CELEX: 62012CJ0187
Zahtjev za prethodnu odluku
Uredba Vijeća (EZ) br. 320/2006
Uredba Komisije (EZ) br. 968/2006
Poljoprivreda
Privremeni sustav za restrukturiranje industrije šećera
Uvjeti za dodjelu pomoći za restrukturiranje
Pojmovi ‚proizvodna postrojenja’ i ‚potpuno rastavljanje’

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje i ocjenu valjanosti članaka 3. i 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 320/2006 od 20. veljače 2006. o utvrđivanju privremenog sustava za restrukturiranje industrije šećera u Zajednici i o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (
SL L 58, str. 42
., u daljnjem tekstu: temeljna uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 68., poglavlje 3., str. 54.), kao i članka 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 968/2006 od 27. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 320/2006 (
SL L 176, str. 32
., u daljnjem tekstu: provedbena uredba).
Ovi zahtjevi izneseni su u okviru sporova između SFIR – Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA (u daljnjem tekstu: SFIR), Italia Zuccheri SpA i Co.Pro.B. – Cooperativa Produttori Bieticoli Soc. coop. agricola (u daljnjem tekstu: Italia Zuccheri/Co.Pro.B.) i Eridania Sadam SpA (u daljnjem tekstu: Eridania Sadam), s jedne strane, i Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) i Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Ministarstvo poljoprivrede, prehrane i šumarstva, u daljnjem tekstu: Ministero), na drugoj strani, u vezi s dodjelom pomoći za restrukturiranje na temelju članka 3. temeljne uredbe.
Pravni okvir
Temeljna uredba
U uvodnoj izjavi 5. temeljne uredbe navedeno je:
„Potrebno je uvesti važan gospodarski poticaj šećeranama s najnižom produktivnošću, u obliku prikladne pomoći za restrukturiranje, da se odreknu prava na svoje proizvodne kvote. U tom smislu, potrebno je uspostaviti pomoć za restrukturiranje koja stvara poticaj za napuštanje proizvodnih kvota za šećer i odricanje od predmetnih kvota, dopuštajući istodobno da se vodi računa o poštivanju društvenih i okolišnih obveza koje se odnose na napuštanje proizvodnje. Pomoć bi trebala biti na raspolaganju tijekom četiri tržišne godine s ciljem smanjenja proizvodnje, u mjeri potrebnoj za postizanje ravnoteže na tržištu u Zajednici.”
Članak 3. te uredbe naslovljen „Pomoć za restrukturiranje” predviđa:
„1.   Bilo koje poduzeće koje proizvodi šećer, izoglukozu ili inulinski sirup kojem je dodijeljena kvota do 1. srpnja 2006. ima pravo na pomoć za restrukturiranje po toni kvote koje se odreklo, pod uvjetom da se tijekom jedne od tržišnih godina 2006./2007., 2007./2008., 2008./2009. i 2009./2010.:
(a)
odrekne kvote koju dodjeljuje jednoj ili više svojih tvornica i potpuno rastavi proizvodna postrojenja predmetnih tvornica;
ili
(b)
odrekne kvote koju dodjeljuje jednoj ili više svojih tvornica, djelomično rastavi proizvodna postrojenja predmetnih tvornica i ne koristi preostala proizvodna postrojenja predmetnih tvornica za proizvodnju proizvoda [koji] proizlaze iz zajedničke organizacije tržišta šećera,
[...]
3.   Potpuno rastavljanje proizvodnih postrojenja zahtijeva:
(a)
konačni i potpuni prestanak proizvodnje šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa koje proizvodi predmetno proizvodno postrojenje;
(b)
zatvaranje tvornice ili tvornica i rastavljanje njihovih proizvodnih postrojenja [...]
[...]
4.   Djelomično rastavljanje proizvodnih postrojenja zahtijeva:
(a)
konačni i potpuni prestanak proizvodnje šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa koje proizvodi predmetno proizvodno postrojenje;
(b)
rastavljanje proizvodnih postrojenja koja se neće koristiti za novu proizvodnju, a koja su bila namijenjena i korištena za proizvodnju proizvoda navedenih pod točkom (a) [...]
[...]
5.   Iznos pomoći za restrukturiranje po toni kvote koje su se odrekli jednak je:
(a)
u slučaju navedenom u točki (a) stavka 1.:
—
730,00 EUR za tržišnu godinu 2006./2007.,
[...]
(b)
u slučaju navedenom u točki (b) stavka 1.:
—
547,50 EUR za tržišnu godinu 2006./2007.,
[...]”
Članak 4. navedene uredbe naslovljen „Zahtjev za pomoć za restrukturiranje” u stavku 2. navodi:
„Zahtjevi za pomoć za restrukturiranje uključuju:
(a)
plan restrukturiranja;
[...]
