CELEX: 62008CJ0400
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Įsisteigimo laisvė
EB 43 straipsnis
Nacionalinės teisės aktai dėl prekyviečių įsteigimo Katalonijoje
Apribojimai
Pateisinimai
Proporcingumas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad 1996 m. sausio 15 d. Įstatymu Nr. 7/1996
dėl mažmeninės prekybos reglamentavimo (
Ley 7/1996, de ordenación del comercio minorista
; BOE, Nr. 15, 1996 m. sausio 17 d., p. 1243, toliau – Įstatymas Nr. 7/1996) ir Katalonijos autonominės srities teisės aktais
šiuo klausimu, t. y. 2005 m. gruodžio 27 d. Įstatymu Nr. 18/2005 dėl komercinių įstaigų (
Ley 18/2005 de equipamientos comerciales
; DOGC Nr. 4543, 2006 m. sausio 3 d., p. 72, toliau – Įstatymas Nr. 18/2005), 2006 m. spalio 10 d. Dekretu Nr. 378/2006 dėl
Įstatymo Nr. 18/2005 įgyvendinimo (
Decreto 378/2006 por el que se desarolla la Ley 18/2005
; DOGC Nr. 4740, 2006 spalio 16 d., p. 42591, toliau – Dekretas Nr. 378/2006) ir 2006 m. spalio 10 d. Dekretu Nr. 379/2006
dėl naujo komercinių įstaigų sektorinio teritorinio plano patvirtinimo (
Decreto 379/2006 por el que se aprueba el Plan territorial sectorial de equipamientos comerciales
; DOGC Nr. 4740, 2006 m. spalio 16 d., p. 42600, toliau – Dekretas Nr. 379/2006), nustačiusi prekyviečių steigimo Katalonijoje
apribojimus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
I –
Nacionalinė teisė
A –
Įstatymas Nr. 7/1996
Įstatymo Nr. 7/1996 2 straipsnyje numatyta:
„Komercinės įstaigos
1.      Komercinėmis įstaigomis laikomos pastovios ir nuolatinės patalpos ir konstrukcijos ar įrenginiai, skirti reguliariai prekybai,
neatsižvelgiant į tai, ar ši veikla vykdoma nepertraukiamai, ar nustatytomis dienomis arba laikotarpiais.
2.      Pirma pateiktas apibrėžimas apima kioskus ir apskritai bet kokio tipo įrenginius, tinkamus minėtame apibrėžime nurodytai paskirčiai,
jei tai yra nekilnojamasis turtas pagal Civilinio kodekso 334 straipsnį.
3.      Autonominės sritys nustato didelių įstaigų statuso suteikimo sąlygas. Bet kuriuo atveju didelėmis įstaigomis, kiek tai susiję
su leidimų išdavimu ir komercinės teisės nuostatų taikymu, laikomos komercinės įstaigos, skirtos mažmeninei prekybai bet kokio
tipo prekėmis, kurių naudingas plotas, skirtas viešam prekių rodymui ir pardavimui, yra didesnis kaip 2 500 m².“
Šio įstatymo 6 straipsnyje numatyta:
„Didelių įstaigų atidarymas
1.      Norint atidaryti didelę komercinę įstaigą reikia gauti specialų prekybos leidimą, išduodamą autonominės srities administracijos,
kuriame taip pat gali būti nustatyta, kad kitais su ta komercine veikla susijusiais atvejais reikia gauti administracijos
leidimą.
2.      Sprendimas išduoti ar atsisakyti išduoti 1 dalyje nurodytą leidimą priimamas atsižvelgiant, be kita ko, į tai, ar vietovėje,
su kuria susijusi naujai atidaroma įstaiga, yra tinkama komercinė infrastruktūra, ir tai, kokį poveikį šis objektas galėtų
daryti minėtos vietovės komercinei struktūrai.
Bet kuriuo atveju Konkurencijos teismas privalo pateikti ataskaitą, kuri nėra įpareigojanti.
3.      Laikoma, kad vietovėje yra tinkama komercinė įstaiga, jei esamiems gyventojams arba atitinkamais atvejais vidutinio laikotarpio
prognozes atitinkantiems gyventojams tenka tokia prekių pasiūla, kad kokybė, įvairovė, aptarnavimas, kaina ir darbo valandos
atitinka dabartinės padėties poreikius ir šiuolaikinės mažmeninės prekybos tendencijas.
4.      Poveikis esamai komercinei struktūrai vertinamas atsižvelgiant į laisvos konkurencijos sąlygų pagerinimą, kurį lemia naujos
didelės įstaigos atidarymas toje vietovėje, ir neigiamą poveikį, kurį jis gali padaryti esamiems mažiesiems prekybininkams.
5.      Kompetetingos autonominės sritys gali įsteigti teritorinius komercinių įstaigų komitetus, kad šie parengtų ataskaitą apie
didelių įstaigų atidarymą, prireikus laikydamiesi atitinkamos autonominės srities teisės aktų nuostatų.“
Įstatymo Nr. 7/1996 paskutinėje nuostatoje nurodomas įvairių jo straipsnių konstitucinis statusas. Remiantis ja, 6 straipsnio
1 ir 2 dalys priimtos taikant valstybės išimtinę kompetenciją pagal Konstitucijos 149 straipsnio 1 dalies 13 punktą. Minėto
straipsnio 3–5 dalys priklauso likusios kategorijos nuostatoms, kurios „gali būti taikomos nesant autonominių sričių priimtų
specialiųjų teisės aktų“.
B –
Įstatymas Nr. 18/2005
Įstatymo Nr. 18/2005 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse Katalonijos autonominei sričiai priklausančios didelės komercinės įstaigos
ir vidutinio dydžio komercinės įstaigos apibrėžiamos pagal jų buvimo vietos savivaldybės gyventojų skaičių. Kaip generalinė
advokatė nurodė savo išvados 11 punkte, šias apibrėžtis galima apibendrinti taip:
Savivaldybės gyventojų skaičius
Didelės įstaigos: minimalus prekybos plotas
Vidutinio dydžio įstaigos: minimalus prekybos plotas
Daugiau kaip 240 000
2 500 m
1 000 m
Nuo 25 001 iki 240 000
2 000 m
800 m
Nuo 10 001 iki 25 000
1 300 m
600 m
Iki 10 000
800 m
500 m
Šio įstatymo 3 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad komercinių įstaigų sektoriniame teritoriniame plane (toliau – KĮSTP) yra
nustatyti prekybos ploto apribojimai, taikomi vidutinio dydžio maisto sektoriaus įstaigoms ir visoms įstaigoms, kuriose prekiaujama
elektros ir elektronikos buities prekėmis, sporto ar asmenine įranga ir laisvalaikio ar kultūros prekėmis ir kurių prekybos
plotas yra ne mažesnis kaip 1 000 m², nepaisant jų suskirstymo į kategorijas pagal minėto straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytus
kriterijus.
Pagal Įstatymo Nr. 18/2005 4 straipsnio 1 dalį didelės komercinės įstaigos gali būti atidarytos tik savivaldybių konsoliduotose
miesto teritorijose, kurios yra rajono centras arba kuriose yra daugiau kaip 25 000 gyventojų ar asmenų, kurie jiems prilyginami
dėl turizmo.
Šio straipsnio 2 dalyje nustatomas toks pats apribojimas, išskyrus išimtinius atvejus, susijusius su įstaigomis, kuriose iš
esmės prekiaujama elektros ir elektronikos buities prekėmis, sporto prekėmis ir priedais bei asmenine įranga, ir įstaigomis,
kuriose prekiaujama laisvalaikio ir kultūros prekėmis, jeigu jų prekybos plotas ne mažesnis kaip 1 000 m².
Remiantis šio straipsnio 3 dalimi, sąvoka „konsoliduota miesto teritorija“ yra susijusi su zonomis, kuriose pagal galiojantį
miesto planą gyvena dauguma gyventojų, su daugiabučiais užstatytų vietovių tąsa ir su prekyvietėmis, integruotomis į gyvenamąsias
zonas.
Minėto straipsnio 8 dalyje pateiktas nuo šio sprendimo 7 ir 8 punktuose minėtų draudimų leidžiančių nukrypti nuostatų sąrašas.
Jos, be kita ko, taikomos:
–        įstaigoms, kuriose prekiaujama automobiliais ir kitomis transporto priemonėmis, įranga, statybos medžiagomis ir „pasidaryk
pats“ tipo prekėmis, taip pat sodo reikmenimis,
–        komercinėms įstaigoms, esančioms AVE (greitaeigių traukinių) stotyse, tam tikruose oro uostuose ir keleivių transporto uostuose,
–        komercinėms įstaigoms, esančioms pasienio savivaldybėse, ir
–        gamyklų parduotuvėms.
