CELEX: 62009CJ0554
Transporturi rutiere
Obligația de utilizare a unui tahograf
Derogări pentru vehiculele care transportă materiale
Noțiunea «materiale»
Transportul sticlelor goale cu un vehicul al unui comerciant de vin și de băuturi

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță
din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor
dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și
(CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului (JO L 102, p. 1, Ediție
specială, 05/vol. 8, p. 214).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Seeger pentru încălcarea prevederilor
articolului 3 alineatul (1) prima teză și ale articolului 15 alineatul (7) din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului
din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier (JO L 370, p. 8, Ediție specială, 07/vol. 1,
p. 234), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 561/2006 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 3821/85”).

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Articolul 3 din Regulamentul nr. 3821/85 prevede:
„(1)      Aparatul de înregistrare se instalează și se folosește la bordul vehiculelor înmatriculate în statele membre care se folosesc
pentru transportul rutier de călători sau mărfuri, cu excepția vehiculelor prevăzute la articolul 3 din Regulamentul (CE)
nr. 561/2006. […]
(2)      Statele membre pot excepta de la aplicarea prezentului regulament vehiculele menționate la articolul 13 alineatele (1) și
(3) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006.
[…]”
Articolul 15 alineatul (7) din Regulamentul nr. 3821/85 are următorul cuprins:
„(7)      (a)   Atunci când conducătorul auto conduce un vehicul echipat cu un aparat de înregistrare în conformitate cu anexa I, acesta trebuie
să fie în măsură să prezinte, la cererea unui inspector de control:
(i)      foile de înregistrare din săptămâna în curs și cele pe care le‑a utilizat pe parcursul celor 15 zile precedente;
[…]
Cu toate acestea, după 1 ianuarie 2008, duratele prevăzute la punctele (i) și (iii) se referă la ziua în curs și la o perioadă
precedentă de douăzeci și opt de zile.
[…]”
Articolul 1 din Regulamentul nr. 561/2006 prevede:
„Prezentul regulament stabilește normele referitoare la perioadele de conducere, de repaus și la pauzele care trebuie respectate
de către conducătorii auto ce asigură transportul rutier de mărfuri și de călători în vederea armonizării condițiilor de concurență
între modurile de transport terestru, în special în ceea ce privește sectorul rutier, și a îmbunătățirii condițiilor de lucru
și a siguranței rutiere. De asemenea, prezentul regulament prevede promovarea unor mai bune practici de control și de aplicare
a normelor de către statele membre și a unor metode mai bune de lucru în sectorul transportului rutier.”
Articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„(1)      Prezentul regulament se aplică transportului rutier:
(a)      de mărfuri cu vehicule, inclusiv vehicule cu remorcă sau semiremorcă, a căror masă maximă autorizată depășește 3,5 tone sau
(b)      de călători […]”
Articolul 3 din același regulament prevede:
„Prezentul regulament nu se aplică transporturilor rutiere efectuate de:
[…]
(h)      vehicule sau un ansamblu de vehicule cu o masă maximă autorizată care să nu depășească 7,5 tone utilizate pentru transporturi
de mărfuri în scopuri necomerciale;
[…]”
Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 561/2006 prevede:
„Cu condiția ca acest lucru să nu aducă atingere obiectivelor prevăzute la articolul 1, fiecare stat membru poate acorda derogări
de la articolele 5-9 și să supună aceste derogări unor condiții speciale pe propriul teritoriu sau, cu acordul statului interesat,
pe teritoriul unui alt stat membru, aplicabile transporturilor efectuate cu următoarele vehicule:
[…]
(d)      vehicule sau combinații de vehicule a căror masă maximă admisibilă nu depășește 7,5 tone, utilizate:
[…]
–        pentru transportul materialelor, al echipamentului sau al mașinilor care sunt destinate conducătorului auto în exercitarea
profesiei sale.
Aceste vehicule nu trebuie să fie utilizate decât pe o rază de 50 km de la sediul întreprinderii și cu condiția ca principala
activitate a conducătorului auto să nu fie cea de conducere a vehiculului;
[…]”

Dreptul național
Articolul 8 din Legea privind personalul din transporturile rutiere (Fahrpersonalgesetz), în versiunea sa din 19 februarie
1987 (BGBl. 1987 I, p. 640), astfel cum a fost modificată prin Legea din 6 iulie 2007 (BGBl. 2007 I, p. 1270, denumită în
continuare „FPG”), are următorul cuprins:
„(1)      Săvârșește o încălcare oricine nu respectă în mod intenționat sau din neglijență
1.      în calitate de întreprinzător […]
2.      în calitate de conducător auto […]
a)     un decret în temeiul […]
b)     o dispoziție din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 […]
[…]
3.      în calitate de proprietar al unui vehicul […]
(2)      Încălcarea se sancționează în cazurile de la alineatul (1) punctele 1 și 3 printr‑o amendă care poate ajunge până la 15 000
de euro și în celelalte cazuri printr‑o amendă care poate ajunge până la 5 000 de euro.”
Articolul 18 din Regulamentul privind personalul din transporturile rutiere (Fahrpersonalverordnung) din 27 iunie 2005 (BGBl.
2005 I, p. 182), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul din 22 ianuarie 2008 (BGBl. 2008 I, p. 54, denumit în continuare
„FPV”), are următorul cuprins:
„(1)      În temeiul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 și al articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul
(CEE) nr. 3821/85, următoarele categorii de vehicule sunt excluse, în domeniul de aplicare al [FPG], de la aplicarea articolelor
5-9 din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 și de la aplicarea Regulamentului (CEE) nr. 3821/85:
[…]
4.      Vehiculele sau ansamblurile de vehicule cu o masă maximă autorizată care nu depășește 7,5 tone utilizate pe o rază de 50 km
de la sediul întreprinderii
[…]
b)      pentru transportul materialelor, al echipamentului sau al mașinilor de care conducătorul auto are nevoie în exercitarea profesiei
sale, precum vehiculele care dispun de un echipament special prevăzut în acest scop, care servesc drept vehicule de vânzare
în piețele publice sau pentru vânzarea ambulantă,
cu condiția ca principala activitate a conducătorului auto să nu fie cea de conducere a vehiculului.
[…]”
Articolul 23 din FPV prevede:
„(1)      Săvârșește o încălcare în sensul articolului 8 alineatul (1) punctul 1 litera b) din [FPG] oricine încalcă în calitate de
întreprinzător […]
(2)      Săvârșește o încălcare în sensul articolului 8 alineatul (1) punctul 2 litera b) din [FPG] oricine încalcă în calitate de
conducător auto Regulamentul (CEE) nr. 3821/85, în cazul în care în mod intenționat sau din neglijență
1.      nu utilizează aparatul de înregistrare, cu încălcarea articolului 3 alineatul (1) prima teză,
[…]
11.      nu prezintă sau nu prezintă la timp și cu încălcarea articolului 15 alineatul (7) literele a) și b) o foaie de înregistrare,
carnetul de conducător auto, un imprimat sau o dovadă manuală,
[…]”

Procedura principală și întrebarea preliminară
Domnul Seeger este proprietarul unui magazin de vin și de băuturi din Stuttgart (Germania) care oferă clienților săi un serviciu
de livrare la domiciliu. Acesta face livrări în medie o dată pe săptămână către 30-40 de clienți, pe o rază de maximum 10-15
kilometri. Persoana în cauză folosește în acest scop un salariat.
La 3 martie 2008, domnul Seeger își conducea camionul, a cărui masă totală admisibilă este de 7,49 tone, pe teritoriul Comunei
Esslingen‑am‑Neckar (Germania), la aproximativ 15 kilometri de Stuttgart, fără a utiliza aparatul de înregistrare instalat
la bord în temeiul Regulamentului nr. 3821/85. Persoana în cauză nu introdusese foaie de înregistrare și nu a putut arăta
agentului care l‑a oprit foile de înregistrare din cele 28 de zile precedente.
Vehiculul domnului Seeger conținea ambalaje goale, și anume sticle de băuturi goale, pe care voia să le returneze unui furnizor
stabilit în Esslingen‑am‑Neckar. Ambalajele goale nu proveneau din consumul privat al persoanei în cauză, ci din activitatea
sa comercială.
Amtsgericht Stuttgart a considerat că această faptă constituia două încălcări în temeiul articolului 8 alineatul (1) punctul
2 litera b) din FPG și al articolului 23 alineatul (2) punctul 11 din FPV și l‑a condamnat pe domnul Seeger, prin hotărârea
din 17 martie 2009, la o amendă de 200 de euro.
Instanța menționată a constatat că activitatea de conducere a unui vehicul a domnului Seeger nu constituie activitatea principală
a acestuia din urmă, aceasta desfășurându‑se în magazinul său unde își primește și își servește în principal clienții, serviciul
la domiciliu fiind pur și simplu o prestație suplimentară efectuată o dată pe săptămână. Potrivit aceleiași instanțe, transporturile
pentru cumpărarea băuturilor și pentru returnarea ambalajelor goale nu au loc în fiecare zi și necesită mult mai puțin timp
decât vânzarea în magazin.
Amtsgericht Stuttgart a respins aplicarea excepției prevăzute la articolul 18 alineatul (1) punctul 4 litera b) din FPV, pentru
motivul că ambalajele goale transportate nu ar constitui „materiale” în sensul acestei dispoziții întrucât acestea nu ar fi
supuse unui procedeu de transformare, ci ar trebui să fie considerate drept o marfă destinată vânzării.
Domnul Seeger a formulat apel împotriva hotărârii din 17 martie 2009 la Oberlandesgericht Stuttgart și a invocat în cadrul
acestui apel că, în speță, obiectul Regulamentului nr. 561/2006, și anume siguranța circulației rutiere și reglementarea concurenței,
nu se opune unei interpretări largi a noțiunii „materiale” care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua
liniuță din acest regulament.
Parchetul din Stuttgart a solicitat suspendarea procedurii și introducerea unei trimiteri preliminare la Curte în măsura în
care aspectul dacă noțiunea de materiale menționată acoperă și sticlele de băuturi și ambalajele goale ale unui comerciant
de băuturi trebuie soluționată în lumina dreptului Uniunii.
Oberlandesgericht Stuttgart subliniază în această privință că, până în prezent, numai în cauza care a determinat pronunțarea
Hotărârii din 17 martie 2005, Raemdonck și Raemdonck‑Janssens (C‑128/04, Rec., p. I‑2445), Curtea s‑a aplecat asupra aspectului
interpretării noțiunii „materiale” în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (g) din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al
Consiliului din 20 decembrie 1985 de armonizare a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier (JO L 370,
p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 45), care a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul nr. 561/2006 cu începere de la
11 aprilie 2007. Acesta apreciază că, ținând seama de conținutul, de contextul și de obiectul acestei dispoziții, care este
reluată la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006, nu se poate deduce în mod clar
din această hotărâre că trebuie să se considere că noțiunea „materiale” în sensul acestei dispoziții acoperă sticlele goale,
cu alte cuvinte materialele de ambalaj ale unui comerciant de băuturi.
Potrivit instanței de trimitere, o astfel de interpretare largă a noțiunii de materiale este interzisă atât în jurisprudența
națională, cât și în doctrină. Cu toate acestea, Oberlandesgericht Stuttgart subliniază că materialele de ambalaj nu constituie
esența activității unui comerciant de vin și de băuturi în sensul că această activitate de prestare de servicii ar fi exercitată
cu acest obiect, cum era cazul în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Raemdonck și Raemdonck‑Janssens, citată anterior,
în ceea ce privește materialele de construcție sau mașinile. În același timp, traseele de transport în discuție în acțiunea
principală nu sunt contrare obiectivelor urmărite de Regulamentul nr. 561/2006.
În consecință, Oberlandesgericht Stuttgart a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Noțiunea «materiale» prevăzută la articolul 13 [alineatul (1)] litera (d) a doua liniuță din Regulamentul […] nr. 561/2006
[…] trebuie interpretată în sensul că include de asemenea materialele de ambalaj, precum sticlele goale, transportate de un
comerciant de vin și de băuturi care administrează un magazin, face livrări către clienții săi o dată pe săptămână și colectează
cu această ocazie ambalajele goale pentru a le preda angrosistului său?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Pentru a răspunde la această întrebare preliminară, trebuie de la bun început să se constate că noțiunea „materiale”, înscrisă
la momentul respectiv la articolul 13 alineatul (1) litera (g) din Regulamentul nr. 3820/85, a făcut deja obiectul unei interpretări
de către Curte în Hotărârea Raemdonck și Raemdonck‑Janssens, citată anterior.
Or, dat fiind că Regulamentul nr. 561/2006 nu a adus modificări substanțiale în ceea ce privește condițiile cărora le era
supusă derogarea prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (g) din Regulamentul nr. 3820/85, cu excepția condiției suplimentare
ca masa maximă admisibilă a vehiculului să nu depășească 7,5 tone și a precizării că conducătorul auto poate transporta și
„mașini” în exercitarea profesiei sale, interpretarea dată în Hotărârea Raemdonck și Raemdonck‑Janssens, citată anterior,
noțiunii „materiale” cuprinse în această dispoziție este aplicabilă de asemenea noțiunii „materiale” prevăzute la articolul
13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006.