(c)
jamstvo odricanja od relevantne kvote u predmetnoj tržišnoj godini;
(d)
u slučaju navedenom u članku 3. stavku 1. točki (a), jamstvo djelomičnog rastavljanja proizvodnih postrojenja unutar razdoblja koje određuje predmetna država članica;
(e)
u slučaju navedenom u članku 3. stavku 1. točki (b), jamstvo djelomičnog rastavljanja proizvodnih postrojenja unutar razdoblja koje određuje predmetna država članica te nekorištenja proizvodne lokacije i preostalih proizvodnih postrojenja za proizvodnju proizvoda koje pokriva zajednička organizacija tržišta šećera;
[...]”
Provedbena uredba
U uvodnoj izjavi 4. provedbene uredbe navedeno je:
„U vezi s odricanjem od kvota, članak 3. Uredbe (EZ) br. 320/2006 navodi mogućnosti potpunog ili djelomičnog rastavljanja proizvodnih postrojenja koje dovode do različitih iznosa pomoći za restrukturiranje. Iako uvjeti koji važe za te dvije mogućnosti trebaju uzeti u obzir da se veći iznos pomoći za restrukturiranje dodjeljuje potpunom rastavljanju zbog viših uključenih troškova, potrebno je omogućiti zadržavanje dijelova tvornice koji nisu dio proizvodne linije, ako se oni mogu koristiti u druge svrhe predviđene u planu restrukturiranja, posebno kada se takvim korištenjem ostvaruje zapošljavanje. S druge strane, instalacije koje nisu izravno povezane s proizvodnjom šećera trebaju se rastaviti ako za njih ne postoji alternativna uporaba unutar razumnog roka, a njihovo bi održavanje bilo štetno po okolinu.”
Članak 4. te uredbe naslovljen „Rastavljanje proizvodnih postrojenja” predviđa:
„1.   U slučaju potpunog rastavljanja navedenog u članku 3. stavku 1. točki (a) Uredbe (EZ) br. 320/2006, zahtjev za rastavljanjem proizvodnih postrojenja odnosi se na:
(a)
sva postrojenja koja su potrebna u proizvodnji šećera, izoglukoze ili inulinskog sirupa, kao što su, na primjer: postrojenja za skladištenje, analizu, pranje i rezanje šećerne repe, žitarica ili cikorije; sva postrojenja koja su potrebna za vađenje i obrađivanje ili koncentriranje šećera iz šećerne repe ili trske, škrobi iz žitarica, glukoze iz škroba ili inulina iz cikorije;
(b)
dio postrojenja, osim onih navedenih u točki (a), koja su izravno povezana s proizvodnjom šećera, izoglukoze ili inulinskog sirupa i potrebna za proizvodnju unutar napuštene kvote, čak i ako bi se taj dio mogao koristiti za proizvodnju ostalih proizvoda, kao što su: postrojenja za grijanje ili preradu vode, ili za proizvodnju energije; postrojenja u vezi s pulpom šećerne repe ili melase, postrojenja za unutarnji prijevoz;
c)
sva druga postrojenja, kao što su postrojenja za pakiranje koja su ostala neiskorištena i koja će se rastaviti i ukloniti iz ekoloških razloga.
2.   U slučaju djelomičnog rastavljanja navedenog u članku 3. stavku 1. točki (b) Uredbe (EZ) br. 320/2006, zahtjev za rastavljanjem proizvodnih postrojenja odnosi se na postrojenja, navedena u stavku 1. ovog članka koja nisu namijenjena za drugu proizvodnju ili drugo korištenje lokacije tvornice u skladu s planom restrukturiranja.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
Predmet C‑187/12
SFIR je poduzeće za proizvodnju šećera. Tijekom 2006. pristupilo je privremenom sustavu za restrukturiranje industrije šećera koji je utvrđen temeljnom uredbom (u daljnjem tekstu: sustav za restrukturiranje) podnijevši Ministeru zahtjev za puni iznos pomoći, popraćen nacrtom za restrukturiranje iz članka 4. stavka 2. točke (a) navedene uredbe (u daljnjem tekstu: plan za restrukturiranje). Taj plan predviđao je rastavljanje proizvodnih postrojenja kao i očuvanje, među ostalim, nekoliko silosa. Najprije je Ministero odobrilo zahtjev za pomoć i nije se protivilo planu za restrukturiranje čiju je kopiju proslijedilo Europskoj komisiji.