Įstatymo Nr. 18/2005 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad savivaldybės prekybos leidimą reikia gauti šiais atvejais:
„a)      atidarant vidutinio dydžio komercines įstaigas;
b)      didinant komercines įstaigas, kurių prekybos plotas prieš ar po padidinimo siekia vidutinio dydžio įstaigoms numatytą plotą;
c)      keičiant vidutinio dydžio komercinių įstaigų veiklą;
d)      perleidžiant komercines įstaigas, kurių prekybos plotas prieš arba po perleidimo siekia vidutinio dydžio įstaigoms numatytą
plotą. Tokiu atveju tam, kad leidimas įsigaliotų, turi būti faktiškai uždaryta pirminė įstaiga prieš atidarant naująją.“
Pagal šio straipsnio 4 dalį administracijos sprendimo nebuvimas pasibaigus terminui, per kurį turi būti išduotas savivaldybės
prekybos leidimas, prilygsta atsisakymui išduoti leidimą.
Pagal Įstatymo Nr. 18/2005 7 straipsnio 1 dalį
Generalitat de Catalunya
(toliau –
Generalitat
) išduoto leidimo reikia šiais atvejais:
„a)      atidarant dideles komercines įstaigas;
b)      didinant komercines įstaigas, kurių prekybos plotas prieš ar po padidinimo viršija 3 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatytas ribas;
c)      keičiant didelių komercinių įstaigų veiklą;
d)      perleidžiant komercines įstaigas, kurių prekybos plotas prieš ar po perleidimo viršija 3 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatytas
ribas. Tokiu atveju tam, kad leidimas įsigaliotų, turi būti faktiškai uždaryta pirminė įstaiga prieš atidarant naująją;
e)      perduodant dideles įstaigas, išskyrus tuos atvejus, kai tenkinamos šio straipsnio 3 dalyje numatytos sąlygos.“
Minėto 7 straipsnio 8 dalyje nurodoma:
„Per
Generalitat
vykdomą prekybos leidimo išdavimo procedūrą prašytojas turi pateikti savivaldybės, kurios teritorijoje jis pageidauja atidaryti,
padidinti ar perleisti didelę įstaigą ar pakeisti jos veiklą, merijos parengtą ataskaitą. Ataskaitą turi patvirtinti visa
savivaldybės taryba ir ji turi būti motyvuota, atsižvelgiant į 10 straipsnyje nurodytus vertinimo kriterijus; jeigu ši ataskaita
nepalanki, ji yra privaloma. Jeigu per tris mėnesius nuo prašymo parengti ataskaitą pateikimo merijai ši jos neparengia, laikoma,
kad ataskaita yra nepalanki.“
Pagal to paties straipsnio 10 dalį, jei sprendimas nepriimamas per šešių mėnesių terminą, per kurį
Generalitat
turi išduoti prekybos leidimą, laikoma, kad leidimą išduoti atsisakyta.
Remiantis Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsniu:
„1.      Paskelbimui apie komercinių įstaigų atidarymą Katalonijoje ir prekybos leidimo išdavimo vidutinio dydžio ir didelėms komercinėms
įstaigoms, kurioms taikomas šis įstatymas, procedūrai būtina ataskaita apie įsisteigimo atitinkamoje rinkoje lygį, parengta
departamento, turinčio kompetenciją prekybos srityje.
2.      Mažos ir vidutinio dydžio įmonės neturi gauti ataskaitos apie įsisteigimo lygį pagal pirmoje papildomoje nuostatoje nurodytus
kriterijus.
3.      Šiame įstatyme įsisteigimo lygis – tai įmonės ar įmonių grupės rinkos dalis atitinkamoje rinkoje.
4.      Jei ataskaita apie įsisteigimo lygį nepalanki, ji yra privaloma, kiek tai susiję su atsisakymu išduoti prašomą leidimą, taip
pat paskelbimo apie 1 dalyje minimų įstaigų atidarymą atveju.
5.      Tam, kad įvertintų įsisteigimo lygį, kompetenciją prekybos srityje turintis departamentas, susitaręs su
Generalitat
departamentu ir organais, kompetentingais konkurencijos apsaugos srityje, turi apibrėžti atitinkamos rinkos, rinkos dalies
ir įtakos zonos sąvokas, kurios turi būti vartojamos šio įstatymo įgyvendinimo nuostatose. Apibrėžiant šias sąvokas reikia
atsižvelgti, be kita ko, į toje pačioje rinkoje konkuruojančias prekes ir paslaugas, sektorių apyvartą ir esamų įstaigų plotą.
6.      Teisės aktuose turi būti nustatyti ataskaitos apie įsisteigimo lygį rengimo kriterijai, procedūra ir nurodyta ją parengti
kompetentinga institucija. Nustatant šiuos kriterijus reikia įvertinti, be kita ko, 9 straipsnyje minėtoje baltojoje knygoje
pateiktas gaires. Teisės akte taip pat turi būti nustatytos sąlygos, kuriomis kompetenciją prekybos srityje turintis departamentas
skelbia sprendimus išduoti ar atsisakyti išduoti leidimus arba pateiktas ataskaitas viešajame registre.“
Įstatymo Nr. 18/2005 10 straipsnyje išvardyti aspektai, kuriuos
Generalitat
arba savivaldybės institucijos turi įvertinti priimdamos sprendimą dėl prašymo išduoti prekybos leidimą. Tai KĮSTP ir miesto
plano laikymasis, sąlygos, užtikrinančios projekto saugumą ir įstaigos integraciją į miesto aplinką, projekto nulemtas judumas,
ypač jo poveikis kelių tinklui ir viešojo bei privataus transporto naudojimui, esamų parkavimo vietų skaičius, įvertintas
kiekvienu atveju pagal teisės akte nustatytas normas, įstaigos buvimo vieta konsoliduotoje miesto teritorijoje ir atitiktis
savivaldybės komercinių įstaigų planavimo programos nuostatoms, „vartotojų teisė į didelę ir įvairią pasiūlą produktų kokybės,
kiekio, kainos ir savybių požiūriu“, taip pat prašymą pateikusios įmonės įsisteigimo atitinkamoje rinkoje lygis.
Šio įstatymo 11 straipsniu įkuriamas Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 5 dalyje nurodyto tipo patariamasis komercinių įstaigų
komitetas (
Comisión de Equipamientos Comerciales
), kurio užduotis – teikti ataskaitą, visų pirma dėl klausimų, susijusių su sprendimu, kurį turi priimti
Generalitat
dėl prašymo išduoti leidimą, ir dėl planavimo klausimų, susijusių su vietovių, kuriose gali būti atidarytos komercinės įstaigos,
nustatymu, įskaitant pasiūlymų dėl KĮSTP pakeitimo rengimą.
Šio įstatymo 12 straipsnyje numatytos rinkliavos, imamos už prašymų išduoti leidimą ir prašymų parengti ataskaitą apie įsisteigimo
lygį nagrinėjimą. Pagal šį straipsnį savivaldybėms taip pat leidžiama taikyti rinkliavas už prašymų išduoti savivaldybės prekybos
leidimą nagrinėjimą ir savivaldybės ataskaitų, susijusių su
Generalitat
kompetencijai priklausančiais prašymais išduoti leidimą, teikimą
Generalitat
.
C –
Dekretas Nr. 378/2006
Dekreto Nr. 378/2006 3 straipsnyje didieji prekybos centrai apibrėžiami kaip savitarnos parduotuvės, kurių prekybos plotas
yra ne mažesnis kaip 2 500 m², kur parduodamas didelis dažnai vartojamų ir nedažnai vartojamų prekių asortimentas ir prie
kurių yra didelė parkavimo aikštelė.
Šio dekreto 14 straipsnyje nustatyta prašymų išduoti prekybos leidimą pateikimo
Generalitat
procedūra. Jame išvardijami dokumentai, kurie turi būti pateikti, įskaitant šio straipsnio 1 dalies b punkte numatytą rinkos
tyrimą, kuriame turi būti ištirtas projekto gyvybingumas, atsižvelgiant į esamą pasiūlą ir galimą paklausą įtakos zonoje,
numatomą rinkos dalį ir poveikį esamai pasiūlai.
Minėto dekreto 26 straipsnio 1 dalyje reglamentuojama Įstatymo Nr. 18/2005 11 straipsniu įsteigto komercinių įstaigų komiteto
sudėtis: t. y. septyni nariai atstovauja
Generalitat
tarnyboms, šeši – savivaldybėms, septyni – prekybos sektoriui, taip pat du
Generalitat
prekybos departamento pasirinkti ekspertai ir sekretorius, kurį skiria šio komiteto pirmininkas.
Remiantis šio dekreto 27 straipsniu, su minėtu komitetu konsultuojamasi Įstatymo Nr. 18/2005 11 straipsnyje nurodytais klausimais,
taip pat dėl savivaldybių konsoliduotų miesto teritorijų ribų nustatymo.
Dekreto Nr. 378/2006 28 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad didelių distribucijos įmonių atveju Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnyje
nurodyta ataskaita apie įsisteigimo lygį turi apimti visas jų vardu prekiaujančias įstaigas, neatsižvelgiant į tai, ar šios
įmonės jas kontroliuoja tiesiogiai, ar netiesiogiai.
