierādīt attiecīgo pārkāpumu, ņemot
vērā minētajā pieteikumā ietvertās neprecizitātes attiecībā uz diskusiju starp konkurentiem par pret konkurenci vērsto raksturu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka iebildums, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta pārkāpumu,
ir jānoraida.
Otrām kārtām, prasītāji vērš uzmanību uz to, ka
Kone
ir pilnībā un pastāvīgi sadarbojies ar Komisiju un visu izmeklēšanas laiku ir sniedzis Komisijai visu informāciju, kas bijusi
Kone
rīcībā. Tādējādi
Kone
esot atzinis savu dalību aizliegtajā vienošanās Nīderlandē, tiklīdz tas savu iekšējo izmeklēšanu rezultātā esot uzzinājis
par savas Nīderlandes meitassabiedrības dalību.
Tomēr no iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka
Kone
iesniegtie pierādījumi neradīja būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē. Šādos
apstākļos saskaņā ar šo tiesību normu Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka
Kone
nevar tikt samazināts naudas soda apmērs atbilstoši minētajam paziņojumam.
Protams, ja saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otro daļu Komisija var ņemt vērā sadarbības
apjomu un nepārtrauktību, piemērojamās kategorijas iekšienē noteikdama naudas soda apmēra samazinājumu, kāds jāpiešķir uzņēmumam,
kas iesniedzis pierādījumus, kuriem ir būtiska pievienotā vērtība minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē, tad šajā lietā prasītāju
norādei uz
Kone
sadarbības apjomu un nepārtrauktību nav nozīmes, jo šī paziņojuma 21. punktā izvirzītie nosacījumi katrā ziņā nebija izpildīti.
Tādējādi iebildums, kas attiecas uz
Kone
sadarbības apjomu un nepārtrauktību, ir jānoraida.
Trešām kārtām, prasītāji apgalvo, ka, atteikdamās
Kone
piemērot 2002. gada paziņojuma par sadarbību B punktu, Komisija nav ievērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Proti, pieteikumu par atbrīvojumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedzēji varētu sagaidīt, ka, ja ir ievēroti [minētajā paziņojumā]
paredzētie nosacījumi, tad tiek piešķirts atbrīvojums vai naudas soda apmēra samazinājums.
Kone
pieteikums attiecībā uz Nīderlandi esot atbildis minētajā paziņojumā izvirzītajiem nosacījumiem.
Kā norādīts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 29. punktā, tas rada pamatu to uzņēmumu tiesiskai paļāvībai, kuri vēlas Komisiju
informēt par aizliegtas vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, kādu uzņēmumi, kuri vēlējās sadarboties ar Komisiju,
varēja gūt, pamatodamies uz šo paziņojumu, Komisijai, izvērtējot
Kone
sadarbību, lai noteiktu
Kone
piemērojamā naudas soda apmēru, tādējādi bija jārīkojas saskaņā ar paziņojumu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 127. punktā minēto
spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 608. punkts, un šī sprieduma 127. punktā minēto spriedumu lietā
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, 147. punkts).
Tomēr, tā kā prasītāji nav pierādījuši, ka Komisija, izvērtēdama
Kone
sadarbību, būtu pārkāpusi 2002. gada paziņojuma par sadarbību normas, arī iebildums, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības
aizsardzības principa pārkāpumu, ir jānoraida.
Ceturtām kārtām, prasītāji apgalvo, ka ar Komisijas atteikumu piešķirt
Kone
amnestiju atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
No vienas puses,
Kone
pieteikums neesot vairāk pārprotams kā
Otis
vai
ThyssenKrupp
pieteikumi. Pirmkārt,
Otis
esot noliedzis strukturāla karteļa esamību un esot apgalvojis, ka pārkāpumam ir iestājies noilgums. Otrkārt,
ThyssenKrupp
savā pieteikumā par amnestiju esot apliecinājis, ka sanāksmes notika neregulāri un bija gari laikposmi, kuros nenotika neviena
sanāksme.
ThyssenKrupp
tāpat esot paziņojis, ka pārkāpums ir attiecies uz nelielu skaitu projektu. Treškārt,
Kone
pieteikums esot iesniegts divarpus mēnešus pēc Komisijas pārbaudēm Nīderlandē, proti, relatīvi agrīnā procesa [stadijā].
Katrā ziņā brīdim, kad pieteikums par atbrīvojumu esot iesniegts, neesot nozīmes tiktāl, ciktāl tas rada būtisku pievienoto
vērtību. Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā
Schindler
turklāt esot saņēmis samazinājumu par 15 % par pieteikumu, kas iesniegts gandrīz astoņus mēnešus pēc pārbaudēm Vācijā un trīs
mēnešus pēc tam, kad Komisija nosūtījusi pārkāpuma dalībniekiem šajā dalībvalstī informācijas pieprasījumus (apstrīdētā lēmuma
110., 112. un 856. apsvērums).
No otras puses,
Kone
stāvoklis būtu jāsalīdzina ar
ThyssenKrupp
stāvokli Beļģijā. Proti,
ThyssenKrupp
esot saņēmis naudas soda apmēra samazinājumu par 20 % atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 769.–773. apsvērums).
Tomēr
ThyssenKrupp
esot bijis trešais uzņēmums, kurš iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu attiecībā uz Beļģiju, un tā pieteikumā esot vienīgi
ietverti paziņojumi, nevis dokumentāri pierādījumi, kuri apstiprinātu pierādījumus, kas jau bija Komisijas rīcībā. Turklāt
šī pieteikuma iesniegšanas brīdī Komisijas rīcībā jau esot bijis daudz vairāk pierādījumu attiecībā uz aizliegto vienošanos
Beļģijā nekā pierādījumu, kas bijuši tās rīcībā attiecībā uz aizliegto vienošanos Nīderlandē, kad
Kone
iesniedza savu pieteikumu par atbrīvojumu. Tātad atteikums piešķirt
Kone
samazinājumu attiecībā uz aizliegto vienošanos Nīderlandē esot diskriminējošs.
Kā atgādināts šī sprieduma 135. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku
sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt, attiecībā uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvērtējot aizliegtās vienošanās Nīderlandē dalībnieku
sadarbību, ir jākonstatē, ka
Otis
ir saņēmis atbrīvojumu no naudas sodiem, jo tas saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu bija
pirmais uzņēmums, kurš iesniedza Komisijai pierādījumus, kas ļāva tai pieņemt lēmumu par pārbaudi (apstrīdētā lēmuma 837. apsvērums).
Tādējādi
Otis
situācija nevar tikt salīdzināta ar situāciju, kādā bija
Kone
, kurš savu pieteikumu attiecībā uz Nīderlandi atbilstoši šim paziņojumam iesniedza brīdī, kad Komisija jau bija veikusi pārbaudes
šajā dalībvalstī (apstrīdētā lēmuma 846. apsvērums).