Međutim, Ministero je u obavijesti br. 2095. od 15. ožujka 2011. (u daljnjem tekstu: obavijest iz 2011.) obavijestilo SFIR da je Komisija, nakon provjera provedenih 2010. kojima je utvrdila postojanje silosa u blizini određenih napuštenih objekata, izrazila stajalište da očuvanje tih silosa nije bilo u skladu s uvjetima predviđenim temeljnom i provedbenom uredbom a koji moraju biti ispunjeni za dodjelu punog iznosa pomoći za restrukturiranje. Prema mišljenju Komisije, predmetni silosi trebaju se smatrati „izravno povezanim s proizvodnjom šećera” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) provedbene uredbe.
Nakon toga AGEA je pozvala SFIR da do 31. ožujka 2012. sruši silose i time potpuno rastavi postrojenja. AGEA je također obavijestila SFIR da se jamstvo koje joj je potonja dala za ispunjenje obveza koje proizlaze iz njezinog sudjelovanja u sustavu restrukturiranja ne može vratiti. SFIR je tu odluku i više drugih s njom povezanih akata pobijala pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.
Presudom br. 9481 od 1. prosinca 2011. SFIR‑ova tužba prihvaćena je samo u dijelu koji se odnosi na vraćanje jamstva za dio koji odgovara pomoći za restrukturiranje dodijeljenoj za djelomično rastavljanje. Preostali dijelovi zahtjeva su odbijeni. Sud nije prihvatio tužbene razloge u kojima SFIR tvrdi da „potpuno rastavljanje” proizvodnih postrojenja za koje se dodjeljuje pomoć koja je za 25 % veća od pomoći za „djelomično rastavljanje” ne uključuje rastavljanje predmetnih silosa. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio smatrao je da proizvodna postrojenja, među ostalim, uključuju i ona koja su bila korištena u fazama skladištenja i pakiranja koje su neposredno slijedile proizvodnju. Prema tome, očuvanje navedenih postrojenja nije bilo dopušteno osim ako su ona bila namijenjena proizvodnji drugih proizvoda ili drugoj proizvodnoj svrsi u okviru industrijskog pogona.
SFIR je protiv te presude uložilo žalbu pred Consiglio di Stato, koji je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li potpuno rastavljanje postrojenja za proizvodnju šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa u skladu s člankom 3. [temeljne] uredbe, čiju provedbu uređuje [provedbena] uredba, razumjeti na način da je potrebno ukloniti samo ona postrojenja koja su nužna za proizvodnju, kao što to izričito propisuje navedeni članak 3. [temeljne] uredbe, u skladu s kojime treba tumačiti [provedbenu] uredbu kako bi bila valjana? Ubrajaju li se stoga, u skladu s člankom 3. [temeljne] uredbe i člankom 4. [provedbene] uredbe, u postrojenja koja je potrebno rastaviti samo ona koja su namijenjena proizvodnji šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa, kao i druga postrojenja predviđena člankom 4. točkom (c) [provedbene] uredbe, a osobito postrojenja za pakiranje koja se ne upotrebljavaju ili koja se moraju rastaviti zbog zaštite okoliša, drugim riječima postrojenja koja nisu povezana s proizvodnjom šećera, izoglukoze ili inulinskog sirupa, koja se upotrebljavaju, ali za druge djelatnosti, poput u ovom slučaju pakiranja, te za koja ne postoji obveza rastavljanja zbog zaštite okoliša, i mogu li se ona sačuvati s obzirom na to da ne potpadaju pod obvezu rastavljanja predviđenu ranije navedenim uredbama Zajednice?”
Predmet C‑188/12
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. također je poduzeće za proizvodnju šećera koje je tijekom 2006. pristupilo sustavu za restrukturiranje podnijevši Ministeru zahtjev za puni iznos pomoći. Plan restrukturiranja koji je Ministero prihvatilo predviđao je, među ostalim, očuvanje određenih silosa za dugotrajno skladištenje i postrojenja za pakiranje i prodaju.
Obaviješću iz 2011. Italia Zuccheri/Co.Pro.B. upoznato je istodobno kad i SFIR sa stajalištima Komisije u vezi s održavanjem silosa za skladištenje. Nakon toga je AGEA pozvala Italia Zuccheri/Co.Pro.B. da do 31. ožujka 2012. sruši silose i obavijestila ga da se jamstvo koje joj je dalo ne može vratiti.
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. podnijelo je tužbu protiv te odluke i više drugih s njom povezanih akata pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, koji je presudom od 1. prosinca 2011. prihvatio tužbu samo u dijelu koji se odnosi na vraćanje jamstva za dio koji odgovara pomoći za restrukturiranje dodijeljenoj za djelomično rastavljanje. Preostali dijelovi zahtjeva su odbijeni.