Pagal šio dekreto 31 straipsnio 4 dalį kiekvienam prekybos sektoriui tiek visoje Katalonijoje, tiek ją sudarančiose vietovėse
kasmet nustatomas maksimalus įsisteigimo lygis. Komisija teigia, ir Ispanijos Karalystė tam neprieštarauja, kad ši nuostata
dar nebuvo pritaikyta, todėl grupės, kuriai priklauso distributorius, maksimalus įsisteigimo lygis nustatytas ankstesniuose
teisės aktuose, t. y. 25 % prekybos ploto Katalonijoje arba 35 % prekybos ploto įstaigos, kurią planuojama atidaryti, įtakos
zonoje.
Remiantis minėto dekreto 33 straipsnio 2 dalimi, jeigu viršijamas šis maksimalus įsisteigimo lygis, ataskaita apie įsisteigimo
lygį turi būti nepalanki. Šio straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad ši ataskaita turi būti pateikta ne vėliau kaip per šešis
mėnesius. Jeigu ataskaita nepateikiama per šešis mėnesius, laikoma, kad ji teigiama. Šio straipsnio 7 dalyje numatyta, kad
minėta ataskaita galioja šešis mėnesius.
D –
Dekretas Nr. 379/2006
KĮSTP pateiktas Dekreto Nr. 379/2006 priede. Dekreto Nr. 379/2006 priedo 7 straipsnyje numatyta, kad didelėms komercinėms
įstaigoms, taip pat maisto sektoriuje veikiančioms vidutinio dydžio komercinėms įstaigoms ir visoms ne mažesnio kaip 1 000 m²
prekybos ploto įstaigoms, kuriose parduodamos daugiausia elektros ar elektronikos buities prekės, sporto prekės ir priedai,
asmeninė įranga, laisvalaikio ar kultūros prekės, taikomi KĮSTP nustatyti prekybos ploto apribojimai, galiojantys kiekvienam
rajonui ir kiekvienai savivaldybei.
Šio dekreto priedo 10 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, numatyta:
„Rajonuose, kuriuose 2009 m. prognozuojama perteklinė pasiūla, apskritai nėra numatyta didžiųjų prekybos centrų plėtra.
Kituose rajonuose numatyta didžiųjų prekybos centrų plėtra, tačiau ši prekybos forma neturi apimti daugiau kaip 9 % išlaidų,
prognozuojamų rajonui 2009 m. už dažnai vartojamas prekes, ir ne daugiau kaip 7 % tokių išlaidų už nedažnai vartojamas prekes.“
Dekreto Nr. 379/2006 priedo 1 priedėlyje nustatyti maksimalūs plotai, kuriems 2006–2009 m. laikotarpiu gali būti išduoti prekybos
leidimai prekybos centrams, didiesiems prekybos centrams, specializuotoms įstaigoms, taip pat kiekvieno teritorinio vieneto
prekybos centrams ir didelėms parduotuvėms.
II –
Ikiteisminė procedūra
Išnagrinėjusi didelių distribucijos įmonių skundą, Komisija užginčijo didelių komercinių įstaigų atidarymo Katalonijos autonominės
srities teritorijoje sąlygas reglamentuojančių taisyklių suderinamumą su EB 43 straipsniu. 2004 m. liepos 9 d. ji nusiuntė
Ispanijos Karalystei oficialų pranešimą šiuo klausimu.
2004 m. spalio 13 d. pateiktame atsakyme ši valstybė narė teigė, kad Komisijos kritika nepagrįsta.
2005 m. gruodžio 27 d. buvo priimtas Įstatymas Nr. 18/2005. Komisijos nuomone, šiuo įstatymu ne tik nepašalintas nesuderinamumas
su EB 43 straipsniu, bet ir nustatyti nauji įsisteigimo laisvės apribojimai nagrinėjamoje veiklos srityje. 2006 m. liepos
4 d. ji nusiuntė Ispanijos Karalystei papildomą oficialų pranešimą. 2006 m. spalio 6 d. atsakyme minėta valstybė narė nesutiko,
kad nagrinėjami teisės aktai yra ribojantys, nepagrįsti ir neproporcingi.
Kadangi Komisijos šis atsakymas netenkino, 2007 m. spalio 23 d. ji priėmė pagrįstą nuomonę, kurioje paragino Ispanijos Karalystę
per du mėnesius nuo jos gavimo pakeisti minėtus teisės aktus tam, kad būtų nutrauktas nurodytas pažeidimas. 2008 m. sausio
3 d. atsakyme Ispanijos Karalystė nurodė ketinanti pakeisti nagrinėjamus teisės aktus, tačiau pažymėjo, kad šie pakeitimai
bus padaryti į nacionalinę teisę perkeliant 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/123/EB dėl
paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36). Kadangi per šį terminą nebuvo imtasi jokių priemonių, Komisija pareiškė šį ieškinį.
2009 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Danijos Karalystei buvo leista įstoti į šią bylą palaikyti Ispanijos
Karalystės reikalavimus.
III –
Dėl ieškinio
A –
Dėl priimtinumo
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali savo iniciatyva išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos
ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑487/08, Rink. p. I‑0000, 70 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taip pat reikia priminti, jog iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su juo susijusios
teismo praktikos matyti, kad bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka,
ir ši nuoroda turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti
savo kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai
išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir kad jame pateikiami reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai,
siekiant išvengti to, kad Teisingumo Teismas priims sprendimą
ultra petita
arba apskritai nenuspręs dėl kaltinimo (žr. 2010 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑211/08, Rink. p. I‑0000, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia konstatuoti, kad savo ieškinyje Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, jog keturiuose įstatymuose ir dekretuose,
kurių Teisingumo Teismui perduoti tekstai sudaro daugiau kaip 200 puslapių, nustatydama prekybos plotų apribojimus Ispanijos
Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir kad šis ieškinys nėra be trūkumų.
Vis dėlto dubliko 46 punkte Komisija pateikė specifinių apribojimų sąrašą, kuris kartu su nuorodomis į ieškinį padeda identifikuoti
konkrečius apribojimus, šios institucijos manymu, kylančius iš dalies ginčijamų teisės aktų, priimtų Katalonijos autonominės
srities, t. y. Įstatymo Nr. 18/2005 ir dekretų Nr. 378/2006 bei 379/2006.
Šis sąrašas:
1)      draudimas steigti dideles komercines įstaigas už tam tikrų savivaldybių konsoliduotų miesto teritorijų ribų (Įstatymo Nr. 18/2005
4 straipsnio 1 dalis);
2)      prekybos ploto apribojimai, taikomi kiekvienam rajonui ir savivaldybei (Dekreto Nr. 379/2006 priedo 7 straipsnis kartu su
šio priedo 1 priedėliu); konkrečiai kalbant, Komisija teigia, kad:
a)      ypač dideli apribojimai taikomi didiesiems prekybos centrams – 37 rajonuose iš 41 draudžiama steigti naujus didžiuosius prekybos
centrus (Dekreto Nr. 379/2006 priedo 1.2 priedėlis);
b)      likusiuose keturiuose rajonuose leidžiama steigti tik tokius didžiuosius prekybos centrus, kurie apima ne daugiau kaip 9 %
dažnai vartojamų prekių išlaidų arba ne daugiau kaip 7 % nedažnai vartojamų prekių išlaidų (Dekreto Nr. 379/2006 priedo 10 straipsnio
2 dalis);
c)      šių keturių rajonų maksimalus prekybos plotas, kurį pasidalija šešios savivaldybės, yra tik 23 667 m² (Dekreto Nr. 379/2006
priedo 1.2 priedėlis);
3)      reikalavimas parengti ataskaitą apie įsisteigimo lygį, kuri privaloma, jeigu yra nepalanki, ir kuri turi būti nepalanki, jeigu
įsisteigimo lygis viršija tam tikrą dydį (Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnis ir Dekreto Nr. 378/2006 31 straipsnio 4 dalis
ir 33 straipsnio 2 dalis);
4)      aiškiai neapibrėžti taikomi kriterijai (Įstatymo Nr. 18/2005 10 straipsnis);
5)      tam tikri prašymų išduoti leidimą nagrinėjimo procedūros aspektai, t. y.:
a)      vadinamoji „nebylaus atsisakymo“ taisyklė (Įstatymo Nr. 18/2005 6 ir 7 straipsniai);
b)      būtinybė gauti patariamojo komiteto, į kurio sudėtį įeina prašymų išduoti leidimą pateikėjų konkurentai, nuomonę (Įstatymo
Nr. 18/2005 11 straipsnis ir Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsnis);
c)      su minėtos procedūros sąnaudomis nesusijusių rinkliavų taikymas (Įstatymo Nr. 18/2005 12 straipsnis) ir
d)      per ilga procedūros trukmė (Dekreto Nr. 378/2006 33 straipsnis, susijęs su ataskaitos apie įsisteigimo lygį pateikimo terminais
ir galiojimu).
Per teismo posėdį Komisija patvirtino, kad visos minėtame sąraše nurodytos nuostatos – tai Katalonijos autonominės srities
priimtų teisės aktų aspektai, kurie yra ginčijami.
Iš ieškinio taip pat matyti, kad, be šių nuostatų, Komisija ginčija Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio suderinamumą su Sąjungos
teise.