Savukārt
ThyssenKrupp
bija otrais uzņēmums, kurš iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas
tika iesniegts dienā, kad Komisija veica pārbaudes šajā dalībvalstī – 2004. gada 28. aprīlī (apstrīdētā lēmuma 128., 129. un
840. apsvērums).
ThyssenKrupp
ir saņēmis naudas soda apmēra samazinājumu par 40 % atbilstoši minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajam
ievilkumam tāpēc, ka tas bija pirmais uzņēmums, kurš atbilda šī paziņojuma 21. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, jo bija
iesniedzis Komisijai pierādījumus, kam ir būtiska pievienotā vērtība (apstrīdētā lēmuma 844. apsvērums). Ir jākonstatē, ka
saskaņā ar tā paša paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmo ievilkumu
Kone
neesot varējis saņemt naudas soda samazinājumu atbilstoši šai tiesību normai, jo tajā noteiktais naudas soda apmēra samazinājums
ir paredzēts tikai vienam uzņēmumam, šajā gadījumā –
ThyssenKrupp
, kura sadarbība ir agrāka par
Kone
sadarbību.
Neatkarīgi no iepriekšējā punktā izdarītā konstatējuma
Kone
sadarbība nevar tikt uzskatīta par salīdzināmu ar
ThyssenKrupp
sadarbību. Proti, nav apstrīdēts, ka
ThyssenKrupp
ar savu pieteikumu par amnestiju ir iesniedzis jaunu, aktuālu pierādījumu, kas ir palīdzējis Komisijai pierādīt, ka noruna
ir tikusi īstenota (apstrīdētā lēmuma 842. apsvērums). Savukārt
Kone
nav iesniedzis nevienu aktuālu pierādījumu. Turklāt no
ThyssenKrupp
2004. gada aprīļa, maija un oktobra paziņojumiem izriet, ka – pretēji
Kone
–
ThyssenKrupp
nekad nav mēģinājis noliegt aizliegtas vienošanās Nīderlandē esamību vai raisīt šaubas par šīs aizliegtās vienošanās esamību.
Visbeidzot,
Kone
iesniedza savu pieteikumu tikai 2004. gada 19. jūlijā (apstrīdētā lēmuma 130. apsvērums), bet
ThyssenKrupp
jau bija iesniedzis savu pieteikumu 2004. gada aprīlī (apstrīdētā lēmuma 129. apsvērums). Izvērtējot iesniegto pierādījumu
pievienoto vērtību, nozīme ir dienai, kurā tiek iesniegts pieteikums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, jo šis
novērtējums tiek veikts atkarībā no pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā (2002. gada paziņojuma par sadarbību 7. un
21. punkts).
Šādos apstākļos, tā kā
Kone
situācija, no vienas puses, un
Otis
un
ThyssenKrupp
situācija, no otras puses, nav salīdzināmas, Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, atteikdamās piešķirt
Kone
naudas soda apmēra samazinājumu par tā sadarbību pārkāpuma Nīderlandē pierādīšanā.
Otrkārt, attiecībā uz attieksmi pret
ThyssenKrupp
par tā sadarbību aizliegtās vienošanās Beļģijā pierādīšanā ir jākonstatē, ka, lai izvērtētu to, kas veido būtisku pievienoto
vērtību, saskaņā ar definīciju ir jāveic īpaša analīze saistībā ar visiem pierādījumiem, kas ir Komisijas rīcībā attiecībā
uz konkrētu pārkāpumu; tādējādi informācija, kas saistīta ar atsevišķiem pārkāpumiem, šajā gadījumā – pārkāpumiem Beļģijā
un Nīderlandē, nav salīdzināma.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka attiecībā uz pārkāpumu Beļģijā
Kone
neapstrīd, ka ar
ThyssenKrupp
pieteikumu par amnestiju ir apstiprināti Komisijas rīcībā jau esošie pierādījumi. Savukārt attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē
no šī sprieduma 165.–180. punkta izriet, ka
Kone
pieteikumam par amnestiju nebija būtiskas pievienotās vērtības 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē. Tā
kā dažādu uzņēmumu situācija nav salīdzināma, Komisija nav izdarījusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, atteikdamās
piemērot
Kone
naudas soda samazinājumu par tā sadarbību aizliegtās vienošanās Nīderlandē pierādīšanā.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
Kone
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Nīderlandē,
ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot
naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par
Kone
sadarbību administratīvā procesa laikā
Ievada apsvērumi
Paziņojuma par iebildumiem 614. punktā Komisija bija paziņojusi, ka tā “paredz piešķirt [naudas sodu] samazinājumu par sadarbību
ārpus [2002. gada] paziņojuma par sadarbību, it īpaši, ja sabiedrība neapstrīd [faktus] vai ja tā sniedz papildu palīdzību,
kas ļauj noskaidrot vai papildināt Komisijas konstatētos faktus”.
Apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā Komisija paskaidro, ka “tiktāl, ciktāl ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu šajā lietā
tika radītas cerības, [tā] [ir] nolēmusi interpretēt šo punktu par labu uzņēmumiem, kuri, pamatojoties uz to, ir veicinājuši
[apstrīdētajā] lēmumā izklāstītā pārkāpuma faktu pierādīšanu, neapstrīdēdami faktus vai sniegdami citu informāciju vai papildu
precizējumus”.
Tādējādi Komisija visiem četru pārkāpumu dalībniekiem – izņemot, pirmkārt, uzņēmumus, kuriem piešķirts atbrīvojums no naudas
sodiem (apstrīdētā lēmuma 762., 817. un 839. apsvērums), un, otrkārt,
Kone
saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 851. apsvērums) – ir piešķīrusi naudas sodu apmēra samazinājumu
par 1 % par to sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību saistībā ar to, ka nav apstrīdēti paziņojumā par iebildumiem
izklāstītie fakti (apstrīdētā lēmuma 768., 774., 777., 794., 801., 806., 813., 824., 829., 835., 845., 854., 855. un 856. apsvērums).
Ir secīgi jāizskata vispirms
Kone
iebildumi saistībā ar iespējamo naudas soda samazinājuma līmeņa – par faktu neapstrīdēšanu attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
– prettiesiskumu, tad –
Kone
iebildumi saistībā ar Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra papildu samazinājumu par informācijas vai papildu precizējumu
sniegšanu attiecībā uz pārkāpumu Vācijā un, visbeidzot, – argumenti saistībā ar Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra
samazinājumu
Kone
par tā iespējamo sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību, pierādot pārkāpumu Nīderlandē.