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je protiv te presude uložilo žalbu pred Consiglio di Stato, koji je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Treba li članke 3. i 4. [temeljne] uredbe i članak 4. [provedbene] uredbe tumačiti u smislu da pojam ‘proizvodna postrojenja’ ne obuhvaća postrojenja koja poduzeća za proizvodnju šećera koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera u svrhu prodaje i da je stoga u slučaju postrojenja poput silosa nužno analizirati od slučaja do slučaja kako bi se provjerilo jesu li navedena postrojenja povezana s ‘proizvodnom linijom’ ili s djelatnostima koje nisu proizvodnja?
2)
Treba li, osobito, članak 4. [provedbene] uredbe tumačiti u smislu da postrojenja poput silosa koje poduzeća za proizvodnju šećera koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera isključivo u svrhu njegove prodaje, neovisno o proizvodnom ciklusu, potpadaju pod kategoriju postrojenja iz točke (c) navedenog članka, a ne točke (a) ili (b), u skladu s tekstom i ciljevima [temeljne] i [provedbene] uredbe, navedenim posebice u [...] uvodnoj izjavi [4] potonje uredbe?
3)
Podredno, u pogledu članaka 3. i 4. [temeljne] uredbe [kao i] nadređenih pravnih pravila i načela primarnog zakonodavstva, je li članak 4. [provedbene] uredbe nevažeći ako se tumači na način da među postrojenja navedena u stavku 1. u točkama (a) i (b) uključuje i ona poduzeća za proizvodnju šećera koja se koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera u svrhu prodaje, ako se podrazumijeva da je cilj [temeljne] uredbe smanjiti proizvodni kapacitet poduzeća za proizvodnju šećera, a ne spriječiti njihovu aktivnost u sektoru prodaje proizvoda uz korištenje šećera koji dolazi iz proizvodnih kvota drugih postrojenja ili poduzeća?
4)
Podrednije tome, jesu li članci 3. i 4. [temeljne] uredbe i članak 4. [provedbene] uredbe valjani u pogledu nadređenih pravnih pravila i načela primarnog zakonodavstva ako se tumače na način da pojam ‘proizvodna postrojenja’ ili ‘postrojenja izravno povezana s proizvodnjom’ podrazumijevaju ona postrojenja koja poduzeća za proizvodnju šećera koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera u svrhe njegove prodaje?”
Predmet C‑189/12
Eridania Sadam također je poduzeće za proizvodnju šećera. Tijekom 2006. pristupilo je sustavu za restrukturiranje podnijevši Ministeru zahtjev za puni iznos pomoći. Nacrt restrukturiranja koji je Ministero prihvatio predviđao je, među ostalim, očuvanje određenih silosa za dugotrajno skladištenje i postrojenja za pakiranje.
Obaviješću iz 2011. Eridania Sadam bilo je istodobno kad i SFIR i Italia Zuccheri/Co.Pro.B. upoznato sa stajalištem Komisije u vezi s održavanjem silosa za skladištenje. Nakon toga je AGEA pozvala Eridania Sadam da do 31. ožujka 2012. sruši silose i obavijestila ga da se jamstvo koje joj je dalo ne može vratiti.
Eridania Sadam podnijelo je tužbu protiv te odluke i više drugih s njom povezanih akata pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio koji je presudom od 1. prosinca 2011. prihvatio tužbu samo u dijelu koji se odnosi na vraćanje jamstva za dio koji odgovara pomoći za restrukturiranje dodijeljenoj za djelomično rastavljanje. Preostali dijelovi zahtjeva su odbijeni.
Eridania Sadam je protiv te presude uložilo žalbu pred Consiglio di Stato, koji je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Treba li članke 3. i 4. [temeljne] uredbe i članak 4. [provedbene] uredbe tumačiti u smislu da pojam ‘proizvodna postrojenja’ ne obuhvaća postrojenja koja poduzeća za proizvodnju šećera koriste za pakiranje šećera u svrhu prodaje i je li stoga nužno u slučaju postrojenja poput silosa analizirati od slučaja do slučaja kako bi se provjerilo jesu li navedena postrojenja povezana s ‘proizvodnom linijom’ ili s djelatnostima koje nisu proizvodnja kao što je pakiranje?
2)
Podredno, u pogledu članaka 3. i 4. [temeljne] uredbe i nadređenih pravnih pravila i načela primarnog zakonodavstva, je li članak 4. [provedbene] uredbe nevažeći ako se tumači na način da uključuje među postrojenja navedena u stavku 1. u točkama (a) i (b) i ona poduzeća za proizvodnju šećera koja se koriste za pakiranje šećera u svrhu prodaje ako se podrazumijeva da je cilj [temeljne] uredbe smanjiti proizvodni kapacitet poduzeća za proizvodnju šećera, a ne spriječiti njihovu aktivnost u sektoru prodaje proizvoda uz korištenje šećera koji dolazi iz proizvodnih kvota drugih postrojenja ili poduzeća?