Šio straipsnio 1–4 dalyse numatytas reikalavimas gauti leidimą atidaryti dideles komercines įstaigas ir išduodant šį leidimą
taikomi kriterijai. Konkrečiai kalbant, minėto straipsnio 2 dalimi nustatomi pagrindiniai kriterijai šiuo klausimu ir įpareigojama
konsultuotis su Konkurencijos teismu. Be to, šio straipsnio 5 dalyje numatyta, kad autonominės sritys gali įkurti komitetus,
kurių uždavinys – parengti ataskaitą apie didelių komercinių įstaigų atidarymą.
Ispanijos Karalystė teigia, jog iš paskutinės minėto įstatymo nuostatos matyti, kad jo 6 straipsnio 3–5 dalys taikomos tik
tuo atveju, jeigu autonominės sritys nėra priėmusios specialių teisės aktų. Katalonijos autonominė sritis priėmė tokius specialius
teisės aktus. Vadinasi, pareiškiant šį ieškinį minėtos nuostatos nebuvo taikomos šioje autonominėje srityje, todėl jos neturi
būti ieškinio dalykas.
Komisija tvirtina, kad jos ieškinys turi būti pateiktas dėl minėto straipsnio 3–5 dalių, nes jose apibrėžiami pagrindiniai
kriterijai, kuriais remiantis išduodami leidimai, minimi to paties straipsnio, kuris priklauso visoje Ispanijos teritorijoje
privalomiems baziniams teisės aktams, 2 dalyje. Šio straipsnio 3–5 dalys Katalonijos autonominėje srityje taikomos papildomai
tam, kad minėta 2 dalis būtų veiksminga. Net jeigu minėtos 3–5 dalys šiuo metu nebūtų taikomos šioje autonominėje srityje,
Komisijos manymu, šiomis nuostatomis vis tiek būtų pažeidžiama Sąjungos teisė, nes jos gali būti taikomos panaikinus arba
iš dalies pakeitus šiuo metu galiojančius teisės aktus.
Kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, šiuo klausimu Komisija ieškinio tekste turi nurodyti pagrindines faktines ir teisines
aplinkybes, kuriomis grindžiamas ieškinys.
Konstatuotina, kad tiek, kiek šis ieškinys susijęs su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 3–5 dalimis, jis nėra pakankamai tikslus.
Nei ieškinyje, nei dublike pakankamai tiksliai nenurodoma, kaip šiomis nuostatomis, kaip teigia Komisija, yra neįvykdomi įsipareigojimai.
Todėl ieškinys yra nepriimtinas, kiek jis susijęs su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 3–5 dalimis.
Tačiau, kiek tai susiję su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir Katalonijos autonominės srities priimtomis ginčijamomis
nuostatomis, nurodytomis šio sprendimo 39 punkte, nepaisant ieškinio netikslumų, Teisingumo Teismas mano turintis pakankamai
įrodymų, kad galėtų suprasti Sąjungos teisės pažeidimo, kuriuo kaltinama Ispanijos Karalystė, apimtį ir todėl patikrinti,
ar įsipareigojimai, kaip teigia Komisija, yra neįvykdyti.
Be to, Ispanijos Karalystės atsiliepimo į ieškinį nagrinėjimas akivaizdžiai parodo, kad ji iš tiesų suprato, jog Komisija
ją kaltina tuo, jog ginčijamais teisės aktais yra ribojama įsisteigimo laisvė ir kad ši institucija ją kritikuoja dėl to,
jog šie teisės aktai turi poveikį didelėms, o ne vidutinio dydžio komercinėms įstaigoms, o tai sudaro nepalankias sąlygas
kitų valstybių narių ūkio subjektams ir dėl to, kad šie teisės aktai nepagrįsti. Šiomis aplinkybėmis Ispanijos Karalystė turėjo
galimybę pasinaudoti teise į gynybą.
Todėl šis ieškinys yra priimtinas, kiek jis susijęs su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir šio sprendimo 39 punkte
nurodytomis trijų Katalonijos autonominės srities priimtų teisės aktų, t. y. Įstatymo Nr. 18/2005 ir dekretų Nr. 378/2006
bei 379/2006, nuostatomis (toliau – ginčijami teisės aktai).
B –
Dėl esmės
Komisijos ieškinyje iš esmės pateikiami trys kaltinimai, kuriuose kalbama atitinkamai apie, pirma, didelių komercinių įstaigų
vietos ir dydžio apribojimų, antra, specialaus prekybos leidimo, kurio reikia norint atidaryti tokias įstaigas, išdavimo sąlygų
ir, trečia, tam tikrų tokio leidimo išdavimo procedūros aspektų nesuderinamumą su EB 43 straipsniu.
Pirmasis kaltinimas dėl didelių komercinių įstaigų vietos ir dydžio apribojimų susijęs su draudimu atidaryti tokias įstaigas
už tam tikrų savivaldybių konsoliduotų miesto teritorijų ribų, kylančiu iš Įstatymo Nr. 18/2005 4 straipsnio 1 dalies, ir
kiekvienam rajonui ir savivaldybei taikomais prekybos ploto apribojimais, nustatytais Dekreto Nr. 379/2006 priedo 7 straipsnyje
ir jo 1 priedėlyje. Kalbėdama apie prekybos ploto apribojimus kiekvienam rajonui ir savivaldybei Komisija teigia, kad ribojimas
ypač griežtas didžiųjų prekybos centrų atveju. Iš KĮSTP matyti, kad naujus didžiuosius prekybos centrus draudžiama atidaryti
37 rajonuose iš 41. Remiantis Dekreto Nr. 379/2006 priedo 10 straipsnio 2 dalimi, likusiuose keturiuose rajonuose leidžiama
atidaryti tik tokius didžiuosius prekybos centrus, kurie apima ne daugiau kaip 9 % dažnai vartojamų prekių išlaidų arba ne
daugiau kaip 7 % nedažnai vartojamų prekių išlaidų. Galiausiai iš KĮSTP matyti, kad šiuose keturiuose rajonuose maksimalus
didžiųjų prekybos centrų plotas, kurį pasidalija šešios savivaldybės, yra tik 23 667 m².
Antrąjį kaltinimą dėl specialaus prekybos leidimo išdavimo sąlygų sudaro šešios dalys. Pirmoji dalis susijusi su Įstatymo
Nr. 7/1996 6 straipsnio 1 dalyje nustatytu reikalavimu gauti specialų prekybos leidimą prieš atidarant dideles komercines
įstaigas, antroji – su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytu reikalavimu išduodant tokį leidimą
atsižvelgti į tai, ar susijusioje vietovėje yra komercinė prekyvietė, ir į naujos prekyvietės poveikį šios vietovės komercinei
struktūrai, trečioji – su Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnyje ir Dekreto Nr. 378/2006 31 straipsnio 4 dalyje bei 33 straipsnio
2 dalyje įtvirtintu reikalavimu prieš išduodant leidimą parengti ataskaitą apie įsisteigimo lygį, kuri privaloma, jeigu nepalanki,
ir kuri turi būti nepalanki, jeigu įsisteigimo lygis viršija tam tikrą dydį, ketvirtoji – su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio
2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintu reikalavimu konsultuotis su Konkurencijos teismu, penktoji – su Įstatymo Nr. 18/2005
11 straipsniu ir Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsniu nustatytu įpareigojimu gauti komercinių įstaigų komiteto, į kurio sudėtį
įeina potencialūs prašymo išduoti leidimą pateikėjo konkurentai, nuomonę ir šeštoji – su tuo, kad Įstatymo Nr. 18/2005 10 straipsnyje
nėra aiškiai apibrėžti taikomi kriterijai.
Galiausiai trečiasis kaltinimas, susijęs su tam tikrais prekybos leidimo išdavimo procedūros aspektais, yra padalytas į tris
dalis: pirmoji susijusi su Įstatymo Nr. 18/2005 6 ir 7 straipsniuose numatyta nebylaus atsisakymo taisykle, antroji – su rinkliavų,
kurios laikomos neturinčiomis ryšio su šios procedūros sąnaudomis, rinkimu pagal to paties įstatymo 12 straipsnį, o trečioji
– su pernelyg ilga minėtos procedūros trukme, numatyta Dekreto Nr. 378/2003 33 straipsnio 5 ir 7 dalyse, susijusiuose su ataskaitos
apie įsisteigimo lygį pateikimo ir galiojimo terminais.
1.     Šalių argumentai
Komisija teigia, kad ginčijamais teisės aktais yra ribojama įsisteigimo laisvė, kuri garantuojama EB 43 straipsniu, nes jais
daroma įtaka galimybei atidaryti dideles komercines įstaigas Katalonijos autonominės srities teritorijoje. Minėtais teisės
aktais netiesiogiai diskriminuojama, sudarant palankias sąlygas atidaryti vidutinio dydžio, o ne dideles komercines įstaigas.
Dauguma ūkio subjektų, pageidaujančių įsteigti vidutinio dydžio komercines įstaigas, yra Ispanijos piliečiai, o pageidaujantieji
įsteigti dideles komercines įstaigas dažniausiai yra kilę iš kitų valstybių narių. Be to, ginčijamų teisės aktų negalima pateisinti
EB 46 straipsnio 1 dalyje numatytais pagrindais. Komisija papildomai nurodo, kad bet kuriuo atveju negalima sutikti su argumentais,
kuriais remiasi Ispanijos Karalystė.