Par naudas soda samazinājuma līmeni par faktu neapstrīdēšanu attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Prasītāji uzskata, ka tie var prasīt naudas soda apmēra samazinājumu vismaz 10 % apjomā par to sadarbību ārpus 2002. gada
paziņojuma par sadarbību, lai pierādītu aizliegto vienošanos Vācijā. Konkrētāk, Komisija paziņojuma par iebildumiem 614. punktā
šajā ziņā esot radījusi tiesisko paļāvību. Atkāpdamās no savas iepriekšējās prakses, atbilstoši kurai uzņēmumam, kas neapstrīd
paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus, tiekot 10 % apjomā samazināts tā naudas soda apmērs, kas tam būtu piemērots,
saskaņā ar paziņojumu par naudas sodu nepiemērošanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (OV 1996,
C 207, 4. lpp.) (turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums par sadarbību”), Komisija esot pievīlusi prasītāju tiesisko paļāvību.
Vispirms jāatgādina, ka naudas soda samazināšana par sadarbību administratīvā procesa laikā ir pamatota tikai tad, ja attiecīgā
uzņēmuma rīcība ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu un attiecīgā gadījumā – tā izbeigšanu (Vispārējās tiesas
1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 156. punkts; šī sprieduma 68. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, 270. punkts, un šī sprieduma 144. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 449. punkts). Turklāt no judikatūras izriet – var tikt uzskatīts, ka uzņēmums, kurš skaidri paziņo, ka neapstrīd
faktiskos apgalvojumus, ar kuriem Komisija pamato savus iebildumus, ir atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības
konkurences noteikumu pārkāpumus un sodīt par tiem (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 395. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 157. punkts).
Protams, 2002. gada paziņojumā par sadarbību, pretēji 1996. gada paziņojumam par sadarbību, nav paredzēts nekāds naudas soda
apmēra samazinājums par labu uzņēmumiem, kuri neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija paziņojumā par iebildumiem pamato savu
apsūdzību. Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā atzīst, ka ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu uzņēmumiem
esot radītas likumīgas cerības, ka faktu neapstrīdēšana izraisīs naudas soda apmēra samazināšanu ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību, tādējādi tā ir nolēmusi interpretēt šo punktu par labu uzņēmumiem. Tajā pašā apsvērumā tā arī ir norādījusi,
ka “samazinājuma apjomā būs jāņem vērā tas, ka sadarbība, kas sniegta pēc paziņojuma par iebildumiem – kaut gan Komisija jau
ir pierādījusi visus pārkāpuma apstākļus brīdī, kad uzņēmums jau zina visus izmeklēšanas apstākļus un tam ir bijusi piekļuve
izmeklēšanas lietas materiāliem –, labākajā gadījumā Komisijai tās izmeklēšanā var sniegt tikai maznozīmīgu palīdzību”. Tāpat
Komisija ir precizējusi, ka “parasti faktu atzīšana šajos apstākļos ir tikai pierādījums, kas apstiprina faktus, kurus Komisija
parasti uzskatītu par pietiekami pierādītiem ar citiem pierādījumiem, kuri pievienoti lietas materiāliem”.
Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas situācijā, no kuras izriet,
ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas cerības (Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedums
apvienotajās lietās C‑37/02 un C‑38/02
Di Lenardo
un
Dilexport
, Krājums, I‑6911. lpp., 70. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā T‑203/96
Embassy Limousines & Services
/Parlaments,
Recueil
, II‑4239. lpp., 74. punkts, un 2007. gada 15. novembra spriedums lietā T‑71/06
Enercon
/ITSB (Vēja turbīnas daļa), Krājumā nav publicēts, 36. punkts).
Turpretī persona nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ja nepastāv precīzi solījumi, ko
tai sniegusi administrācija (Vispārējās tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums lietā T‑571/93
Lefebvre
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2379. lpp., 72. punkts, un 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā T‑113/96
Dubois et Fils
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑125. lpp., 68. punkts). Par šādiem solījumiem uzskata jebkādā veidā paziņotas precīzas, beznosacījuma un saskanīgas ziņas,
ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti (Vispārējās tiesas 1998. gada 21. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑66/96 un
T‑221/97
Mellett
/Tiesa,
Recueil

FP
, I‑A‑449. un II‑1305. lpp., 104. un 107. punkts).
Šajā lietā, kā norādīts šī sprieduma 199. punktā, Komisija paziņojuma par iebildumiem 614. punktā ir paziņojusi, ka tā “paredz
piešķirt [naudas sodu] samazinājumu par sadarbību ārpus [2002. gada] paziņojuma par sadarbību, it īpaši, ja sabiedrība neapstrīd
[faktus] vai ja tā sniedz papildu palīdzību, kas ļauj noskaidrot vai papildināt Komisijas konstatētos faktus”. Šo apgalvojumu
nevar uzskatīt par tādu, kas veido precīzu solījumu, kas
Kone
varēja radīt pamatotas cerības, ka tam tiks piešķirts naudas sodu apmēra samazinājums, kas pārsniedz 1 %. Proti, paziņojuma
par iebildumiem 614. punktā nav norādīts samazinājuma apjoms vai likme, kas attiecīgā gadījumā tiks piešķirts attiecīgajiem
uzņēmumiem, tādējādi tas šajā jautājumā nekādā gadījumā nevarēja radīt nekādu tiesisko paļāvību.
Šajā ziņā ir jānoraida arī prasītāju arguments, ka Komisija ir atkāpusies no savas iepriekšējās prakses, atbilstoši kurai
uzņēmumam, kas neapstrīd paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības, tiekot 10 % apjomā samazināts tā naudas
soda apmērs, kas tam būtu piemērots, saskaņā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Vispirms jāatgādina – ja 1996. gada paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrajā ievilkumā, protams, bija noteikts,
ka uzņēmumam var tikt “no 10 % līdz 50 % apjomā samazināts tā naudas soda apmērs, kas tam būtu piemērots, ja tas nesadarbotos
[..], ja [..] uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ziņo Komisijai, ka pēc būtības neapstrīd faktus, uz kuriem
Komisija balsta savu apsūdzību”, tad 2002. gada paziņojumā par sadarbību vairs nav paredzēts naudas soda samazinājums šī iemesla
dēļ. Prasītāji neapstrīd, ka uz to pieteikumu par amnestiju – kas turklāt ir skaidri iesniegts atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību – attiecas tikai šis paziņojums. Tādējādi Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse par 1996. gada paziņojuma par
sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanu nevar radīt prasītājiem tiesisku paļāvību – kura būtu pamatota
ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu – attiecībā uz
Kone
naudas soda samazinājuma līmeni par faktu neapstrīdēšanu saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada
21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P
JCB Service
/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 201. un 205. punkts, un 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 60. punkts; šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 92. punkts).