3)
Podrednije tome, jesu li članci 3. i 4. [temeljne] uredbe i članak 4. [provedbene] uredbe valjani u pogledu nadređenih pravnih pravila i načela primarnog zakonodavstva ako se tumače na način da pojam ‘proizvodna postrojenja’ ili ‘postrojenja izravno povezana s proizvodnjom’ podrazumijevaju ona postrojenja koja poduzeća za proizvodnju šećera koriste za pakiranje ili ambalažiranje šećera za prodaju?”
Rješenjem predsjednika Suda od 11. svibnja 2012. predmeti C‑187/12 do C‑189/12 spojeni su za pisani i usmeni dio postupka kao i za donošenje presude.
O prethodnim pitanjima
Jedino pitanje u predmetu C‑187/12, prvo i drugo pitanje u predmetu C‑188/12 i prvo pitanje u predmetu C‑189/12
Ovim pitanjima, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 3. i 4. temeljne uredbe i članak 4. provedbene uredbe tumačiti u smislu da pojam ‘proizvodna postrojenja’ obuhvaća postrojenja poput silosa koji se koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera za prodaju i, ako je tomu tako, analizirati od slučaja do slučaja kako bi se provjerilo jesu li navedena postrojenja povezana s proizvodnom linijom ili s djelatnostima koje nisu proizvodnja.
U tom pogledu, najprije je potrebno utvrditi da ni temeljna uredba ni provedbena uredba ne sadrže definiciju tog pojma.
Nadalje, potrebno je podsjetiti da u slučaju nepostojanja takve definicije opseg navedenog pojma, koji se nalazi u članku 3. temeljne uredbe i koji uključuje, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkama (a) i (b) provedbene uredbe, kako „postrojenja potrebna u proizvodnji šećera” tako i „postrojenja [...] izravno povezana s proizvodnjom šećera”, treba utvrditi u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, uzimajući u obzir opći kontekst u kojem se koristi i u skladu s njegovim uobičajenim značenjem u svakodnevnom jeziku (u tom smislu vidjeti presude od 4. svibnja 2006., Massachusetts Institute of Technology,
C‑431/04, Zb., str. I‑4089., točku 17.
i navedenu sudsku praksu, kao i presudu od 13. prosinca 2012., BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, točku 25.). Konačno, za tumačenje odredbe prava Zajednice potrebno je imati na umu ciljeve koje se njome htjelo postići (u tom smislu vidjeti presudu od 29. siječnja 2009., Petrosian,
C‑19/08, Zb., str. I‑495., točku 34.
i navedenu sudsku praksu).
U glavnim postupcima potrebno je najprije utvrditi da je više zainteresiranih stranaka iznijelo očitovanja kojima zagovaraju tumačenje da silosi načelno ne spadaju u proizvodna postrojenja s obzirom na činjenicu da su namijenjeni skladištenju konačnog proizvoda, a ne proizvodnji u užem smislu, pri čemu zagovaraju vrlo usku definiciju pojma „proizvodnja” kao kemijskog ili fizikalnog postupka, koji u ovim predmetima odgovara ekstrakciji šećera iz sirovine.
Međutim, pojam „proizvodnja” može također obuhvatiti druge faze izrade proizvoda koje prethode ili slijede kemijski ili fizikalni postupak prerade. Skladištenje šećera koji se ne pakira odmah nakon ekstrakcije iz sirovine može se smatrati dijelom postupka proizvodnje, kao što je to na primjer skladištenje šećerne repe prije obrade tijekom koje se iz nje izvlači šećer, što se u članku 4. stavku 1. točki (a) provedbene uredbe izričito smatra nužnim za proizvodnju. U tom smislu može se smatrati da je skladištenje „izravno povezano s proizvodnjom šećera” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) te uredbe.
Kao drugo, u pogledu općeg konteksta i ciljeva predmetne uredbe u glavnom postupku, potrebno je podsjetiti da je, u skladu s uvodnom izjavom 5. temeljne uredbe, cilj sustava za restrukturiranje „smanjenje proizvodnje, u mjeri potrebnoj za postizanje ravnoteže na tržištu u Zajednici”. U tom pogledu bi se svako postrojenje čija je upotreba takve prirode da može utjecati na količinu šećera koju je moguće proizvesti trebalo smatrati proizvodnim postrojenjem za koje postoji obveza rastavljanja.
U tom pogledu, s jedne strane, postavljanje silosa unutar lokacije tvornice šećera utječe na postupak proizvodnje jer je on uvjetovan raspoloživošću i blizinom skladišnih kapaciteta. S druge strane, silos proizvođaču, u slučajevima kada njegovi skladišni kapaciteti sami za sebe ili zajedno s drugim silosima tog proizvođača premašuju količinu šećera koju on proizvede u prosječnoj tržišnoj godini, omogućava preradu cijelog uroda i onda kada ona premašuje planiranu prodaju u određenoj tržišnoj godini. Osim toga, ta zaliha omogućava proizvođaču da u budućim razdobljima plasira na unutarnje tržište dodatne količine šećera iz vlastite proizvodnje.