Ispanijos Karalystė nesutinka su tuo, kad įsipareigojimai, kaip teigiama, buvo nevykdomi. Ši valstybė narė pripažįsta, kad
ginčijamuose teisės aktuose yra tam tikrų įsisteigimo laisvės apribojimų, tačiau teigia, kad šiais apribojimais nediskriminuojama,
netgi netiesiogiai, dėl pilietybės. Minėti teisės aktai pateisinami bendrojo intereso pagrindais, visų pirma vartotojų apsauga,
aplinkos apsauga ir geru teritorijos tvarkymu. Jie yra tinkami numatytų tikslų įgyvendinimui užtikrinti ir jais nesiimama
daugiau priemonių, nei reikia šiems tikslams pasiekti.
Danijos Karalystė teigia, kad negalima manyti, jog tokiais teisės aktais, kaip nagrinėjamieji, jeigu jais nediskriminuojama,
yra ribojama įsisteigimo laisvė pažeidžiant Sąjungos teisę, nes jais nedaromas tiesioginis poveikis užsienio ūkio subjektams
patekti į rinką. Ispanijos Karalystė sutinka su šiuo teiginiu.
2.     Teisingumo Teismo vertinimas
a)     Dėl įsisteigimo laisvės ribojimo egzistavimo
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką procese dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisija
turi įrodyti nurodytą įsipareigojimų nevykdymą. Būtent ji Teisingumo Teismui turi pateikti faktines aplinkybes, kurios būtinos,
kad šis nesiremdamas kokia nors prielaida galėtų patikrinti, ar įsipareigojimai buvo nevykdomi (šiuo klausimu žr., be kita
ko, 1989 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, 290/87, Rink. p. 3083, 11 ir 12 punktus ir 2010 m. kovo 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑241/08, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).
Komisijos teiginio, kad ginčijamais teisės aktais netiesiogiai diskriminuojami kitų nei Ispanijos Karalystė valstybių narių
ūkio subjektai, teisėtumas suponuoja, jog Komisija įrodė, kad laikomasi skirtingo požiūrio į dideles komercines įstaigas ir
kitas komercines įstaigas ir kad šis skirtingas požiūris yra nepalankus didelėms komercinėms įstaigoms. Be to, Komisija turi
įrodyti, jog minėtas skirtingas požiūris yra palankus Ispanijos ūkio subjektams dėl to, kad šie ūkio subjektai teikia pirmenybę
mažoms ir vidutinio dydžio įstaigoms, o kitų valstybių narių ūkio subjektai renkasi dideles komercines įstaigas.
Siekdama įrodyti šias aplinkybės Komisija pateikė tam tikrų duomenų su skaičiais. Kaip išvados 58 punkte konstatavo generalinė
advokatė, nors šie duomenys tam tikra prasme atitinka teiginį, kad Ispanijos ūkio subjektai teikia pirmenybę vidutinio dydžio
komercinėms įstaigoms ir kitų valstybių narių didelėms komercinėms įstaigoms, jie nėra išsamūs. Remdamasis pateikta informacija
Teisingumo Teismas negali aiškiai nustatyti nei susijusių įstaigų skaičiaus, nei didelės įstaigų, priklausančių didelių įstaigų
kategorijai pagal Įstatymo Nr. 18//2005 3 straipsnio 1 dalį, dalies suskirstymo pagal tai, ar jas kontroliuoja Ispanija, ar
ne Ispanija. Teisingumo Teismas taip pat nebuvo informuotas apie susijusių ūkio subjektų kapitalo dalių paskirstymą įvairiose
įstaigų kategorijose.
Per teismo posėdį Komisija teigė, kad priežastinis ryšis, kuris, jos manymu, pagrindžia statistinę koreliaciją, pasireiškia
tuo, jog užsienio ūkio subjektai labiau linkę atidaryti didesnes įstaigas siekdami realizuoti masto ekonomiją, kuri būtina
tam, kad būtų optimizuotos jų galimybės įsiskverbti į naują teritoriją. Vis dėlto, kaip savo išvados 59 punkte pažymėjo generalinė
advokatė, šis paaiškinimas susijęs su patekimu į naują nuo pirminės rinkos nutolusią rinką, o ne su ūkio subjekto nacionaline
priklausomybe.
Todėl konstatuotina, kad Komisija nepateikė įtikinamų įrodymų, kurių pagrindu būtų galima konstatuoti, jog duomenys su skaičiais,
kuriuos ji nurodė savo teiginiui pagrįsti, iš tiesų patvirtina jo teisingumą. Komisija taip pat nepateikė kitų įrodymų, patvirtinančių,
kad ginčijamais teisės aktais netiesiogiai diskriminuojami kitų valstybių narių ūkio subjektai, palyginti su Ispanijos ūkio
subjektais.
Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 43 straipsniu draudžiamos bet kokios nacionalinės priemonės, kurios, nors
ir taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės, gali Sąjungos piliečiams sudaryti kliūčių pasinaudoti Sutartimi garantuojama
įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų (žr., be kita ko, 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑299/02, Rink. p. I‑9761, 15 punktą ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑140/03, Rink. p. I‑3177, 27 punktą).
Šiomis aplinkybėmis svarbu priminti, kad sąvoka „apribojimas“, kaip ji suprantama pagal EB 43 straipsnį, apima priemones,
kurių imasi valstybė narė ir kurios, nors taikomos nedarant skirtumo, daro poveikį kitų valstybių narių įmonėms patekti į
rinką ir taip sudaro prekybos kliūtis Bendrijos viduje (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
CaixaBank France
, C-442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą; 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑518/06, Rink. p. I‑3491, 64 punktą ir pagal analogiją 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑110/05, Rink. p. I‑519, 37 punktą).
Šiai kategorijai visų pirma priklauso nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės narės įmonė gali būti įsteigta
tik gavus išankstinį leidimą, nes jais gali būti sudarytos kliūtys šiai įmonei pasinaudoti įsisteigimo laisve, neleidžiant
laisvai vykdyti veiklos per nuolatinę buveinę (žr. 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo
Blanco Pérez ir Chao Gómez
, C‑570/07 ir C‑571/07, Rink. p. I‑0000, 54 punktą).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad ginčijamais teisės aktais, nagrinėjant juos kartu, nustatoma išankstinio leidimo
tvarka, kuri taikoma atidarant bet kokią didelę komercinę įstaigą Katalonijos autonominės srities teritorijoje.
Pirma, šiais teisės aktais apribojamos vietovės, kuriose gali būti atidarytos naujos įstaigos, ir nustatomi prekybos ploto,
kuris gali būti joms suteiktas, apribojimai.
Antra, remiantis minėtais teisės aktais, leidimas minėtoms įstaigoms suteikiamas tik jei nebus padaryta įtaka esamoms mažoms
prekyvietėms.
Trečia, jais nustatomos kelios procedūrinės taisyklės, susijusios su minėto leidimo išdavimu, galinčios turėti realios neigiamos
įtakos pateiktų prašymų išduoti leidimą ir (arba) išduotų leidimų skaičiui.
Todėl ginčijamais teisės aktais, nagrinėjant juos kartu, kitų valstybių narių ūkio subjektams sudaromos kliūtys vykdyti veiklą
Katalonijos autonominės srities teritorijoje per nuolatinę buveinę ir šios veiklos vykdymas padaromas mažiau patrauklus bei
daroma įtaka tokių ūkio subjektų įsisteigimui Ispanijos rinkoje.
Be to, Ispanijos Karalystė pripažįsta, kad šiuose teisės aktuose yra tam tikrų įsisteigimo laisvės apribojimų.
Todėl reikia konstatuoti, kad ginčijamais teisės aktais, nagrinėjant juos kartu, yra ribojama įsisteigimo laisvė, kaip tai
suprantama pagal EB 43 straipsnį.
b)     Dėl įsisteigimo laisvės apribojimų pateisinimo
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsisteigimo laisvės apribojimai, kurie taikomi nediskriminuojant dėl pilietybės, gali
būti pateisinami privalomais bendrojo intereso pagrindais su sąlyga, kad jie yra tinkami siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti
ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 44 punktas; 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.
, C‑171/07 ir C‑172/07, Rink. p. I‑4171, 25 punktas ir minėto Sprendimo
Blanco Pérez ir Chao Gómez
61 punktas).
Tarp Teisingumo Teismo pripažįstamų privalomų pagrindų yra, be kita ko, aplinkos apsauga (žr., be kita ko, 2010 m. kovo 11 d.