Tāpat jānorāda, ka prasītāju apgalvojums – ko Komisija ir apstrīdējusi –, saskaņā ar kuru Komisija sanāksmē 2005. gada 26. janvārī
esot norādījusi
Kone
, ka paziņojuma par iebildumiem 614. punkts tiks piemērots tādā pašā veidā kā saistībā ar iepriekšējo sistēmu, nav pamatots
ne ar vienu pierādījumu. Gluži pretēji, Komisijas rakstītajā šīs sanāksmes protokolā attiecībā uz diskusijām, kas notikušas
saistībā ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu, nav minēts neviens solījums, ko Komisija šajā ziņā būtu devusi
Kone
.
Visbeidzot, no judikatūras izriet, ka saimnieciskās darbības subjektiem nav pamata tiesiski paļauties uz to, ka saglabāsies
esošā situācija; iestādes šo situāciju var mainīt saistībā ar savu rīcības brīvību (Tiesas 1994. gada 5. oktobra spriedums
lietā C‑280/93 Vācija/Padome,
Recueil
, I‑4973. lpp., 80. punkts, un 2005. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑295/03 P
Alessandrini
u.c./Komisija, Krājums, I‑5673. lpp., 89. punkts; skat. arī šī sprieduma 46. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 64. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, lai efektīvi piemērotu Savienības konkurences noteikumus, Komisijai
ir jābūt iespējai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (šajā ziņā skat. šī sprieduma 80. punktā
minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11005. lpp., 81. punkts, un šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 227. punkts; Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 309. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑304/94
Europa Carton
/Komisija,
Recueil
, II‑869. lpp., 89. punkts).
No tā izriet, ka prasītāju iebildums, kas attiecas uz naudas soda apmēra nepietiekamo samazinājumu par faktu neapstrīdēšanu
saistībā ar pārkāpumu Vācijā, ir nepamatots.
Par Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra papildu samazinājumu par informācijas un papildu precizējumu sniegšanu
attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Prasītāji norāda, ka attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Kone
ir tiesības uz naudas soda apmēra papildu samazinājumu par tā sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību, jo – pretēji
tam, ko Komisija apgalvo apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 794. apsvērums) – tā ir ļāvusi precizēt vai papildināt paziņojumā
par iebildumiem izklāstītos faktus. Proti,
Kone
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 7. iedaļā esot labots un precizēts zināms skaits faktu attiecībā uz Vācijas profesionālās
apvienības
VDMA
lomu.
Kone
arī esot vērsis Komisijas uzmanību uz faktu, ka tā paziņojumā par iebildumiem esot kļūdaini ņēmusi vērā visu nozaru “jaunas
iekārtas”, “pakalpojumi” un “modernizācija” ienākumus. Komisija apstrīdētajā lēmumā esot atzinusi, ka šī aizliegtā vienošanās
attiecas tikai uz nozares “jaunas iekārtas” ienākumiem.
Šajā ziņā jāmin, ka prasītāji nenorāda to, kādā veidā
Kone
iespējamie precizējumi attiecībā uz Vācijas profesionālās apvienības
VDMA
lomu ir palīdzējuši Komisijai izmeklēšanā. Katrā ziņā
Kone
šajā jautājumā sniegto iespējamo norāžu mērķis nebija vis precizēt vai papildināt paziņojumā par iebildumiem izklāstītos
faktus, bet gan tos noliegt, jo šīs norādes galvenokārt ir vērstas uz to, lai mazinātu ticamību
Schindler
apgalvojumiem par darba grupas attiecībā uz eskalatoriem izveidi. Turklāt
Kone
, īstenojot savas tiesības uz aizstāvību, ir uzsvēris – tam, ka šis projekts paziņojumā par iebildumiem ir pieminēts, nav
nozīmes. Attiecībā uz faktu, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem esot kļūdaini ņēmusi vērā visu šī sprieduma 214. punktā
minēto nozaru ienākumus, ir jānorāda, ka
Kone
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tiecās pierādīt, ka Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, nav pienācīgi definējusi
liftu un eskalatoru tirgus, kurus skārusi aizliegtā vienošanās. Šādi rīkojoties,
Kone
ir tikai sekmīgi īstenojis savas tiesības uz aizstāvību, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir ņēmusi vērā definīciju, ko
Kone
ierosinājis savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Par Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra samazinājumu
Kone
par tā iespējamo sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību, lai pierādītu aizliegto vienošanos Nīderlandē
Attiecībā uz
Kone
iespējamo sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību Komisija apstrīdētā lēmuma 851. apsvērumā paskaidro:
“Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Kone
paziņo, ka neapstrīd faktus par Nīderlandi. Tā vietā, lai sniegtu papildu palīdzību, kura ļautu precizēt vai papildināt paziņojumā
par iebildumiem minētos faktus,
Kone
ir sistemātiski mēģinājis minimizēt tajā izklāstīto faktu apjomu. Tādējādi faktu neapstrīdēšana ir jāuzskata par tīri formālu
un pārprotamu, un tai nav nekādas pozitīvas iedarbības attiecībā uz faktu pierādīšanu. Nepietiek vispārīgi paziņot, ka fakti
netiek apstrīdēti, ja šis paziņojums Komisijai nekādi nav noderīgs, jo tas ir saistīts ar daudzām iebildēm, kā tas ir šajā
lietā. Tādējādi nav jāpiešķir
Kone
nekāds naudas soda samazinājums.”
Pirmām kārtām, prasītāji apgalvo, ka Komisijai, pamatojoties uz 1998. gada pamatnostādņu 3. punkta sesto ievilkumu, vajadzēja
piešķirt
Kone
naudas soda apmēra samazinājumu par tā faktisko sadarbību procesā saistībā ar aizliegtās vienošanās Nīderlandē pierādīšanu
un ka, nepiešķirdama šādu samazinājumu, Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Prasītāji arī apgalvo, ka, ņemot
vērā paziņojuma par iebildumiem 614. punktu un apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumu, tie tiesiski paļāvās, ka šī sadarbība tiks
atalgota, samazinot tiem naudas soda apmēru.
Jānorāda, ka saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 3. punkta sesto ievilkumu sadarbība ārpus 1996. gada paziņojuma par sadarbību
piemērošanas jomas var tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka paziņojuma par iebildumiem
614. punktā Komisija bija paziņojusi, ka tā paredz “piešķirt [naudas sodu] samazinājumu par sadarbību ārpus [2002. gada] paziņojuma
par sadarbību, it īpaši, ja sabiedrība neapstrīd [faktus] vai ja tā sniedz papildu palīdzību, kas ļauj noskaidrot vai papildināt
Komisijas konstatētos faktus”. Šajā saistībā apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā Komisija ir paskaidrojusi, ka “tiktāl, ciktāl
ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu šajā lietā tika radītas cerības, [tā] [ir] nolēmusi interpretēt šo punktu par labu
uzņēmumiem, kuri, pamatojoties uz to, ir veicinājuši [apstrīdētajā] lēmumā izklāstītā pārkāpuma faktu pierādīšanu, neapstrīdēdami
faktus vai sniegdami citu informāciju vai papildu precizējumus”.