Na takav način silosi mogu direktno utjecati na količine šećera koje se mogu proizvesti i na postupak proizvodnje koji ovisi o blizini skladišnih kapaciteta. Oni napose omogućavaju, u cijelosti ili djelomično, prodaju proizvoda iz jedne tržišne godine u drugoj i na taj način utječu na „stanje na tržištu [...] u Zajednici“ u smislu uvodne izjave 5. temeljne uredbe.
Kao treće, u skladu s člankom 3. stavkom 3. točkama (a) i (b) temeljne uredbe, dodjela punog iznosa pomoći pretpostavlja, osim konačnog i potpunog prestanka proizvodnje šećera u predmetnim proizvodnim postrojenjima i njihovog rastavljanja, i „zatvaranje tvornice”. Stoga je očito da je temeljna zamisao propisa iz glavnog postupka da je za dodjelu punog iznosa pomoći za restrukturiranje potrebno predmetni industrijski kompleks u cijelosti isključiti iz uporabe. Mogućnost nerastavljanja ili čak nastavak korištenja postrojenja koja nisu namijenjena za proizvodnju, istovremeno zadržavajući pravo na puni iznos pomoći, više je iznimka od tog pravila koju treba usko tumačiti.
U pogledu svih navedenih elemenata jasno je da silos primatelja pomoći koji je namijenjen skladištenju šećera treba kvalificirati kao proizvodno postrojenje, neovisno o činjenici da se koristi i u druge svrhe, kao što se čini da je slučaj u glavnom postupku.
S druge strane, moguće je da obveza rastavljanja ne vrijedi za silos za koji se dokaže da ga je, primjerice zbog tehničkih ili razloga prodaje, nemoguće koristiti za skladištenje šećera koji je proizveo korisnik pomoći i da se zapravo koristi jedino za skladištenje šećera proizvedenog unutar kvote drugih proizvođača ili šećera proizvedenog unutar kvote koji je otkupljen od tih proizvođača.
Iz članka 4. stavka 1. točke (c) provedbene uredbe proizlazi da djelatnost pakiranja, uključujući i ambalažiranje, nije povezana s proizvodnjom šećera u užem smislu, a jednako vrijedi i u slučaju kada proizvođač dokaže da je njegov silos namijenjen isključivo pakiranju ili ambalažiranju šećera proizvedenog ispod iznosa kvote na nekom drugom mjestu.
Prema tome, nacionalni sud treba u svakom pojedinom slučaju ocijeniti je li silos proizvodno postrojenje ili ne u pogledu njegovih tehničkih karakteristika ili stvarne uporabe.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na jedino postavljeno pitanje u predmetu C‑187/12, na prvo i drugo pitanje u predmetu C‑188/12 i na prvo pitanje u predmetu C‑189/12 valja odgovoriti tako da članke 3. i 4. temeljne uredbe i članak 4. provedbene uredbe treba tumačiti u smislu da za potrebe ovih članaka pojam „proizvodna postrojenja” podrazumijeva silose namijenjene skladištenju šećera korisnika pomoći i to neovisno o činjenici koriste li se oni i za druge namjene. Taj pojam ne odnosi se na silose koji se koriste jedino za skladištenje šećera proizvedenog unutar kvote drugih proizvođača ili kupljenog od drugih proizvođača ni na one silose koji se koriste isključivo za pakiranje ili ambalažiranje šećera u svrhu njegove prodaje. Nacionalni sud treba u svakom pojedinom slučaju dati takvu ocjenu u pogledu tehničkih karakteristika ili stvarne uporabe predmetnih silosa.
Treće i četvrto pitanje u predmetu C‑188/12 kao i drugo i treće pitanje u predmetu C‑189/12
Ovim pitanjima koja valja ispitati zajedno nacionalni sudovi u biti žele saznati jesu li članci 3. i 4. temeljne uredbe i članak 4. provedbene uredbe tumačeni u smislu da pojam „proizvodna postrojenja” podrazumijeva postrojenja koja poduzeća za proizvodnju šećera koriste za skladištenje, pakiranje ili ambalažiranje šećera za prodaju valjani s obzirom na nadređena pravna pravila i načela primarnog zakonodavstva.
U tom pogledu potrebno je najprije podsjetiti da postrojenja za pakiranje, kao što to jasno proizlazi iz članka 4. stavka 1. točke (c) provedbene uredbe, sama po sebi nisu proizvodna postrojenja u smislu predmetne uredbe u glavnom postupku. Zbog toga se u vezi s tim postrojenjima, među koja također spadaju i ona za ambalažiranje koje spominje sud koji je uputio zahtjev, ne postavlja pitanje valjanosti članaka 3. i 4. temeljne uredbe i članka 4. provedbene uredbe.