Din hotărârea menționată rezultă că noțiunea de materiale trebuie înțeleasă într‑un sens mai larg decât noțiunea de echipament,
această primă noțiune acoperind bunurile necesare sau utilizate pentru exercitarea meseriei de conducător al vehiculului în
cauză și putând astfel să cuprindă componente ale produsului final care trebuie fabricat sau ale lucrărilor care trebuie realizate
de acesta. Rezultă că materialele sunt destinate să fie utilizate sau sunt necesare pentru a crea, a modifica sau a transforma
altceva și nu sunt destinate a fi pur și simplu transportate pentru propria lor livrare, vânzare sau eliminare. Prin urmare,
materialele fiind supuse unui procedeu de transformare, acestea nu constituie o marfă destinată vânzării de către utilizatorul
lor.
În această privință, trebuie să se constate că un comerciant de vin și de băuturi, precum domnul Seeger, nu face decât să
transporte sticlele goale. Astfel, acestea nu constituie bunuri necesare în exercitarea activității sale principale, astfel
cum susțin în mod întemeiat guvernul Regatului Unit și Comisia Europeană în observațiile lor. Sticlele goale transportate
de domnul Seeger nu sunt prelucrate, nici transformate și nu sunt nici adăugate la un alt produs, nici utilizate în exercitarea
unei activități. Acestea nu sunt necesare în calitate de componente, materii prime sau ingrediente pentru un produs oarecare
fabricat de un astfel de comerciant sau pentru lucrări executate de acesta. În sfârșit, acestea nu constituie nici aparate,
nici instrumente necesare pentru fabricarea unui produs oarecare.
Pe de altă parte, deși este adevărat că sticlele goale în discuție în acțiunea principală sunt utilizate într‑un scop comercial
și că domnul Seeger, potrivit tuturor aparențelor, nu are altă alegere, pentru motive de rentabilitate și, așadar, din considerații
pur subiective, decât să le colecteze el însuși de la clienții săi, această împrejurare nu este suficientă pentru a însemna
că acestea se încadrează în noțiunea obiectivă „materiale” în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță
din Regulamentul nr. 561/2006.
O astfel de interpretare a noțiunii „materiale” se coroborează cu o interpretare sistematică a tuturor derogărilor cuprinse
la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 561/2006.
Această dispoziție prevede derogări de la articolele 5-9 din regulamentul menționat, în special pentru vehicule utilizate
pentru colectarea laptelui în ferme sau care predau bidoane de lapte fermelor sau pentru vehicule utilizate în cadrul activităților
legate de colectarea sau de depozitarea deșeurilor menajere.
În această privință, trebuie să se constate că interpretarea noțiunii de materiale susținută de domnul Seeger se extinde la
ambalajele și la containerele goale, astfel încât ar cuprinde și excepțiile specifice menționate mai sus și le‑ar lipsi în
mod substanțial sau chiar integral de obiect. Dacă legiuitorul Uniunii ar fi avut intenția de a crea o derogare generală pentru
toate vehiculele care transportă bunuri cu caracter profesional, articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 561/2006
nu ar fi limitat derogarea pe care o prevede la categorii specifice de bunuri transportate, ci ar fi făcut pur și simplu referire
la obiecte cu caracter profesional.
Pe de altă parte, interpretarea noțiunii de materiale susținută de domnul Seeger ar avea drept efect că ar fi mai dificil,
chiar imposibil ca aceasta să se distingă de noțiunea de marfă, astfel cum este folosită în numeroase rânduri în Regulamentul
nr. 561/2006, în special la articolul 2 alineatul (1) litera (a), la articolul 4 litera (a) și la articolul 10 alineatul (1)
din acesta.
Astfel, aplicarea derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006
depinde, printre altele, de tipul de mărfuri transportate și nu privește toate tipurile de mărfuri, chiar dacă celelalte condiții
prevăzute la această dispoziție sunt îndeplinite. Termenii „materiale”, „echipament” și „mașini” nu desemnează astfel în mod
necesar decât o parte a mărfurilor al căror transport se încadrează în domeniul de aplicare al acestui regulament. Rezultă
că bunurile comerciale propriu‑zise sunt excluse de această limitare, la fel ca și mărfurile care sunt pur și simplu transportate
de la un loc la altul, fără a fi nici prelucrate, nici transformate, nici utilizate în exercitarea unei activități. În caz
contrar, noțiunea de materiale nu ar permite limitarea aplicării derogărilor prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din regulamentul
menționat în funcție de mărfurile transportate, ceea ce ar însemna să se șteargă orice distincție între noțiunea de materiale
și cea de mărfuri.
În plus, trebuie să se amintească de asemenea că condițiile de aplicare a articolului 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță
din Regulamentul nr. 561/2006 sunt de strictă interpretare, dat fiind că această dispoziție constituie o derogare de la articolele
5-9 din acest regulament.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, dacă ar fi adoptată interpretarea noțiunii de materiale susținută de domnul
Seeger, derogarea prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006 ar cuprinde,
în principiu, toate bunurile cu caracter profesional, ceea ce ar aduce, așadar, atingere obiectivelor acestui regulament,
și anume îmbunătățirea condițiilor de muncă ale personalului din sectorul transporturilor rutiere și a siguranței rutiere.
Pe de altă parte, o astfel de interpretare ar fi de asemenea contrară cerinței prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din
regulamentul menționat în măsura în care această interpretare ar avea drept consecință că, pe de o parte, un mare număr de
conducători auto nu ar mai beneficia de protecția condițiilor lor de muncă, astfel cum este prevăzută de Regulamentul nr. 561/2006.
Pe de altă parte, o astfel de extindere a derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din
Regulamentul nr. 561/2006 ar avea drept efect că un mare număr de vehicule ar putea fi conduse de asemenea conducători auto
care ar putea astfel conduce în mod legal pe parcursul mai multor ore, fără repaus, ceea ce ar fi de natură să aducă în mod
serios atingere obiectivului de îmbunătățire a siguranței rutiere.
În această privință, trebuie de asemenea să se constate că Regulamentul nr. 561/2006 privește în special, potrivit articolului
1 a doua teză din acesta, promovarea unor mai bune practici de aplicare a normelor de către statele membre în sectorul transportului
rutier, precum și, potrivit considerentului (4) al acestuia, stabilirea unei „serii de norme mai clare și mai simple care
vor fi ușor de înțeles, de interpretat și de aplicat de sectorul transporturilor rutiere și de către autoritățile responsabile
de aplicarea acestora”.
Prin urmare, o extindere a derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006
ar putea să creeze o incertitudine pentru sectorul transporturilor rutiere și pentru autoritățile publice responsabile de
aplicarea de norme acestuia și ar putea da naștere la dificultăți de interpretare, de aplicare, de executare și de control
al normelor menționate. Or, aceasta ar fi nu numai contrar obiectivelor menționate la punctul precedent, dar ar putea de asemenea
să compromită realizarea obiectivului de aplicare efectivă și uniformă a normelor privind perioadele de conducere și de repaus,
astfel cum este acesta prevăzut în considerentul (13) din regulamentul menționat.
În sfârșit, nu poate fi admis nici argumentul domnului Seeger întemeiat pe obligația, potrivit reglementării naționale referitoare
la ambalaje, al cărei obiectiv este protecția mediului prin utilizarea de sticle reutilizabile și care, prin urmare, a introdus
o garanție pentru anumite băuturi îmbuteliate, de a participa la sistemul de recuperare a acestora, astfel încât transportul
sticlelor goale este necesar activităților sale comerciale.
În această privință, trebuie să se constate că obligația care rezultă dintr‑o reglementare națională în materia protecției
mediului, chiar dacă se presupune că această reglementare transpune o obligație prevăzută de o directivă, nu este suficientă
pentru a însemna că sticlele goale transportate de un comerciant de vin și de băuturi se încadrează în noțiunea „materiale”
în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006. În plus, acest argument nu
ar putea fi primit decât dacă domnul Seeger ar transporta în mod exclusiv sticle goale pentru care s‑a reținut garanție, ceea
ce nu reiese din dosarul suspus analizei Curții.
Având în vedere considerațiile anterioare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că noțiunea „materiale” prevăzută
la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul nr. 561/2006 trebuie interpretată în sensul că nu
include și materialele de ambalaj, precum sticlele goale, transportate de un comerciant de vin și de băuturi care administrează
un magazin, face livrări către clienții săi o dată pe săptămână și colectează cu această ocazie ambalajele goale pentru a
le preda angrosistului său.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Noțiunea „materiale” prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (d) a doua liniuță din Regulamentul (CE) nr. 561/2006
al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale
în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului
și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului trebuie interpretată în sensul că nu include și materialele
de ambalaj, precum sticlele goale, transportate de un comerciant de vin și de băuturi care administrează un magazin, face
livrări către clienții săi o dată pe săptămână și colectează cu această ocazie ambalajele goale pentru a le preda angrosistului
său.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.