Pirmkārt, prasītāji norāda, ka
Kone
sadarbība administratīvajā procesā bija jāuzskata par atbildību mīkstinošu apstākli atbilstoši iepriekšējā punktā minētajai
tiesību normai, kura dod
Kone
tiesības uz naudas soda apmēra samazinājumu.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā
Kone
paziņojumu, kuri sniegti atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, pārprotamo raksturu (skat. šī sprieduma 175. punktu)
– kuri turklāt nebija pamats nekādam samazinājumam attiecībā uz naudas soda apmēru, kas saistībā ar minēto paziņojumu
Kone
piemērots par pārkāpumu Nīderlandē –, šī uzņēmuma sadarbība katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli.
Tādējādi prasītāji arī nevar apgalvot, ka tiem būtu bijusi kaut mazākā tiesiskā paļāvība, ka tiem tādēļ tiks piešķirts naudas
soda samazinājums.
Otrkārt, prasītāji uzskata, ka
Kone
ir pilnībā sadarbojies ar Komisiju visā procesa laikā, pārsniedzot to, kas bija prasīts 2002. gada paziņojumā par sadarbību.
Tādējādi vispirms
Kone
neesot Komisijai licis nekādus šķēršļus, kad tā veica pārbaudi tā telpās Nīderlandē, un esot darījis visu, kas bija tā spēkos,
lai Komisijas darbiniekiem atvieglotu informācijas vākšanu. Tāpat
Kone
esot ātri un pilnīgi atbildējis uz Komisijas informācijas pieprasījumu attiecībā uz Nīderlandi, kas saņemts 2004. gada 13. septembrī.
Visbeidzot,
Kone
esot bijis ļoti padevīgs saistībā ar konfidencialitātes prasībām attiecībā uz informāciju, ko tas sniedzis; tas esot mazinājis
Komisijas administratīvo slogu attiecībā uz lietas materiālu nekonfidenciālās versijas izveidi, kas paziņojama lietas dalībniekiem.
Šiem argumentiem nevar piekrist. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktu un 20. panta 3. punktu uzņēmumiem
ir pienākums atbildēt uz informācijas pieprasījumiem un pakļauties pārbaudēm. Ja sadarbība izmeklēšanā izpaužas kā darbības,
kas nepārsniedz šajās tiesību normās noteiktos uzņēmumu pienākumus, tad tā nav pamats naudas soda apmēra samazinājumam (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑317/94
Weig
/Komisija,
Recueil
, II‑1235. lpp., 283. punkts, un šī sprieduma 67. punktā minēto spriedumu lietā
Scandinavian Airlines System
/Komisija, 218. punkts). Turklāt nevar uzskatīt, ka uzņēmuma, iespējams, padevīga nostāja attiecībā uz pieteikumiem par konfidencialitātes
ievērošanu saistībā ar informāciju, ko tas paziņotu Komisijai, atvieglotu Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences
noteikumu pārkāpumus un sodīt par tiem (šī sprieduma 204. punktā minētais spriedums lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 395. un 396. punkts). Šajā ziņā, kā norāda Komisija, saprātīgi pieteikumi par konfidencialitāti nerada šķēršļus
izmeklēšanai, un katrā ziņā
Kone
vajadzēja lūgt konfidencialitātes ievērošanu attiecībā uz datiem, kas, pēc tā uzskatiem, nedrīkstēja tikt izpausti trešajām
personām. Tātad šī sprieduma 221. punktā minētie apstākļi nevarēja radīt
Kone
nekādu tiesisku paļāvību, ka tam tiks piešķirts naudas soda apmēra samazinājums.
Treškārt, prasītāji apgalvo, ka ar Komisijas lēmumu nepiešķirt
Kone
naudas soda apmēra samazinājumu esot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo neviens cits uzņēmums, kam piemēroti naudas
sodi, neesot pēc savas ierosmes un ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību sniedzis informāciju, kas ļautu Komisijai vieglāk
pierādīt pārkāpumu. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāju arguments ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu. Proti, kā izriet no
apstrīdētā lēmuma 845., 854. un 855. apsvēruma,
ThyssenKrupp
,
Schindler
un
MEE
naudas soda apmēra samazinājums ir piemērots nevis tādēļ, ka tie būtu snieguši papildu informāciju pēc savas ierosmes un ārpus
2002. gada paziņojuma par sadarbību, bet gan tādēļ, ka tie ir paziņojuši, ka neapstrīd paziņojumā par iebildumiem izklāstītos
faktus. Tādējādi
Kone
situācija, no vienas puses, un situācija, kādā ir pārējie uzņēmumi, kuriem piemēroti naudas sodi par aizliegto vienošanos
Nīderlandē, no otras puses, nevar tikt uzskatītas par salīdzināmām, tāpēc ar Komisijas atteikumu samazināt
Kone
naudas soda apmēru nav pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Otrām kārtām, prasītāji apgalvo, ka Komisijai vajadzēja piešķirt
Kone
naudas soda apmēra samazinājumu, jo šis uzņēmums nevienā brīdī procesā nav apstrīdējis galvenos Komisijas konstatētos faktus.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 851. apsvērumā un 949. zemsvītras piezīmē ietvertais apgalvojums – ka faktu neapstrīdēšana atbildē
uz paziņojumu par iebildumiem esot tīri formāla un pārprotama – esot acīmredzami kļūdains.
Šajā ziņā jāatgādina, ka savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi
Kone
ir noliedzis, ka sanāksmēm starp konkurentiem būtu bijis pret konkurenci vērsts mērķis. [
konfidenciāli
] Šajā ziņā arī ir jāuzsver, ka
Kone
nekad nav atsaucis minētos paziņojumus, bet ir mēģinājis tos pamatot savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Protams,
Kone
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem apgalvo, ka tas “neapstrīd paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus” un ka
tas “bija iesaistīts ar [slepenām] norunām saistītā rīcībā liftu un eskalatoru [nozarē] [..] Nīderlandē no 1999. gada jūnija
līdz 2004. gada 5. martam”, un ka tas “neapstrīd to, ka noruna – tiktāl, ciktāl tā ir pamatota ar faktiem, kas ietverti Komisijas
lietas materiālos [..] – attiecās uz vienotu un turpinātu pārkāpumu”. Tomēr jākonstatē, ka
Kone
atbilde uz paziņojumu par iebildumiem ir tikpat pārprotama kā tā pieteikums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību
attiecībā uz Nīderlandi.