Sprendimo
Attanasio Group
, C‑384/08, Rink. p. I‑0000, 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), teritorijos tvarkymas (pagal analogiją žr. 2009 m.
spalio 1 d. Sprendimo
Woningstichting Sint Servatius
, C‑567/07, Rink. p. I‑9021, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką) ir vartotojų apsauga (žr., be kita ko, 2007 m. rugsėjo
13 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑260/04, Rink. p. I‑7083, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Tačiau vien ekonominio pobūdžio tikslai negali būti
privalomas bendrojo intereso pagrindas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo
CIBA
, C‑96/08, Rink. p. I‑0000, 48 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju reikia priminti, kad nors valstybė narė, kuri siekdama pateisinti judėjimo laisvės apribojimą remiasi privalomu
bendro intereso pagrindu, turi įrodyti, kad jos teisės aktai yra tinkami ir būtini teisėtam tikslui pasiekti, ši įrodinėjimo
pareiga negali būti tokia plati, kad ši valstybė narė turėtų aiškiai įrodyti, jog jokia kita galima priemonė neleidžia pasiekti
šio tikslo tokiomis pačiomis sąlygomis (šiuo klausimu žr. minėto 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
66 punktą).
Todėl reikia išnagrinėti, ar ginčijami teisės aktai, nenagrinėjant jų kartu, bet kalbant apie kiekvieną konkretų Komisijos
nurodytą apribojimą, yra pateisinami privalomais bendro intereso pagrindais, kaip antai tie, kuriais remiasi Ispanijos Karalystė
ir kurie nurodyti šio sprendimo 56 punkte.
i)     Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su didelių komercinių įstaigų vietos ir dydžio apribojimais
Kaip pirmąjį kaltinimą Komisija nurodo tai, kad yra nustatyti didelių komercinių įstaigų vietos ir dydžio apribojimai, kylantys
iš Įstatymo Nr. 18/2005 4 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo atidaryti tokias įstaigas už tam tikrų savivaldybių konsoliduotų
miesto teritorijų ribų, ir prekybos ploto apribojimas kiekvienam rajonui ir savivaldybei pagal Dekreto Nr. 379/2006 priedo
7 straipsnį ir 10 straipsnio 2 dalį bei to priedo 1.2 priedėlį.
Ispanijos Karalystė teigia, kad tokios nuostatos yra tinkamos teritorijos tvarkymo ir aplinkos apsaugos tikslų, kurių jomis
siekiama, įgyvendinimui užtikrinti. Leidžiant dideles komercines įstaigas atidaryti tik gyventojų koncentracijos vietovėse,
kur paklausa yra didžiausia, ir apribojant įstaigų dydį mažiau apgyvendintose vietovėse, ginčijamais teisės aktais siekiama
išvengti kelionių aplinką teršiančiais automobiliais, kovoti su miestų nykimu, išsaugoti aplinkai palankų miesto modelį, vengti
naujų kelių statybos ir užtikrinti susisiekimą su šiomis įstaigomis viešuoju transportu.
Komisija mano priešingai, t. y. kad nagrinėjami apribojimai nėra tinkami siekiamų tikslų įvykdymui užtikrinti.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia Komisija, didelių komercinių įstaigų vietos ir dydžio apribojimai
yra tinkamos priemonės teritorijos tvarkymo ir aplinkos apsaugos tikslams, kuriais remiasi Ispanijos Karalystė, pasiekti.
Vis dėlto iš Dekreto Nr. 379/2006 priedo 10 straipsnio 2 dalies matyti, kad nebuvo numatyta komercinę pasiūlą padidinti didžiųjų
prekybos centrų forma rajonuose, kur ši pasiūla 2009 m. buvo laikoma pernelyg didele. Tada iš minėto dekreto priedo 1.2 priedėlio
matyti, kad buvo laikoma, jog tiems metams minėta pasiūla buvo pernelyg didelė 37 Katalonijos autonominės srities rajonuose
iš 41. Remiantis minėto 10 straipsnio 2 dalimi, likusiuose keturiuose rajonuose komercinę pasiūlą didžiųjų prekybos centrų
forma galima padidinti tik tiek, kiek ši prekybos forma neapima daugiau kaip 9 % išlaidų, prognozuojamų rajonui 2009 m. už
dažnai vartojamas prekes, ir ne daugiau kaip 7 % tokių išlaidų už nedažnai vartojamas prekes. Galiausiai iš minėto 1.2 priedėlio
matyti, kad šiuose keturiuose rajonuose maksimalus didžiųjų prekybos centrų plotas, kurį pasidalija šešios savivaldybės, yra
tik 23 667 m².
Konstatuotina, kad šie konkretūs ginčijamais teisės aktais nustatyti apribojimai, nagrinėjant juos kartu, turi didelės įtakos
galimybėms atidaryti dideles komercines įstaigas Katalonijos autonominės srities teritorijoje.
Tokiomis aplinkybėmis kartu su pagrindais, kuriais galėtų remtis valstybė narė siekdama pateisinti nuo įsisteigimo laisvės
principo leidžiančią nukrypti nuostatą, turi būti pateikiama šios valstybės narės priimtos ribojančios priemonės tinkamumo
bei proporcingumo analizė ir nurodyti tikslūs įrodymai, leidžiantys pagrįsti jos argumentus (žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia konstatuoti, kad Ispanijos Karalystė nepateikė pakankamų įrodymų, paaiškinančių priežastis, dėl kurių nagrinėjami apribojimai
yra būtini siekiamiems tikslams įgyvendinti.
Atsižvelgiant į tai, kad toks paaiškinimas nepateiktas, ir į tai, kad nagrinėjami apribojimai turi didelę įtaką galimybėms
atidaryti dideles komercines įstaigas Katalonijos autonominės srities teritorijoje, reikia pripažinti, jog šiuo atžvilgiu
nustatyti įsisteigimo laisvės apribojimai nėra pateisinami.
Remiantis tuo darytina išvada, kad pirmasis kaltinimas priimtinas.
ii)  Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su reikalavimu gauti specialų prekybos leidimą atidaryti dideles komercines įstaigas ir šio
leidimo išdavimo sąlygomis
–       Dėl pirmų trijų dalių
Trijose pirmose antrojo kaltinimo dalyse Komisija atitinkamai ginčija Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 1 dalies, kuria reikalaujama
prieš atidarant dideles komercines įstaigas gauti specialų prekybos leidimą, minėto 6 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos,
kuria reikalaujama išduodant tokį leidimą atsižvelgti į susijusioje vietovėje esančią komercinę infrastruktūrą ir tai, kokią
įtaką šios vietovės komercinei struktūrai turėtų naujos įstaigos atidarymas, ir Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnio bei Dekreto
Nr. 378/2006 31 straipsnio 4 dalies ir 33 straipsnio 2 dalies, kuriomis reikalaujama parengti ataskaitą apie įsisteigimo lygį,
kuri privaloma, jeigu yra nepalanki, ir kuri turi būti nepalanki, jeigu įsisteigimo lygis viršija tam tikrą dydį, teisėtumą.
Ispanijos Karalystė teigia, kad ginčijamomis nuostatomis apskritai siekiama aplinkos apsaugos, teritorijos tvarkymo ir vartotojų
apsaugos tikslų, nurodydama, jog pastaruoju tikslu siekiama užtikrinti veiksmingesnę konkurenciją tiek kainos, tiek kokybės,
tiek pasirinkimo požiūriu.
Komisija mano priešingai, t. y. kad minėtomis nuostatomis siekiama vien ekonominių tikslų, nes jomis saugomos mažos vietinės
prekyvietės.
Visų pirma, kalbant apie pirmą dalį, susijusią su Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 1 dalyje numatytu reikalavimu gauti išankstinį
leidimą atidaryti didelę komercinę įstaigą, reikia konstatuoti, kad Komisija nei ieškinyje, nei dublike, nei per teismo posėdį
nenurodė, kaip minėtu reikalavimu savaime siekiama vien ekonominių tikslų.
Ispanijos Karalystė savo ruožtu pabrėžė, kad, kiek tai susiję su didelių komercinių įstaigų atidarymu, teritorijos tvarkymo
ir aplinkos apsaugos tikslų, nurodytų šio sprendimo 78 punkte, įgyvendinimas priklauso nuo išankstinio leidimo procedūros.
Anot šios valstybės narės, žala, kuri būtų padaryta šių tikslų neįgyvendinimo atveju, negalėtų būti atlyginta
ex post
, t. y. atidarius įstaigą.
Šiuo atžvilgiu, kaip savo išvados 91 punkte konstatavo generalinė advokatė, prevencinių, taigi – išankstinių priemonių ėmimąsi
šiomis aplinkybėmis reikia laikyti tinkamu aplinkos apsaugos tikslo įgyvendinimui užtikrinti. Priemonių priėmimas
a posteriori
, jei paaiškėja, kad jau pastatytos komercinės įstaigos atidarymas turi neigiamą įtaką aplinkos apsaugai, yra mažiau veiksminga
ir brangesnė alternatyva, palyginti su išankstinio leidimo sistema. Tas pats pasakytina apie teritorijos tvarkymo tikslą.
Komisija taip pat nenurodė, kaip reikalavimas gauti išankstinį leidimą atidaryti didelę komercinę įstaigą, savaime viršija
tai, kas būtina minėtiems tikslams pasiekti.
Todėl pirma antrojo kaltinimo dalis turi būti atmesta.