Nadalje, u pogledu postrojenja za skladištenje koja mogu obuhvaćati i ona koja se koriste za pakiranje, iz odgovora na jedino pitanje u predmetu C‑187/12 u točki 35. ove presude proizlazi da se ona smatraju proizvodnim postrojenjima u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) temeljne uredbe, u mjeri u kojoj su, među ostalim, namijenjena skladištenju šećera korisnika pomoći.
U vezi s navedenim postrojenjima potrebno je utvrditi da nacionalni sudovi ne navode nadređena pravna pravila i načela primarnog zakonodavstva Unije koja bi mogla biti u suprotnosti s obvezom rastavljanja tih postrojenja, navedenom u člancima 3. i 4. temeljne uredbe i u članku 4. provedbene uredbe. Međutim, kako to proizlazi osobito iz pisanih i usmenih očitovanja zainteresiranih stranaka, potrebno je ocijeniti valjanost tih odredaba s obzirom na načela proporcionalnosti i jednakog postupanja.
Kao prvo, u pogledu načela proporcionalnosti, valja utvrditi da, s jedne strane, proizvođač koji se odrekne proizvodne kvote dodijeljene jednoj od njegovih tvornica i rastavi većinu svojih proizvodnih postrojenja, osim jednog silosa koji se ima smatrati proizvodnim postrojenjem i prostorom za daljnje skladištenje šećera koji proizvede u drugim proizvodnim pogonima, on u pravilu, zbog zabrane korištenja proizvodnih postrojenja koja nisu rastavljena za proizvodnju proizvoda koji potpadaju pod zajedničko uređenje tržišta u sektoru šećera iz članka 3. stavka 1. točke (b) temeljne uredbe, nema pravo na pomoć za restrukturiranje.
S druge strane, taj isti proizvođač imao bi pravo, pod pretpostavkom da u potpunosti rastavi proizvodna postrojenja, na puni iznos pomoći za restrukturiranje kad bi dodatno financijsko opterećenje povezano s rastavljanjem silosa, kao što to proizlazi iz odgovora zainteresiranih stranaka na pitanje koje je postavio Sud, činilo tek mali dio ukupnih troškova rastavljanja.
U tom pogledu potrebno je podsjetiti da načelo proporcionalnosti kao jedno od općih načela prava Zajednice zahtijeva da akti institucija Unije ne prelaze granice koje su prikladne i nužne za ostvarenje opravdanih ciljeva kojima teži predmetna uredba, pri čemu je, kad je moguće odabrati između više podobnih mjera, potrebno odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća i čiji nedostaci ne smiju biti nerazmjerni ciljevima kojima se teži (vidjeti, među ostalim, presudu od 21. srpnja 2011., Beneo Orafti,
C‑150/10, Zb., str. I‑6843., točku 75.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kad je riječ o sudskoj kontroli načina provedbe takvog načela, s obzirom na široku marginu procjene kojom raspolaže zakonodavac Europske unije na području zajedničke poljoprivredne politike, samo očito neprimjeren karakter mjere određene u tom području u odnosu na cilj koji nadležna institucija želi postići može utjecati na zakonitost takve mjere. Prema tome, pitanje nije je li mjera koju je usvojio zakonodavac bila jedina ili najbolja moguća nego je li ona bila očito neprimjerena (ranije navedena presuda Beneo Orafti, točke 76. i 77. kao i navedena sudska praksa).
U tim okolnostima, u pogledu proporcionalnosti predmetne uredbe u glavnom postupku, potrebno je utvrditi da se plan za restrukturiranje temelji na dobrovoljnom sudjelovanju proizvođača, pri čemu je u skladu s uvodnom izjavom 5. temeljne uredbe njezina svrha „uvesti važan gospodarski poticaj šećeranama s najnižom produktivnošću, u obliku prikladne pomoći za restrukturiranje, da se odreknu prava na svoje proizvodne kvote”.
Navedena uredba omogućava proizvođaču da slobodno odluči želi li iskoristiti pomoć ili ne, da odabere tvornicu u kojoj će se odreći proizvodne kvote i da po potrebi u cijelosti ili djelomično rastavi proizvodna postrojenja. Korist koju proizvođač može dobiti iz pomoći za restrukturiranje tako velikim dijelom ovisi o njegovom vlastitom izboru.
U tom pogledu, predmetna uredba u glavnom postupku nije neproporcionalna.