Tādējādi, pirmkārt, lai gan attiecībā uz pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā
Kone
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ikreiz ir ietverts apgalvojums, ka
Kone
“neapstrīd Komisijas paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus”, tā atbildes uz paziņojumu par iebildumiem daļā, kura
veltīta pārkāpumam Nīderlandē, neviena līdzīga paziņojuma nav. Proti, lai tiktu piemērots naudas soda apmēra samazinājums
par faktu neapstrīdēšanu, uzņēmumam skaidri jāinformē Komisija, ka tas negrasās pēc būtības apstrīdēt faktus pēc tam, kad
ir iepazinies ar paziņojumu par iebildumiem (šajā ziņā skat. šī sprieduma 144. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 504. punkts). Paziņojums, ka
Kone
“neapstrīd to, ka noruna – tiktāl, ciktāl tā ir pamatota ar faktiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos [..] – attiecās
uz vienotu un turpinātu pārkāpumu”, nevar – tāpat kā sniegtie paziņojumi attiecībā uz trim pārējām attiecīgajām dalībvalstīm
– tikt uzskatīts par tādu, kas atvieglotu Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences noteikumu pārkāpumus un sodīt
par tiem (šī sprieduma 204. punktā minētais spriedums lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 395. un 396. punkts).
Otrkārt, jākonstatē, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Kone
ir atgādinājis, ka tā darbinieki Nīderlandē “nav piedalījušies pret konkurenci vērstā rīcībā, katrā ziņā ne būtiskā apjomā”.
Lai gan
Kone
atzīst, ka tas “esot varējis pārkāpt tiesiskuma robežu”, tas, atsaucoties uz savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, tomēr apgalvo – fakts, ka netika iesniegts piedāvājums projektā vai tika piedāvāta
tāme, kas nebija konkurētspējīga, var izrietēt no vienpusējas rīcības komercdarbībā un ne vienmēr nozīmē, ka pastāvētu aizliegta
vienošanās. Attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju
Kone
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem apgalvo, ka tā politika šajā jautājumā bija pamatota ar “komerciāliem apsvērumiem”
un ka tā “stratēģijai nevarēja būt pret konkurenci vērsts mērķis vai sekas”. Attiecībā uz jaunu [iekārtu] ierīkošanu
Kone
to projektu aprakstā, kas esot ietilpuši aizliegtajā vienošanās, atsaucas arī uz komerciāliem iemesliem, kas ir pamatā tā
rīcībai, un norāda, ka “no iepriekš minētajiem projektiem izriet ne tikai tas, ka pārkāpuma apjoms bija ļoti ierobežots, bet
arī tas, ka norunas raksturs bija sākot no tikai vienas diskusijas par projektu bez cenu apmaiņas [..] līdz diskusijai par
cenu apmaiņu, nepiešķirot projektu [..], un tikai ļoti retos gadījumos ietvēra projekta piešķiršanu [..]”.
Kone
turklāt precizē, ka, “pat ja lietas dalībnieki piešķīra projektu, tas nevarēja ietekmēt tirgu” un ka “bieži vien rezultāts
būtu bijis tāds pats, [arī] lietas dalībniekiem nesazinoties [..]”. Tāpat attiecībā uz atsevišķiem individuāliem projektiem
[
konfidenciāli
]
Kone
ir apgalvojis, ka Komisijas lietas materiālos nav ietverti pietiekami pierādījumi, lai secinātu, ka pastāv pret konkurenci
vērsta rīcība.
Treškārt, savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Kone
arī ir mēģinājis minimizēt pierādījuma spēku, kāds ir
ThyssenKrupp
un
Otis
paziņojumiem, kuriem – kā izriet no apstrīdētā lēmuma 370.–530. apsvēruma – bija galvenā nozīme, lai konstatētu pārkāpumu
Nīderlandē. Komisijai bija
in extenso
jāatbild uz šiem
Kone
argumentiem apstrīdētā lēmuma 531.–541. apsvērumā.
Tātad ir jāuzskata – tāpat kā uzskata Komisija (apstrīdētā lēmuma 851. apsvērums) –, ka
Kone
faktu neapstrīdēšana attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē bija tīri formāla un pārprotama un ka tai nav bijis nekādas pozitīvas
ietekmes uz faktu pierādīšanu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Kone
apraksta savu dalību pārkāpumā Nīderlandē vai nu tīri hipotētiski, vai arī līdz minimumam samazinot nolīgumu pret konkurenci
vērsto iedarbību. Tā kā
Kone
turklāt kritizē paziņojumus, ko
ThyssenKrupp
un
Otis
snieguši saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, ir jākonstatē,
ka tādos apstākļos, kādi ir šajā gadījumā,
Kone
apgalvojumi, kas atkārtoti šī sprieduma 227. punktā, Komisijai nekādi nav bijuši noderīgi (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 193. punkts, un šī sprieduma 144. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 505. punkts). Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem apstrīdot galvenos faktiskos apgalvojumus, ko izvirzījusi
Komisija,
Kone
nav atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences noteikumu pārkāpumus un sodīt par tiem (šajā ziņā skat.
šī sprieduma 204. punktā minēto spriedumu lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 396. punkts). Lai gan, apstrīdot šos apgalvojumus,
Kone
, protams, ir likumīgi īstenojis savas tiesības uz aizstāvību, Komisijai nevar pārmest, ka tā nav šī iemesla dēļ piešķīrusi
Kone
naudas soda apmēra samazinājumu par faktu neapstrīdēšanu.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 851. apsvērumā attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē ir pamatoti nolēmusi nepiešķirt naudas
soda apmēra samazinājumu
Kone
par tā sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību.
Trešām kārtām, prasītāji apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, piešķirdama
ThyssenKrupp
,
Schindler
un
MEE
naudas sodu apmēra samazinājumu par faktu neapstrīdēšanu, bet atteikdama šādu samazinājumu
Kone
. Proti, kā uzskata prasītāji – kuri turklāt neapstrīd Komisijas konstatējumus, saskaņā ar kuriem
ThyssenKrupp
,
Schindler
un
MEE
savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem ir skaidri paziņojuši, ka neapstrīd izklāstītos faktus (apstrīdētā lēmuma 845.,
854. un 855. apsvērums) – no apstrīdētā lēmuma izrietot, ka pirmie trīs uzņēmumi [šajās atbildēs] esot apstrīdējuši atsevišķus
Komisijas konstatējumus attiecībā uz Nīderlandi.
Šajā ziņā ir atgādināts, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību,
nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. šī sprieduma 135. punktu). Tomēr vienlīdzīgas attieksmes principa
ievērošanai ir jābūt saskaņotai ar tiesiskuma principa ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz pārkāpumu,
kurš ir izdarīts cita labā (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 134/84
Williams
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 2225. lpp., 14. punkts; šī sprieduma 204. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 160. punkts; 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 263. punkts, un šī sprieduma 204. punktā minēto spriedumu lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 398. punkts).
Turklāt saskaņā ar judikatūru var tikt uzskatīts, ka uzņēmums, kurš skaidri paziņo, ka neapstrīd faktiskos apgalvojumus, ar
kuriem Komisija pamato savus iebildumus, ir atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences noteikumu pārkāpumus
un sodīt par tiem. Savos lēmumos, ar ko konstatēts šo noteikumu pārkāpums, Komisija ir tiesīga uzskatīt, ka šī rīcība atbilst
faktisko apgalvojumu atzīšanai un tādējādi ir pierādījums attiecīgo apgalvojumu pamatotībai. Tāpēc šī rīcība var attaisnot
naudas soda apmēra samazinājumu. Citādi ir gadījumā, ja uzņēmums savā atbildē apstrīd galvenos no šiem apgalvojumiem. Proti,
ar šādu attieksmi administratīvajā procesā uzņēmums neatvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences noteikumu
pārkāpumus un sodīt par tiem (šī sprieduma 204. punktā minētais spriedums lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 395. un 396. punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē – kad Komisija apstrīdētā lēmuma 845., 854. un 855. apsvērumā piešķir
ThyssenKrupp
,
Schindler
un
MEE
naudas soda apmēra samazinājumu par 1 % par faktu neapstrīdēšanu, šie samazinājumi var tikt uzskatīti par tiesiskiem tikai
tiktāl, ciktāl attiecīgie uzņēmumi ir skaidri paziņojuši, ka neapstrīd minētos faktus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada
14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr‑Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 333. punkts, un šī sprieduma 204. punktā minēto spriedumu lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 397. punkts), un savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem nav apstrīdējuši galvenos Komisijas apgalvojumus
(šajā ziņā skat. šī sprieduma 204. punktā minēto spriedumu lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 396. punkts).
Tā kā prasītāju izvirzītais pamats ir balstīts uz pieņēmumu, ka citiem aizliegtās vienošanās Nīderlandē dalībniekiem esot
piešķirti prettiesiski naudas sodu samazinājumi, jo no apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, uz kuriem norādījuši prasītāji, konkrēti
izrietot, ka minētie dalībnieki esot faktiski apstrīdējuši paziņojumā par iebildumiem minētos faktus, tas ir jānoraida kā
nepamatots.
Starp citu, attiecībā uz prasītāju izvirzītajiem elementiem, kas, pēc to uzskatiem, pierādot, ka citiem uzņēmumiem ir piemērots
to naudas soda apmēra samazinājums par faktu neapstrīdēšanu, kaut gan tie savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem ir
apstrīdējuši faktus attiecībā uz Nīderlandi, no paziņojuma par iebildumiem un apstrīdētā lēmuma izriet, ka šie elementi nav
pamatoti.
Pirmkārt, attiecībā uz
Schindler
prasītāji apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 593. un 594. apsvēruma izriet, ka tas ir apstrīdējis EKL 81. panta pārkāpuma esamību.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 667. apsvēruma izrietot, ka
Schindler
ir apgalvojis, ka prettiesiskā saziņa starp konkurentiem nav izraisījusi cenu pieaugumus tirgū un ka tika sadalīta tikai ierobežota
proporcionālā daļa no projektiem, bet konkurence starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem saglabājās. Visbeidzot, saskaņā
ar apstrīdētā lēmuma 751. apsvērumu
Schindler
esot apgalvojis, ka konkurenti nav vienojušies par savstarpējiem pretpasākumiem labai nolīgumu piemērošanai.
Šajā ziņā ir jāuzsver – ja, protams, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 593. un 594. apsvēruma,
Schindler
ir apgalvojis, ka EKL 81. pants nav piemērojams attiecīgajām aizliegtajām vienošanām, jo šo vienošanos valsts mēroga dēļ tām
nav ievērojamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, ir jānorāda, ka ar šo apgalvojumu
Schindler
nav apstrīdējis faktus, ar kuriem ir pamatots paziņojumā par iebildumiem ietvertais Komisijas vērtējums par attiecīgo pārkāpumu
ievērojamo ietekmi uz minēto tirdzniecību. Turklāt apgalvojumi par cenu pieaugumu neesamību un par sadalīto projektu ierobežoto
skaitu nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas atbilst faktu apstrīdēšanai no
Schindler
puses, jo šie elementi, konkrēti, izriet no paziņojuma par iebildumiem 412., 415., 437. un 442. punkta. Visbeidzot,
Schindler
arguments, kura mērķis ir panākt atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošanu iespējamās pretpasākumu neesamības dēļ, nav
Schindler
veikta faktu apstrīdēšana, jo šī pretpasākumu neesamība ir konstatēta paziņojuma par iebildumiem 432. punktā. Tādējādi
Schindler
ir vienīgi izmantojis šo konstatējumu, lai pierādītu, ka attiecībā uz [šo uzņēmumu] ir jāatzīst atbildību mīkstinošs apstāklis.
Katrā ziņā no
Schindler
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālās versijas, kas iesniegta pēc Vispārējās tiesas lūguma, izriet, ka
Schindler
– kurš minētajā atbildē ir skaidri paziņojis, ka neapstrīd faktus, ar kuriem pamatoti Komisijas iebildumi – šajā atbildē nav
apstrīdējis Komisijas izklāstītos faktus.
Otrkārt, attiecībā uz
ThyssenKrupp
prasītāji apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 593., 594. un 724. apsvēruma izriet, ka
ThyssenKrupp
ir apstrīdējis EKL 81. panta pārkāpuma esamību un ir apgalvojis, ka nav piedalījies visos pārkāpuma elementos. No apstrīdētā
lēmuma 508., 513. un 515. apsvēruma arī izrietot, ka
ThyssenKrupp
ir apstrīdējis atsevišķus faktus par savas dalības aizliegtajā vienošanās ilgumu.
Šajā ziņā, no vienas puses, – ja, protams, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 593. un 594. apsvēruma,
ThyssenKrupp
ir apgalvojis, ka EKL 81. pants nav piemērojams attiecīgajām aizliegtajām vienošanām, jo šo vienošanos valsts mēroga dēļ tām
nav ievērojamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm – ir jānorāda, ka ar šo apgalvojumu
ThyssenKrupp
nav apstrīdējis faktus, ar kuriem ir pamatots paziņojumā par iebildumiem ietvertais Komisijas vērtējums par attiecīgo pārkāpumu
ievērojamo ietekmi uz minēto tirdzniecību. No otras puses, iespējamība, ka
ThyssenKrupp
nav piedalījies visās sanāksmēs, izriet no paziņojuma par iebildumiem 575. punkta. Nekādi neiebilstot pret šo faktu,
ThyssenKrupp
to ir tikai izmantojis, lai pierādītu atbildību mīkstinoša apstākļa esamību attiecībā uz sevi (apstrīdētā lēmuma 726. apsvērums).
Visbeidzot, attiecībā uz iespējamo faktu par to, cik ilgi tas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, apstrīdēšanu, kas izrietot
no apstrīdētā lēmuma 508. un 513.–515. apsvēruma, ir jānorāda, ka
ThyssenKrupp
apgalvojums, ka tas neesot piedalījies nevienā sanāksmē no 2002. gada vidus līdz 2003. gada aprīlim/maijam, jau bija skaidri
ietverts paziņojuma par iebildumiem 506. punktā. Apstrīdētā lēmuma 515. apsvērumā Komisija turklāt pēc būtības ir uzskatījusi
– ir iespējams, ka
ThyssenKrupp
nav bijis klāt sanāksmēs, kuras notika 2002. gada otrajā pusgadā, bet šis fakts – pieņemot, ka tas ir pierādīts – neliecinot,
ka
ThyssenKrupp
bija no aizliegtās vienošanās izstājies.
Treškārt, attiecībā uz
MEE
prasītāji vispirms apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 751. apsvēruma izriet – šis uzņēmums ir apgalvojis, ka nav nekāda kompensāciju
vai uzraudzības mehānisma. Tāpat no apstrīdētā lēmuma 644., 676., 693., 697., 709., 713. un 714. zemsvītras piezīmes izrietot,
ka
MEE
esot apgalvojis, ka tas nebija uzaicināts uz konkursu attiecībā uz septiņiem projektiem, kas minēti paziņojumā par iebildumiem,
un ka tādējādi tas nebija iesniedzis piedāvājumu par šiem projektiem. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 481. apsvēruma un 715. zemsvītras
piezīmes izrietot, ka
MEE
ir apstrīdējis konstatējumu, ka tas ir piedalījies citās sanāksmēs par jaunu iekārtu ierīkošanu pēc 2001. gada septembra.
Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 724. apsvērumu
MEE
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem esot apgalvojis, ka nav piedalījies visos pārkāpuma elementos.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šie apgalvojumi arī neatbilst paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu apstrīdēšanai.
Attiecībā uz argumentu, ka neesot bijis nekāda kompensāciju vai uzraudzības mehānisma, ir jākonstatē, ka šis elements izriet
no paziņojuma par iebildumiem 431. punkta. Tādējādi, tā vietā, lai iebilstu pret šo faktu,
MEE
ir mēģinājis no tā gūt priekšrocību, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu atbildību mīkstinoša apstākļa dēļ (apstrīdētā
lēmuma 751. apsvērums).
Attiecībā uz apgalvojumu, ka
MEE
esot apgalvojis, ka nebija uzaicināts uz konkursu attiecībā uz septiņiem projektiem, kas minēti paziņojumā par iebildumiem,
un ka tādējādi tas nebija iesniedzis piedāvājumu par šiem projektiem, ir jānorāda, ka no paziņojuma par iebildumiem 441. punkta
izriet, ka klienti ne vienmēr uzaicināja visus aizliegtās vienošanās Nīderlandē dalībniekus iesniegt piedāvājumu par konkrētu
projektu. Katrā ziņā, kā izriet no prasītāju minētajiem apsvērumiem un zemsvītras piezīmēm,
MEE
nav apstrīdējis, ka tas varēja būt klāt attiecīgajās sanāksmēs un bija informēts par diskusijām (apstrīdētā lēmuma 644., 676.,
693., 697., 713. un 714. zemsvītras piezīme).
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 709. zemsvītras piezīmes izriet, ka
MEE
neapstrīd Komisijas faktu konstatējumu, bet apstrīd vienīgi apgalvojumu, ko izvirzījis tikai viens aizliegtās vienošanās
dalībnieks – proti,
Kone
–, kas minēts paziņojuma par iebildumiem 497. punktā un ko turklāt nebija apstiprinājuši pārējie dalībnieki.
Attiecībā uz faktu, ka
MEE
esot apstrīdējis savu dalību citās sanāksmēs par projektiem attiecībā uz jaunu iekārtu ierīkošanu pēc 2001. gada septembra,
pietiek konstatēt, ka prasītāji precīzi neidentificē nevienu konkrētu projektu attiecībā uz jaunu iekārtu ierīkošanu, kurā
MEE
būtu piedalījies pēc 2001. gada septembra.
Attiecībā uz
MEE
nepiedalīšanos visās sanāksmēs Komisija to pati ir konstatējusi paziņojuma par iebildumiem 575. punktā, un
MEE
ir mēģinājis to izmantot, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu atbildību mīkstinoša apstākļa dēļ (apstrīdētā lēmuma
724. apsvērums).
Tādējādi ir jākonstatē, ka iebildums, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, katrā ziņā ir pamatots ar
kļūdaino pieņēmumu, ka no prasītāju norādītajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izrietot, ka
Schindler
,
ThyssenKrupp
un
MEE
ir apstrīdējuši faktus attiecībā uz aizliegto vienošanos Nīderlandē.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi iebildumi attiecībā uz vērtējumu par
Kone
sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā un Nīderlandē, ir
jānoraida.
No tā izriet, ka šī prasība ir pilnībā jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs,
tiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbilstošajiem Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Kone Oyj
,
Kone GmbH
un
Kone BV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Administratīvais process
Komisijas izmeklēšana
Vācija
Nīderlande
Paziņojums par iebildumiem
Apstrīdētais lēmums
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu
Par pamatu, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu,
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Par 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Par Komisijas rīcības brīvību un Savienības tiesas kontroli
Par Kone sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā
Par Kone sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Nīderlandē
Par pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot
naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par Kone sadarbību administratīvā procesa laikā
Ievada apsvērumi
Par naudas soda samazinājuma līmeni par faktu neapstrīdēšanu attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Par Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra papildu samazinājumu par informācijas un papildu precizējumu sniegšanu
attiecībā uz pārkāpumu Vācijā
Par Komisijas atteikumu piešķirt naudas soda apmēra samazinājumu Kone par tā iespējamo sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību, lai pierādītu aizliegto vienošanos Nīderlandē
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.
– Konfidenciālie dati ir slēpti.