Kita vertus, reikia konstatuoti, kad iš Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos kylanti pareiga išduodant
tokį leidimą atsižvelgti į susijusioje vietovėje esančią komercinę infrastruktūrą ir tai, kokią įtaką šios vietovės komercinei
struktūrai turėtų naujos įstaigos atidarymas, apie kurią kalbama šio kaltinimo antroje dalyje, yra susijusi su įtaka esamai
prekybai ir rinkos struktūrai, o ne su vartotojų apsauga.
Tas pats pasakytina apie iš Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnio ir Dekreto Nr. 378/2006 31 straipsnio 4 dalies ir 33 straipsnio
2 dalies kylančią pareigą per šio leidimo išdavimo procedūrą parengti ataskaitą apie įsisteigimo lygį, kuri privaloma, jeigu
yra nepalanki, ir kuri turi būti nepalanki, jeigu įsisteigimo lygis viršija tam tikrą dydį, t. y. pareigą, apie kurią kalbama
šio kaltinimo trečioje dalyje.
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad šiomis nuostatomis reikalaujama įsisteigimo lygiui ir įtakai esamai mažmeninei prekybai
taikyti viršutines ribas, kurias viršijus negalima atidaryti didelių ir (arba) vidutinio dydžio komercinių įstaigų.
Remiantis šio sprendimo 74 punkte priminta teismo praktika, tokie vien ekonominio pobūdžio siekiai negali būti privalomas
bendrojo intereso pagrindas.
Todėl antrojo kaltinimo antra ir trečia dalys yra priimtinos.
–       Dėl ketvirtos dalies
Šioje dalyje Komisija ginčija Įstatymo Nr. 7/1996 6 straipsnio 2 dalies antros pastraipos, kuria įpareigojama konsultuotis
su Konkurencijos teismu, suderinamumą su EB 43 straipsniu.
Apskritai Ispanijos Karalystė teigia, kad nuostatos dėl specialaus prekybos leidimo išdavimo, dėl kurio turi būti konsultuojamasi
su Konkurencijos teismu, yra pagrįstos teritorijos tvarkymo, aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos tikslais, kad jos yra
tinkamos šių tikslų įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti.
Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių mano, kad negalima sutikti su pateisinimais, kuriais remiasi Ispanijos Karalystė.
Konkrečiai nepatikslinus šios dalies ir atsižvelgiant į tai, kad, kaip išvados 96 punkte konstatavo generalinė advokatė, pareiga
konsultuotis su nagrinėti konkurencijos klausimus įgaliotu organu, parengiančiu neprivalomą ataskaitą, yra tinkama tikslų,
kuriais remiasi Ispanijos Karalystė, įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti, ketvirtą antrojo
kaltinimo dalį reikia atmesti.
–       Dėl penktos dalies
Penkta antrojo kaltinimo dalis susijusi su Įstatymo Nr. 18/2005 11 straipsnyje ir Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsnyje numatytu
reikalavimu konsultuotis su komercinių įstaigų komitetu.
Šiuo atžvilgiu atrodo, kad Komisija kritikuoja ne minėto komiteto egzistavimą ar pačią pareigą su juo konsultuotis, bet tai,
kad į jo sudėtį įeina potencialūs ūkio subjekto, pageidaujančio Katalonijoje atidaryti naują didelę įstaigą, konkurentai.
Taip pat dėl kitų šio kaltinimo dalių Ispanijos Karalystė teigia, kad šios nuostatos yra pagrįstos teritorijos tvarkymo, aplinkos
apsaugos ir vartotojų apsaugos tikslais, kad jos yra tinkamos šių tikslų įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina
jiems pasiekti.
Įstatymo Nr. 18/2005 11 straipsnyje numatyta, kad komercinių įstaigų komitetas teikia ataskaitą ne tik klausimais, susijusiais
su
Generalitat
išduodamais prekybos leidimais, bet ir planavimo klausimais, susijusiais su vietovių, kuriose gali būti atidarytos komercinės
įstaigos, nustatymu, įskaitant pasiūlymų dėl KĮSTP pakeitimo rengimą, ir klausimais dėl „savivaldybių konsoliduotų miesto
teritorijų“ ribų nustatymo.
Tokio komiteto, turinčio uždavinį parengti ataskaitą prieš priimant sprendimą išduoti ar atsisakyti išduoti leidimą, įkūrimas,
atsižvelgiant visų pirma į teritorijos tvarkymą ir aplinkos apsaugą, yra tinkamas būdas šia nuostata šiuo atžvilgiu siekiamų
tikslų įgyvendinimui užtikrinti.
Be to, kaip išvados 102 punkte konstatavo generalinė advokatė, tokio komiteto ir jo uždavinių buvimas neviršija to, kas būtina
minėtiems teritorijos planavimo ir aplinkos apsaugos tikslams pasiekti.
Kita vertus, neatrodo, kad Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsnio 1 dalis, pagal kurią minėtą komitetą sudaro septyni nariai,
atstovaujantys
Generalitat
tarnyboms, šeši – savivaldybėms, septyni – prekybos sektoriui, taip pat du
Generalitat
prekybos departamento pasirinkti ekspertai ir sekretorius, yra tinkama siekiamų tikslų įgyvendinimui užtikrinti.
Reikia konstatuoti, kad vienintelis šio komiteto atstovaujamas sektorinis interesas yra susijęs su esama vietine prekyba.
Taip sudarytas organas, kuriame neatstovaujami interesai, susiję su aplinkos ar vartotojų apsauga, nors atstovaujami potencialūs
prašytojo išduoti leidimą konkurentai, negali būti tinkama priemonė teritorijos planavimo, aplinkos apsaugos ir vartotojų
apsaugos tikslams įgyvendinti.
Taigi Įstatymo Nr. 18/2005 11 straipsniu įkurto komercinių įstaigų komiteto buvimas ir šiame straipsnyje išvardytos jo funkcijos
gali būti pateisinami. Tačiau Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsnyje numatyta jo sudėtis nėra tinkama tikslų, kurių siekiama
šio komiteto įkūrimu, įgyvendinimui užtikrinti.
Remiantis tuo darytina išvada, kad penkta antrojo kaltinimo dalis priimtina, kiek tai susiję su minėto komiteto sudėtimi,
numatyta Dekreto Nr. 378/2006 26 straipsnyje.
–       Dėl šeštos dalies
Šešta antrojo kaltinimo dalimi Komisija ginčija Įstatymo Nr. 18/2005 10 straipsnio suderinamumą su Sąjungos teise.
Šiuo klausimu ji teigia, kad tam tikri kriterijai, kurių pagrindu
Generalitat
ar savivaldybių institucijos turi priimti sprendimus dėl prašymų išduoti prekybos leidimą, yra netikslūs. Konkrečiai ji kalba
apie „sąlygas, užtikrinančias projekto saugumą ir įstaigos integravimą į miesto aplinką“, „projekto nulemtą judumą“ bei „vartotojų
teisę į didelę ir įvairią pasiūlą produktų kokybės, kiekio, kainos ir savybių požiūriu“. Anot Komisijos, tokie kriterijai
prašymų pateikėjams kliudo tiksliai įvertinti savo galimybes gauti leidimą ir suteikia per didelę diskreciją leidimus išduodančioms
institucijoms.
Ispanijos Karalystė pripažįsta, kad „vartotojų teisės į didelę ir įvairią pasiūlą produktų kokybės, kiekio, kainos ir savybių
požiūriu“ kriterijus gali būti laikomas nepakankamai tiksliu, tačiau teigia, kad taip nėra kitų dviejų kriterijų atveju. Bet
kuriuo atveju ši valstybė narė nurodo, kad vien tikslaus apibrėžimo nebuvimas nepadaro kriterijų netinkamų aplinkos ir vartotojų
apsaugos tikslams įgyvendinti. Beje, Sąjungos teisės aktų leidėjas naudoja tokį patį būdą nustatydamas taikytinus kriterijus,
tačiau nenurodydamas dydžių, kurie leistų iš anksto tiksliai žinoti, ar prašymas bus patenkintas, ar ne.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisija ginčija ne susijusių kriterijų pobūdį, bet tik tai, kad jie netikslūs. Jei pripažįstama,
kad integravimas į miesto aplinką, poveikis kelių ir viešojo transporto naudojimui bei vartotojams prieinamo pasirinkimo įvairovė
yra teisėti kriterijai, sprendžiant, ar reikia leisti atidaryti komercinę įstaigą, būtina konstatuoti, kaip tai savo išvados
116 punkte padarė generalinė advokatė, kad sudėtinga iš anksto nustatyti tikslias apatines ir viršutines ribas ir kartu išvengti
tam tikro nelankstumo, kuris gali dar labiau riboti įsisteigimo laisvę.
Kadangi Įstatymo Nr. 18/2005 10 straipsnyje paminėti kriterijai nėra tokie netikslūs, kad būtų netinkami teritorijos tvarkymo,
aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos tikslams, kuriais remiasi Ispanijos Karalystė, įgyvendinti ar jiems neproporcingi,
šeštą antrojo kaltinimo dalį reikia atmesti.
iii)  Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su tam tikrais prekybos leidimo išdavimo procedūros aspektais
–       Dėl pirmos dalies
Pirmoje trečiojo kaltinimo dalyje Komisija kritikuoja Įstatymo Nr. 18/2005 6 ir 7 straipsniuose numatytą nebylaus atsisakymo
taisyklę.
Ispanijos Karalystė teigia, kad ši taisyklė yra garantija, naudinga visiems suinteresuotiems asmenims, pateikusiems kompetentingai
institucijai prašymą išduoti prekybos leidimą, kurio reikia norint atidaryti, padidinti ar perduoti vidutinio dydžio ir dideles
komercines įstaigas pagal minėtas nuostatas. Susidūrus su administracijos neveikimu šis mechanizmas jiems leidžia imtis veiksmų
kreipiantis į teismus pasibaigus maksimaliam terminui, per kurį turi būti priimtas sprendimas dėl prašymo išduoti leidimą,
kai nėra priimtas joks sprendimas.
Komisija tvirtina, kad minėtas mechanizmas neproporcingas ir kad tą patį tikslą būtų galima pasiekti „nebylaus pritarimo“
taisykle.
Tiesa, kad taisyklė, pagal kurią laikoma, jog prašymas išduoti leidimą yra patenkintas, o ne atmestas, jei per nustatytą terminą
nepriimamas sprendimas jį atmesti, galėtų būti mažiau ribojanti. Beje, kaip savo išvados 120 punkte pažymėjo generalinė advokatė,
tokia taisyklė numatyta Dekreto Nr. 378/2006 33 straipsnio 5 dalyje, susijusioje su ataskaitos apie įsisteigimo lygį pateikimu.
Tačiau, kaip priminta šio sprendimo 75 punkte, nors valstybė narė, kuri siekdama pateisinti judėjimo laisvės apribojimą remiasi
privalomu bendro intereso pagrindu, turi įrodyti, kad jos teisės aktai yra tinkami ir būtini teisėtam tikslui pasiekti, ši
įrodinėjimo pareiga negali būti tokia plati, kad ši valstybė narė turėtų aiškiai įrodyti, jog jokia kita galima priemonė neleidžia
pasiekti šio tikslo tokiomis pačiomis sąlygomis.
Šiuo atveju negalima iš valstybių narių atimti galimybės įgyvendinti tokių tikslų, kaip antai aplinkos apsauga, teritorijos
tvarkymas ir vartotojų apsauga, nustatant taisykles, kurias kompetentingos institucijos lengvai valdytų ir kontroliuotų (pagal
analogiją žr. 2010 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Josemans
, C‑137/09, Rink. p. I‑0000, 82 punktą).
Prašymo išduoti prekybos leidimą nagrinėjimo procedūroje, kuria siekiama aplinkos apsaugos, teritorijos tvarkymo ir vartotojų
apsaugos tikslų, taikoma nebylaus atsisakymo taisyklė, kuria užtikrinamas teisinis saugumas tuo atveju, kai institucija, kuri
įgaliota priimti sprendimą dėl tokio prašymo ir kuri nepriima aiškaus sprendimo per nustatytą terminą, numatant, kad šis neveikimas
yra implicitinis sprendimas atmesti prašymą, taip sudarant galimybę suinteresuotam asmeniui, pateikusiam minėtą prašymą, kreiptis
į teismus, yra lengvai valdoma ir kontroliuojama valdžios institucijų. Be to, Ispanijos Karalystė paaiškino, kad nepriėmus
sprendimo pagal minėtą taisyklę administracija privalo priimti motyvuotą aktą, kuriuo procedūra nutraukiama.
Remiantis tuo darytina išvada, kad pirmą trečiojo kaltinimo dalį reikia atmesti.
–       Dėl antros dalies
Kaip antrą trečiojo kaltinimo dalį Komisija nurodo tai, kad Įstatymo Nr. 18/2005 12 straipsnyje numatytos rinkliavos už prašymo
išduoti leidimą nagrinėjimą ir ataskaitą apie įsisteigimo lygį susijusiems ūkio subjektams reiškia mokesčius, atgrasančius
nuo įsisteigimo Katalonijos teritorijoje. Kadangi šios rinkliavos neturi ryšio su prekybos leidimo išdavimo procedūros sąnaudomis,
jos yra neproporcingos.
Ispanijos Karalystė pažymi, kad šios rinkliavos nustatomos kaip tam tikra suma už planuojamo atidaryti prekybos ploto kvadratinį
metrą. Ši suma iš pradžių buvo apskaičiuojama 1994 ir 1995 m. vykdytų procedūrų sąnaudas padalijant iš atitinkamo kvadratinių
metrų, numatytų atitinkamuose prašymuose, skaičiaus, o vėliau ji buvo tikslinama atsižvelgiant į infliaciją. Taip ūkio subjektai
gali tiksliai iš anksto apskaičiuoti rinkliavos dydį. Ši valstybė narė priduria, kad minėtos rinkliavos renkamos dalimis,
todėl prašymo pateikėjas, kuris atsisako projekto, neturės mokėti visos rinkliavų sumos, ir kad paprastai vidutinis šios rinkliavos
dydis yra maždaug 0,1 % visos projekto kainos.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad šis mokėtinų rinkliavų sumos apskaičiavimo metodas tinkamai atspindi visas minėtas sąnaudas,
labai nenukrypstant nuo realių sąnaudų kiekvienu atskiru atveju. Be to, tai, kad rinkliavos nustatomos kaip tam tikra suma
už kvadratinį metrą, leidžia skaidriai numatyti procedūros kainą.
Todėl antra trečiojo kaltinimo dalis turi būti atmesta.
–       Dėl trečios dalies
Kadangi, remiantis šio sprendimo 99 punktu, trečia antrojo kaltinimo dalis priimtina, Teisingumo Teismui konstatavus, kad
Įstatymo Nr. 18/2005 8 straipsnyje ir Dekreto Nr. 378/2006 31 straipsnio 4 dalyje bei 33 straipsnio 2 dalyje numatytas reikalavimas
parengti ataskaitą apie įsisteigimo lygį negali būti pateisinamas, nėra reikalo priimti sprendimo dėl tokios ataskaitos pateikimo
ar galiojimo terminų pagrįstumo, kurį Komisija ginčija trečiojo kaltinimo trečia dalimi.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo
išlaidas. Kadangi šioje byloje kiekvienos šalies dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta, kiekviena šalis padengia
savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į šią bylą įstojusi Danijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, kai priėmė ir (arba) paliko galioti šias nuostatas:
–
2005 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 18/2005 dėl komercinių įstaigų (
Ley 18/2005 de equipamientos comerciales
) 4 straipsnio 1 dalį, kiek ja draudžiama atidaryti dideles komercines įstaigas už tam tikrų savivaldybių konsoliduotų miesto
teritorijų ribų,
–
2006 m. spalio 10 d. Dekreto Nr. 379/2006 dėl naujo komercinių įstaigų sektorinio teritorinio plano patvirtinimo (
Decreto 379/2006 por el que se aprueba el Plan territorial sectorial de equipamientos comerciales
) priedo 7 straipsnį ir 10 straipsnio 2 dalį, taip pat to priedo 1 priedėlį, kiek šiomis nuostatomis naujus didžiuosius prekybos
centrus leidžiama atidaryti tik tam tikruose rajonuose ir numatoma, kad tokie nauji didieji prekybos centrai neturi apimti
daugiau kaip 9 % išlaidų už dažnai vartojamas prekes ir ne daugiau kaip 7 % išlaidų už nedažnai vartojamas prekes,
–
1996 m. sausio 15 d. Įstatymo Nr. 7/1996 dėl mažmeninės prekybos reglamentavimo (
Ley 7/1996, de ordenación del comercio minorista
) 6 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, 2005 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 18/2005 dėl komercinių įstaigų 8 straipsnį ir
2006 m. spalio 10 d. Dekreto Nr. 378/2006 dėl Įstatymo Nr. 18/2005 įgyvendinimo (
Decreto 378/2006 por el que se desarolla la Ley 18/2005
) 31 straipsnio 4 dalį ir 33 straipsnio 2 dalį, kiek šiomis nuostatomis reikalaujama įsisteigimo lygiui ir įtakai esamai mažmeninei
prekybai taikyti viršutines ribas, kurias viršijus negalima atidaryti naujų didelių komercinių įstaigų ir (arba) naujų vidutinio
dydžio komercinių įstaigų, ir
–
2006 m. spalio 10 d. Dekreto Nr. 378/2006 dėl Įstatymo Nr. 18/2005 įgyvendinimo 26 straipsnį, kiek juo reglamentuojama
Comisión de Equipamientos Comerciales
(komercinių įstaigų komitetas) sudėtis, numatant esamos mažmeninės prekybos interesų atstovavimą ir nenumatant aplinkos apsaugos
srityje veikiančių asociacijų ir vartotojų apsaugos srityje veikiančių interesų grupių atstovavimo.
2.
Nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio dalies, susijusios su 2006 m. spalio 10 d. Dekreto Nr. 378/2006 dėl Įstatymo Nr. 18/2005
įgyvendinimo 33 straipsnio 5 ir 7 dalių atitiktimi EB 43 straipsniui.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Europos Komisija, Ispanijos Karalystė ir Danijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.