Kao drugo, u pogledu načela jednakosti postupanja, sumnje mogu eventualno proizići iz dodjele, bez razlikovanja, istog iznosa pomoći za restrukturiranje po toni kvote koje se odreklo u slučaju kada predmetni proizvođač ima silos koji treba rastaviti i u slučaju kada ga nema ili nema troškove povezane s njegovim rastavljanjem.
U tom pogledu, potrebno je napomenuti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 40. stavak 2. drugi podstavak UFEU‑a koji propisuje zabranu svake diskriminacije u području zajedničke poljoprivredne politike nije ništa drugo nego specifičan izraz općeg načela jednakosti koji zahtijeva da se usporedive situacije ne smiju različito tretirati osim ako to razlikovanje nije objektivno opravdano (presuda od 11. lipnja 2009., Agrana Zucker,
C‐33/08, Zb., str. I‑5035.
, točka 46. i navedena sudska praksa).
Razmatranja iz točaka 40. do 46. ove presude, u skladu s kojima predmetna uredba iz glavnog postupka nije neproporcionalna, mogu se ispitati u pogledu načela jednakog postupanja.
S jedne strane, potrebno je podsjetiti da se predmetnom pomoći želi potaknuti proizvođača da se dobrovoljno odrekne proizvodne kvote dodijeljene određenoj tvornici za proizvodnju šećera. U pogledu tog cilja, položaj proizvođača šećera koji se odluči odreći proizvodne kvote dodijeljene jednoj tvornici koja ima silos s proizvođačem koji treba rastaviti tvornicu koja nema silos u svakom je slučaju usporediv jer se ti proizvođači odriču istovjetne količine tona kvote koje su se odrekli.
S druge strane, kao što je napomenuto u točki 41. ove presude, neposredni troškovi rušenja silosa tek su mali dio ukupnih troškova rastavljanja proizvodnih postrojenja. U takvim uvjetima nije moguće utvrditi da je zakonodavac Unije, koji kao što je to vidljivo iz sudske prakse navedene u točki 43. ove presude, ima široku marginu procjene u pogledu zajedničke poljoprivredne politike, usvojio mjeru ne predvidjevši da se paušalni iznos pomoći po toni kvote koje su se proizvođači odrekli mijenja prema tome ima li tvornica koju je proizvođač odlučio rastaviti silos ili nema, mjeru očito neprikladnu u odnosu na cilj koji se želi postići, to jest smanjiti proizvodnju šećera s ciljem uspostavljanja ravnoteže na unutarnjem tržištu.
Ovaj zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom da stvarni trošak rastavljanja, kao što je nekoliko zainteresiranih stranaka primijetilo na raspravi, kod predmetnih silosa u glavnom postupku može biti vrlo visok jer bi, ako bi ti silosi bili srušeni, troškovi njihove ponovne gradnje bili za proizvođače puno viši od troškova njihovog rušenja. Takva ponovna gradnja i upotreba silosa za proizvodnju šećera ne bi bila u skladu s obvezom, predviđenom člankom 3. stavkom 3. točkom (a) i stavkom 4. točkom (a) temeljne uredbe, konačnog i potpunog prestanka proizvodnje šećera za predmetna proizvodna postrojenja.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje u predmetu C‑188/12 kao i na drugo i treće pitanje u predmetu C‑189/12 potrebno je odgovoriti da njihovo ispitivanje nije otkrilo ni jedan element koji bi mogao utjecati na valjanost članaka 3. i 4. temeljne uredbe i na članak 4. provedbene uredbe.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članke 3. i 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 320/2006 od 20. veljače 2006. o utvrđivanju privremenog sustava za restrukturiranje industrije šećera u Zajednici i o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 o financiranju zajedničke poljoprivredne politike, kao i članak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 968/2006 od 27. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 320/2006, treba tumačiti u smislu da za potrebe ovih članaka pojam „proizvodna postrojenja” podrazumijeva silose namijenjene skladištenju šećera korisnika pomoći i to neovisno o činjenici koriste li se oni i za druge namjene. Taj pojam ne odnosi se na silose koji se koriste jedino za skladištenje šećera proizvedenog unutar kvote drugih proizvođača ili kupljenog od drugih proizvođača ni na one silose koje se koriste isključivo za pakiranje ili ambalažiranje šećera u svrhu njegove prodaje. Nacionalni sud treba u svakom pojedinom slučaju provesti takvu ocjenu u pogledu tehničkih karakteristika ili stvarne uporabe predmetnih silosa.

2.
Ispitivanje trećeg i četvrtog pitanja u predmetu C‑188/12 kao i drugog i trećeg pitanja u predmetu C‑189/12 nije otkrilo ni jedan element koji bi mogao utjecati na valjanost članaka 3. i 4. Uredbe br. 320/2006 i na članak 4. Uredbe br. 968/2006.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski