CELEX: 62011TJ0279
Žemės ūkis
Išimtinės priemonės dėl nekvotinio cukraus išleidimo į Sąjungos rinką ir leidimo pradėti naudoti tarifinę kvotą
Ieškinys dėl panaikinimo
Reglamentuojamojo pobūdžio aktas, dėl kurio reikia priimti įgyvendinamąsias priemones
Konkrečios sąsajos nebuvimas
Nepriimtinumas
Ieškinys dėl žalos atlyginimo

Ginčo aplinkybės
Ieškovės
T&L Sugars Ltd
ir
Sidul Açúcares, Unipessoal L
da
yra Europos Sąjungoje įsteigtos cukranendrių cukraus rafinavimo įmonės. Jų bendras gamybos pajėgumas atitinka maždaug pusę tradicinio Sąjungos cukranendrių cukraus rafinavimo pramonės apsirūpinimo poreikio.
Cukraus pasiūlą Sąjungos rinkoje sudaro cukrus, pagamintas perdirbant Sąjungos viduje užaugintus cukrinius runkelius, ir cukrus, pagamintas rafinuojant iš trečiųjų šalių importuotą neapdorotą cukranendrių cukrų; abiem atvejais galutinis produktas yra chemiškai identiškas. Neapdorotas Sąjungos, t. y. Prancūzijos užjūrio teritorijų ir Azorų kilmės, cukranendrių cukrus sudaro mažiau nei 2 % cukraus gamybos Sąjungoje.
Nuo 2011 m. kovo 3 d. iki balandžio 19 d. Europos Komisija ėmėsi tam tikrų priemonių siekdama padidinti cukraus pasiūlą Sąjungos rinkoje, kurioje buvo jaučiamas jo trūkumas.
Šiomis priemonėmis buvo siekiama, pirma, leisti Sąjungos gamintojams parduoti ribotą cukraus ir izogliukozės kiekį, viršijantį vidaus gamybos kvotą, ir, antra, nustatyti tarifinę kvotą, leidžiančią visiems suinteresuotiems ūkio subjektams importuoti ribotą cukraus kiekį nemokant importo muitų.
Šių priemonių buvo imtasi priimant šiuos aktus (toliau – ginčijami reglamentai):
—
2011 m. kovo 3 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 222/2011, kuriuo nustatomos išimtinės priemonės dėl nekvotinio cukraus ir izogliukozės išleidimo į Sąjungos rinką taikant sumažintą pertekliaus mokestį 2010–2011 prekybos metais (
OL L 60, p. 6
),
—
2011 m. kovo 23 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 293/2011, kuriuo nustatomas turimo nekvotinio cukraus kiekio pardavimo Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį paskirstymo koeficientas, atmetamos paskesnės paraiškos turimą nekvotinio cukraus kiekį parduoti Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį ir baigiamas turimo nekvotinio cukraus kiekio pardavimo Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį paraiškų teikimo laikotarpis (
OL L 79, p. 8
),
—
2011 m. kovo 28 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 302/2011, kuriuo 2010–2011 prekybos metais leidžiama pradėti naudoti susidarius ypatingoms sąlygoms importuojamo cukraus tam tikro kiekio tarifinę kvotą (
OL L 81, p. 8
),
—
2011 m. balandžio 19 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 393/2011, kuriuo nustatomas paskirstymo koeficientas 2011 m. balandžio 1‐7 d. pateiktoms importo licencijos paraiškoms dėl cukraus produktų pagal tam tikras tarifines kvotas ir sustabdomas tokių licencijos paraiškų teikimas (
OL L 104, p. 39
).
Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla pradėta ieškovių ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. gegužės 30 d.
2011 m. spalio 20 d. Bendrojo Teismo penktosios kolegijos pirmininko nutartimi Europos Sąjungos Tarybai ir Prancūzijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. Ieškovės paprašė užtikrinti konfidencialumą įstojusių į bylą šalių atžvilgiu, todėl įstojusioms į bylą šalims buvo perduotos tik nekonfidencialios procesinių dokumentų versijos.
2011 m. spalio 26 d. Komisija atskiru dokumentu pateikė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
Bendrovės
RAR – Refinerias de açùcar reunidas, SA, DAI
–
Sociedade de desenvolvimento agro-industrial, SA, Gruppo SFIR SpA
ir
SFIR Raffineria di Brindisi SpA
, viena pusė, ir Europos cukraus gamintojų komitetas, kita pusė, pateikė prašymus leisti įstoti į bylą palaikyti atitinkamai ieškovių ir Komisijos reikalavimus. Sprendimas dėl šių prašymų buvo atidėtas, kol Bendrasis Teismas priims sprendimą dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.
2012 m. sausio 13 d. ieškovės pateikė savo pastabas dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo. Taryba ir Prancūzijos Respublika pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus tik klausimu dėl ieškinio priimtinumo atitinkamai 2012 m. balandžio 10 ir 16 d. Komisija ir ieškovės pateikė savo pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų atitinkamai 2012 m. gegužės 22 ir 18 d.
Susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnį, pateikė šalims rašytinius klausimus. Šalys atsakė į šiuos klausimus per nustatytą terminą.
Per 2013 m. sausio 17 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovės ieškinyje Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamus reglamentus,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas) (
OL L 299, p. 1
), 186 straipsnio a punkto ir 187 straipsnio nuostatas pripažinti neteisėtomis ir panaikinti ginčijamus reglamentus tiek, kiek jų teisinis pagrindas tiesiogiai ar netiesiogiai yra šios nuostatos,
—
priteisti iš Sąjungos, atstovaujamos Komisijos, atlyginti ieškovių dėl Komisijos pareigų pažeidimo patirtą žalą ir nustatyti, kad už laikotarpį nuo 2009 m. spalio 1 d. iki 2011 m. kovo 31 d. joms turi būti atlyginti 35485746 EUR, pridėjus ieškovių nuo tos dienos patirtus einamuosius nuostolius, arba nustatyti kitokį žalos dydį, atsižvelgiant į jos dydžio, kurį nustatys ieškovės, pasikeitimą vykstant procesui,
—
priteisti palūkanas, nustatytas pagal atitinkamo laikotarpio Europos Centrinio Banko pagrindinių refinansavimo operacijų palūkanų normą, padidintą dviem procentiniais punktais, arba pagal kitą tinkamą palūkanų normą, mokėtinas nuo priteistos sumos nuo teismo sprendimo paskelbimo dienos, kol bus faktiškai sumokėta visa reikalaujama suma,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Be to, iš ieškinio 174‐180 punktų matyti, kad ieškovės nurodo ir Reglamento Nr. 222/2011, ir Įgyvendinimo reglamento Nr. 302/2011 neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, tačiau jį pateikia „tik atsargumo sumetimais“ tuo atveju, jei ieškinys dėl šių reglamentų panaikinimo būtų laikomas nepriimtinu.
Pastabose dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
—
ieškinio dėl panaikinimo atveju:
—
Komisijos pateiktą procesinį dokumentą, pavadintą „Nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas“, laikyti atsiliepimu į ieškinį ir padaryti atitinkamas procesinių pasekmių turinčias šio perkvalifikavimo išvadas,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, šį procesinį dokumentą atmesti kaip nepriimtiną dėl Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalies pažeidimo,
—
bet kuriuo atveju atmesti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą kaip nepagrįstą,
—
pripažinti ieškinį priimtinu ir pagrįstu,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, tenkinti neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 1234/2007 186 straipsnio a punkto ir 187 straipsnio ir panaikinti ginčijamus reglamentus tiek, kiek jų teisinis pagrindas tiesiogiai ar netiesiogiai yra šios nuostatos,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
—
ieškinio dėl žalos atlyginimo atveju:
—
priimti sprendimą nedalyvaujant šaliai,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą kaip nepagrįstą,
—
tenkinti ieškinį dėl žalos atlyginimo, įskaitant prašymą, be pagrindinės sumos, pridėti palūkanas,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija, palaikoma Tarybos ir Prancūzijos Respublikos, nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 ir 4 dalis, jei šalis atskiru dokumentu pateikia prašymą, kad Bendrasis Teismas priimtų sprendimą dėl nepriimtinumo, šis priima sprendimą dėl tokio prašymo arba nutaria, kad jis bus sprendžiamas bylą nagrinėjant iš esmės.
Šiuo atveju Bendrasis Teismas nusprendžia priimti sprendimą dėl Komisijos pateikto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo nenagrinėdamas bylos iš esmės.
Pirmiausia reikia priimti sprendimą dėl ieškovių reikalavimų, kad Bendrasis Teismas atmestų Komisijos nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą kaip nepriimtiną ir sprendimą priimtų nedalyvaujant šaliai.
Dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo priimtinumo
Ieškovės ginčija Komisijos prašymo priimtinumą remdamosios Procedūros reglamento 114 straipsniu ir teigia, pirma, kad šis prašymas iš tikrųjų yra atsiliepimas į ieškinį, ir, antra, jis yra nepriimtinas, nes pažeidžia Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį.
Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį šalis, kuri prašo Bendrojo Teismo priimti sprendimą dėl nepriimtinumo, nepradedant bylos nagrinėti iš esmės, savo prašymą pateikia atskiru dokumentu. Prašyme turi būti nurodyti faktiniai ir teisiniai argumentai, kuriais remiamasi, ir ieškovo reikalavimai; prie jo turi būti pridėti patvirtinantys dokumentai.
Reikia pažymėti, kad Komisijos prašymas šiuo atveju yra pateiktas atskiru dokumentu, kuriame išdėstyti atsakovės reikalavimai ir juos pagrindžiantys teisiniai argumentai. Be to, šis prašymas vadinasi „Nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas“ ir aiškiai paremtas Procedūros reglamento 114 straipsniu.
Nors, kaip teigia ieškovės, kai kurie Komisijos argumentai gali būti susiję su ginčo esme, tai negali pakeisti išvados, jog teisiniai pagrindai, kuriais remiamasi siekiant pagrįsti reikalavimus dėl ieškinio nepriimtinumo, yra pakankami.
Todėl reikia konstatuoti, kad nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas atitinka Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąlygas, todėl yra priimtinas.
Dėl prašymo priimti sprendimą nedalyvaujant šaliai
Ieškovės tvirtina, kad Komisijos nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas yra susijęs tik su ieškiniu dėl panaikinimo, o ne su ieškiniu dėl žalos atlyginimo. Jos teigia, kad Komisija neatsiliepė į ieškinį, kiek tai susiję su jų reikalavimais dėl žalos atlyginimo, ir prašo Bendrojo Teismo dėl šių reikalavimų priimti sprendimą nedalyvaujant atsakovei.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu atsakovas neatsako į ieškinį nustatyta forma ir laiku, ieškovas gali prašyti Bendrojo Teismo priimti sprendimą jo naudai.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad ieškovės pateikė vieną ieškinį, kuriame nurodyti reikalavimai dėl panaikinimo ir dėl žalos atlyginimo.
Prašyme pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį, kuris buvo pateiktas nustatyta forma ir laiku, Komisija prašo visą ieškinį pripažinti nepriimtinu.
Tokiomis aplinkybėmis pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 4 dalį bylos nagrinėjimas yra tęsiamas, tik jei Bendrasis Teismas atmeta Komisijos prašymą arba nutaria, kad jis bus sprendžiamas bylą nagrinėjant iš esmės.
Net darant prielaidą, kad Komisija nepateikė, kaip tvirtina ieškovės, jokių reikšmingų argumentų dėl reikalavimų atlyginti žalą nepriimtinumo, tai yra susiję su prašymo pagrįstumo vertinimu ir negali reikšti, kad nebuvo atsakyta į ieškinį nustatyta forma.
Kadangi šiuo atveju nėra tenkinamos Procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalyje išdėstytos sąlygos, nereikia priimti sprendimo dėl reikalavimų atlyginti žalą nedalyvaujant šaliai.
Dėl ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo
Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pirmoje ir antrojoje pastraipose numatytomis sąlygomis pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojančio pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinančių priemonių.“
Šiuo atveju ieškovės savo teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamų reglamentų panaikinimo grindžia tuo, kad jie yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktai, kurie su jomis tiesiogiai susiję ir dėl kurių nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių, arba subsidiariai jos teigia, kad jie yra tiesiogiai ir konkrečiai su jomis susiję.
Komisija, palaikoma Tarybos ir Prancūzijos Respublikos, tvirtina, kad nors ginčijami reglamentai yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktai, jie nėra nei konkrečiai, nei tiesiogiai susiję su ieškovėmis, be to, dėl jų reikia priimti įgyvendinamąsias priemones.
Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti nepriimtinumo pagrindą, grindžiamą tuo, kad dėl ginčijamų reglamentų reikia priimti įgyvendinamąsias priemones, paskui – pagrindą dėl konkrečios sąsajos nebuvimo.
Nepriimtinumo pagrindas, grindžiamas tuo, kad dėl ginčijamų reglamentų reikia priimti įgyvendinamąsias priemones
Reikia pažymėti, kad ginčijami reglamentai yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktai, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, nes tai visuotinai taikomi aktai, priimti ne pagal įprastą ar specialią teisėkūros procedūrą, kaip ji suprantama pagal SESV 289 straipsnio 1–3 dalis (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Microban International ir Microban (Europe) prieš Komisiją
,
T-262/10, Rink. p. II-7697
, 21 punktą). Beje, to neginčija ir pačios šalys.
Dėl klausimo, ar dėl ginčijamų reglamentų reikia priimti įgyvendinamąsias priemones, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, reikia priminti, kad šiais aktais siekiama, pirma, leisti Sąjungos gamintojams parduoti ribotą cukraus ir izogliukozės kiekį, viršijantį vidaus gamybos kvotą, ir, antra, nustatyti tarifines kvotas, leidžiančias visiems suinteresuotiems ūkio subjektams importuoti ribotą cukraus kiekį nemokant importo muitų.
Pirma, kalbant apie nekvotinio cukraus pateikimą į rinką, pažymėtina, kad Reglamentu Nr. 222/2011 leidžiama parduoti 500000 tonų cukraus, išreikštų baltojo cukraus ekvivalentu, ir 26000 tonų izogliukozės viršijant kvotas, mokant nulinį mokesčio tarifą, nors paprastai yra mokamas 500 eurų už toną mokestis už perteklinį cukrų.
Reglamento Nr. 222/2011 2 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad, norėdami pasinaudoti tokia teise, gamintojai turi kreiptis į valstybės narės, kurioje jie patvirtinti, kompetentingas institucijas ir pateikti sertifikatų paraiškas. Pagal šio reglamento 4 straipsnį nacionalinės institucijos nusprendžia, ar atsižvelgiant į šiame reglamente nustatytus kriterijus paraiškos yra priimtinos, ir apie priimtinas paraiškas praneša Komisijai.
Remiantis Reglamento Nr. 222/2011 5 ir 6 straipsniais, kai viršijamas numatytas nekvotinio cukraus kiekis, Komisija nustato paskirstymo koeficientą, kad vienodai paskirstytų turimą kiekį, atmeta visas paraiškas, apie kurias dar nepranešta, ir baigia paraiškų teikimo laikotarpį. Kiekvieną savaitę nacionalinės institucijos pagal paraiškas, apie kurias praėjusią savaitę buvo pranešta Komisijai, išduoda sertifikatus, suteikiančius teisę į mokesčio sumažinimą, pagal šio reglamento priede pateikiamą sertifikato pavyzdį.
Pagal Įgyvendinimo reglamento Nr. 293/2011 1 straipsnį Komisija nustatė 67,106224 % paskirstymo koeficientą, kurį turėjo taikyti nacionalinės institucijos 2011 m. kovo 14‐18 d. pateiktoms paraiškoms, apie kurias pranešta Komisijai. Be to, ji atmetė vėlesnius prašymus ir baigė paraiškų teikimo laikotarpį.
Antra, dėl išimtinės importuojamo cukraus tarifinės kvotos Įgyvendinimo reglamente Nr. 302/2011 numatyta, kad nuo 2011 m. balandžio 1 d. iki 2011 m. rugsėjo 30 d. importo muitai laikinai netaikomi 300000 tonų cukraus.
Dėl šios kvotos administravimo Įgyvendinimo reglamente Nr. 302/2011 yra nuoroda į 2009 m. rugsėjo 25 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 891/2009, kuriuo leidžiama naudoti tam tikras Bendrijos tarifines kvotas cukraus sektoriuje ir nustatoma jų administravimo tvarka (
OL L 254, p. 82
), kuriame savo ruožtu daroma nuoroda į 2006 m. rugpjūčio 31 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1301/2006, nustatantį žemės ūkio produktų importo tarifinių kvotų, kurioms taikoma importo licencijų sistema, administravimo bendrąsias taisykles (
OL L 238, p. 13
), ir į 2008 m. balandžio 23 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 376/2008, nustatantį bendrąsias išsamias taisykles dėl importo ir eksporto licencijų bei išankstinio nustatymo sertifikatų sistemos taikymo žemės ūkio produktams (kodifikuota redakcija) (
OL L 114, p. 3
).
Pagal Reglamento Nr. 1301/2006 5 ir 6 straipsnius ir Reglamento Nr. 376/2008 12 straipsnį administruodamos kvotas nacionalinės institucijos gauna importo licencijų paraiškas ir užtikrina, kad būtų laikomasi priimtinumo sąlygų. Pagal Reglamento Nr. 1301/2006 7 ir 11 straipsnius ir Reglamento Nr. 891/2009 8 ir 9 straipsnius jos praneša Komisijai apie gautas paraiškas, išduoda ūkio subjektams importo licencijas ir informuoja Komisiją apie paskirtus kiekius.
Įgyvendinimo reglamente Nr. 393/2011 nustatomas paskirstymo koeficientas, kuris 2011 m. balandžio 1‐7 d. pateiktų importo licencijų paraiškų, kurių atžvilgiu buvo viršytas turimas kiekis, atveju siekia 1,8053 %, ir sustabdomas naujų paraiškų padavimas iki 2010‐2011 prekybos metų pabaigos.
Atsižvelgiant į šias pastabas reikia pažymėti, jog norėdami, kad jiems būtų suteikta teisė parduoti ar importuoti cukrų, pasinaudojant ginčijamuose reglamentuose numatytomis išimtinėmis sistemomis, suinteresuotieji ūkio subjektai iš anksto turi nacionalinėms institucijoms pateikti paraišką.
Be to, sertifikatus, suteikiančius teisę į mokesčio sumažinimą, ir importo licencijas išduoda nacionalinės institucijos ir jos šiuo atžvilgiu taiko įgyvendinimo reglamentais Nr. 293/2011 ir 393/2011 nustatytus paskirstymo koeficientus.
Vadinasi, ginčijami reglamentai – tiek susiję su nekvotinio cukraus pardavimais, tiek su tarifine kvota – negali daryti ūkio subjektams teisinio poveikio, nesant anksčiau nacionalinių institucijų priimtų tam tikrų priemonių
Be to, iš ginčijamų reglamentų matyti, kad nacionaliniu lygmeniu priimtos priemonės yra sprendimo pobūdžio, nes nacionalinės institucijos pagal Reglamento Nr. 222/2011 2 straipsnio 4 dalį turi teisę nustatyti pareiškėjams tam tikras formalias sąlygas, pagal Reglamento Nr. 222/2011 4 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 1301/2006 6 straipsnį – nuspręsti dėl paraiškų priimtinumo, o pagal Reglamento Nr. 222/2011 6 straipsnį ir Reglamento Nr. 1301/2006 7 straipsnį – išduoti sertifikatus, suteikiančius teisę į mokesčio sumažinimą, ir importo licencijas.
Taigi, ginčijami reglamentai neatsiejami nuo nacionaliniu lygmeniu priimtų individualių sprendimų, be kurių jie negali daryti poveikio teisinei suinteresuotųjų fizinių ir juridinių asmenų padėčiai.
Vadinasi, šie reglamentai negali būti laikomi aktais, dėl kurių nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
Šios išvados negali paneigti ieškovių argumentas, kuriuo nurodomas SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslas ir pabrėžiama, kad vykdydamos ginčijamus reglamentus nacionalinės institucijos neturi jokios diskrecijos, o jų vaidmuo yra „visiškai mechaninis“, toks kaip „paprastos pašto dėžutės“.
Iš Bendrojo Teismo praktikos matyti, kad klausimas, ar reglamentuojamojo pobūdžio aktu už įgyvendinamąsias priemones atsakingoms nacionalinėms institucijoms paliekama diskrecija, nėra reikšmingas, nustatant, ar dėl jo reikia priimti įgyvendinamąsias priemones, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (2012 m. birželio 4 d. Bendrojo Teismo nutartys
Hüttenwerke Krupp Mannesmann ir kt. prieš Komisiją
, T-379/11, 51 punktas ir
Eurofer prieš Komisiją
, T-381/11, 59 punktas).
Nors remdamosi minėtu Sprendimu
Microban International ir Microban (Europe) prieš Komisiją
ieškovės teigia, kad nagrinėjamos įgyvendinamosios priemonės nėra „tikros“, o tik „papildomos“, reikia pažymėti, kad tame sprendime nurodytos aplinkybės skiriasi nuo šios bylos aplinkybių.
Iš tikrųjų minėtame Sprendime
Microban International ir Microban (Europe) prieš Komisiją
(29 punktas) Bendrasis Teismas pažymėjo, kad draudimas parduoti atitinkamą cheminę medžiagą yra automatinis ir privalomas nuo konkrečios datos, net jei valstybės narės turėjo galimybę pereinamuoju laikotarpiu priimti įgyvendinamąsias priemones. Kadangi ginčijamame akte numatytas pereinamasis laikotarpis yra papildomas draudimo, dėl kurio teisėtumo vyko ginčas, atžvilgiu, į šiuo laikotarpiu priimtas įgyvendinamąsias priemones nebuvo atsižvelgta, nagrinėjant, ar asmuo turi teisę pareikšti ieškinį dėl šio draudimo.
Tačiau šiuo atveju ginčijami reglamentai, tiek kiek juose numatyta teisė parduoti ar importuoti cukrų labai palankiomis sąlygomis, nėra automatinio pobūdžio, bet dėl jų reikia priimti nacionalines priemones, kurios gali sukelti asmenims teisinių pasekmių.
Todėl minėtame Sprendime
Microban International ir Microban (Europe) prieš Komisiją
(29 punktas) taikomo požiūrio negalima taikyti šios bylos aplinkybėms.
Toliau dėl SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslo reikia priminti, kad ja siekiama suteikti teisę fiziniam ar juridiniam asmeniui pareikšti ieškinį dėl su juo tiesiogiai susijusių reglamentuojamojo pobūdžio aktų, dėl kurių nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių, ir taip išvengti atvejų, kai toks asmuo turėtų pažeisti teisę, kad galėtų kreiptis į teismą (šiuo klausimu žr. minėtos Nutarties
Eurofer
60 punktą).
Šia nuostata įgyvendinama Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
OL C 83
, 2010, p. 389) 47 straipsnyje užtikrinama teisė į veiksmingą teisminę gynybą.
Šiuo atveju ieškovės netvirtina turinčios pažeisti teisę, kad galėtų kreiptis į teismą. Tačiau jos pažymi, kad jų galimybė pareikšti ieškinį dėl įgyvendinant ginčijamus reglamentus priimtų nacionalinių priemonių tikrai neaiški.
Jos tvirtina, kad Portugalijos teisėje „paprastų įgyvendinamųjų aktų“, kaip antai nacionalinės institucijos sprendimų dėl sertifikatų išdavimo, negalima ginčyti, nebent jie būtų neteisėti, išskyrus, kai neteisėtumas susijęs su pamatiniu aktu. Pasak ieškovių, Portugalijos teisėje neleidžiama remtis Sąjungos akto neteisėtumu ginčijant nacionalinių institucijų išduotą sertifikatą.
Be to, ieškovės tvirtina, kad jos negali nacionaliniu lygmeniu ginčyti priemonių, priimtų įgyvendinant reglamentus Nr. 222/2011 ir 293/2011, kurios yra skirtos tik Sąjungos cukraus gamintojams. Tai yra neskelbiami trečiųjų asmenų naudai išduoti sertifikatai kuriuose yra konfidencialių duomenų, todėl ieškovės negali žinoti apie jų egzistavimą ar susipažinti su turiniu ir, aišku, jų ginčyti.
Per posėdį Bendrajam Teismui uždavus klausimą apie tai, Komisija pažymėjo, kad negali duoti į jį kategoriško atsakymo, tačiau mano, kad ieškovės tikriausiai neturi teisės pareikšti ieškinio dėl valstybės narės įgyvendinant reglamentus Nr. 222/2011 ir 293/2011 priimtų įgyvendinamųjų priemonių, nes tos priemonės nėra su jomis susijusios, ir jos jose nėra minimos, todėl ieškovės tikriausiai negalėtų įrodyti, kad yra pakankamai suinteresuotos, kad galėtų pareikšti ieškinį. Tačiau ji priduria, kad klausimas, ar valstybės narės teismas pripažįsta asmens teisę pareikšti ieškinį, kai negali įrodyti, jog yra pakankamai suinteresuotas, neturi reikšmės vertinant ieškinio priimtinumą atsižvelgiant į SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
Prancūzijos Respublika šiuo klausimu tvirtina, kad pagal Prancūzijos administracinių teismų praktiką nacionalinių institucijų taikant ginčijamus reglamentus priimtos priemonės yra sprendimo pobūdžio, todėl jas galima skųsti. Be to, dėl asmenų, kurie nėra sprendimo adresatai, suinteresuotumo pareikšti ieškinį ji pažymi, kad Prancūzijos administraciniai teismai pripažįsta potencialių ieškovų suinteresuotumą pareikšti ieškinį, pavyzdžiui, kai ūkio subjektas ginčija sprendimą, kuris naudingas konkurentui.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šiuo atveju negalima užtikrintai teigti, kad ieškovės turi teisę pareikšti ieškinį ir ginčyti nacionalinių institucijų įgyvendinant ginčijamus reglamentus priimtas priemones.
Viena vertus, kitaip negu kai kuriose kitose srityse, kaip antai muitų teisėje (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Trubowest Handel ir Makarov prieš Tarybą ir Komisiją
, T-429/04, neskelbiamo Rinkinyje, 43 punktą), tokio pobūdžio teisių gynimo priemonė nacionaliniu lygmeniu nėra aiškiai numatyta antrinėje Sąjungos teisėje.
Kita vertus, dėl nacionalinėje teisėje numatytų teisių gynimo priemonių pažymėtina, kad remiantis šalių pastabomis galima daryti išvadą, jog valstybių narių teisės sistemose numatytos nevienodos galimybės pareikšti ieškinį dėl ginčijamų reglamentų.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad valstybės narės numato teisių gynimo priemones, būtinas užtikrinant veiksmingą teisminę apsaugą Sąjungos teisei priklausančiose srityse.
Vis dėlto Bendrajam Teismui taikant SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytą sąlygą dėl įgyvendinamųjų priemonių nebuvimo negali būti reikalaujama, jog valstybių narių teisinėse sistemose egzistuotų tokia veiksminga teisių gynimo priemonė, kuri leistų kvestionuoti ginčijamo Sąjungos akto galiojimą.
Iš tikrųjų taikant tokią sistemą kiekvienu konkrečiu atveju būtų reikalaujama, kad Sąjungos teismas nagrinėtų ir aiškintų nacionalinę proceso teisę, o tai viršytų jo kompetenciją Sąjungos teisės aktų teisėtumo kontrolės srityje (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
,
C-50/00 P, Rink. p. I-6677
, 43 punktą ir 2004 m. balandžio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Jégo-Quéré
,
C-263/02 P, Rink. p. I-3425
, 33 punktą).
Šios išvados, beje, negali paneigti ir ieškovių argumentai dėl teisės į veiksmingą teisminę apsaugą, kuriais tvirtinama, kad teisių gynimo nacionaliniu lygmeniu priemonė būtų akivaizdžiai neveiksminga, nes valstybių narių teismai neturi kompetencijos Sąjungos aktus paskelbti neteisėtais.
Iš tikrųjų Sąjungos teismas negali, neviršydamas savo kompetencijos, taip aiškinti tiesiogiai Sutartyje numatytų sąlygų, kuriomis privatus asmuo gali pareikšti ieškinį dėl reglamento panaikinimo, kad nuo jų būtų nukrypta, net ir atsižvelgdamas į veiksmingos teisminės apsaugos principą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
44 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Jégo-Quéré
36 punktą).
Atsižvelgiant į visus šiuos svarstymus, reikia tenkinti nepriimtinumo pagrindą, grindžiamą tuo, kad ginčijami reglamentai nėra reglamentuojamojo pobūdžio aktai, dėl kurių nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
Dėl nepriimtinumo pagrindo, grindžiamo konkrečios sąsajos nebuvimu
Komisija tvirtina, kad ginčijami reglamentai yra su ieškovėmis konkrečiai nesusiję visuotinai taikomi aktai.
Ieškovės teigia, kad „bent jau“ Įgyvendinimo reglamentas Nr. 393/2011, kuriuo nustatomas paskirstymo koeficientas nustatant tarifinę kvotą už su nuliniu muito tarifu importuojamą cukrų, yra konkrečiai su jomis susijęs.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kad visuotinai taikomas aktas būtų konkrečiai susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu, reikia, kad tas teisės aktas asmenį paveiktų dėl tam tikrų jo ypatingų savybių ar faktinių aplinkybių, kurios jį išskiria iš kitų asmenų ir taip individualizuoja analogiškai asmeniui, kuriam jis skirtas (šiuo klausimu žr. 1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Plaumann prieš Komisiją
,
25/62, Rink. p. 197, 223
ir minėto Sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
36 punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad ginčijami reglamentai sukelia teisinių pasekmių bendrai ir abstrakčiai apibrėžtoms asmenų kategorijoms, nes jie taikomi atitinkamai visiems Sąjungos cukraus gamintojams ir jo importuotojams, kaip nors neindividualizuojant ieškovių.
Ieškovės nepateikia jokio argumento, įrodančio, kad reglamentai Nr. 222/2011, 293/2011 ir 302/2011 su jomis konkrečiai susiję.
Dėl Įgyvendinimo reglamento Nr. 393/2011 jos tvirtina, kad jis daro poveikį uždarai ūkio subjektų kategorijai, nes juo nustatomas paskirstymo koeficientas, kad būtų galima paskirstyti tarifinę kvotą tik tarp tų importuotojų, kurie prašymus padavė nuo 2011 m. balandžio 1 iki 7 d. Taigi, susijusių asmenų skaičius esą nustatytas jo priėmimo momentu.
Reikia pažymėti, kad 2011 m. balandžio 19 d. priimtame Įgyvendinimo reglamente Nr. 393/2011 nustatomas paskirstymo koeficientas, taikomas tik 2011 m. balandžio 1‐7 d. pateiktoms sertifikatų paraiškoms.
Vadinasi, šis reglamentas yra susijęs su jo priėmimo dieną apibrėžtu ūkio subjektų skaičiumi, kuris negali didėti. Be to, akivaizdu, kad ieškovės pateikė prašymus tomis dienomis ir patenka į susijusių subjektų grupę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad jei ginčijamas teisės aktas paveikia grupę asmenų, kurie buvo nustatyti arba kuriuos buvo galima nustatyti priimant šį aktą dėl grupės nariams būdingų kriterijų, toks aktas gali būti konkrečiai susijęs su šiais asmenimis tiek, kiek jie patenka į apibrėžtą ūkio subjektų ratą (2006 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
,
C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479
, 60 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1990 m. birželio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sofrimport prieš Komisiją
,
C-152/88, Rink. p. I-2477
, 11 punktą).
Vis dėlto vien tai, kad ginčijamos priemonės priėmimo momentu galima daugiau ar mažiau tiksliai nustatyti teisės subjektų, kuriems taikoma priemonė, skaičių ar net tapatybę, dar nereiškia, kad ši priemonė turi būti laikoma su jais konkrečiai susijusia, jeigu aišku, jog ta priemonė taikoma atsižvelgiant į joje apibrėžtas objektyvias teisines ar faktines aplinkybes (1993 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo nutarties
Chiquita Banana ir kt. prieš Tarybą
,
C-276/93, Rink. p. I-3345
, 8 punktas ir 2001 m. birželio 28 d. Nutarties
Eridania ir kt. prieš Tarybą
,
C-352/99 P, Rink. p. I-5037
, 59 punktas).
Kadangi apibrėžtą asmenų ratą nulemia pati ginčijamu teisės aktu nustatyta sistema, priklausymas šiam ratui negali individualizuoti suinteresuoto asmens (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Weber prieš Komisiją
,
T-482/93, Rink. p. II-609, 65
ir 66 punktus ir 1996 m. lapkričio 7 d. Sprendimo
Roquette Frères prieš Tarybą
,
T-298/94, Rink. p. II-1531, 41
ir 43 punktus).
Nagrinėjamoje byloje Reglamento 1301/2006 7 straipsnio 2 dalyje paskirstymo koeficientas yra nustatytas tuo atveju, kai sertifikatų paraiškose nurodyti kiekiai viršija tai tarifinei kvotai turimus kiekius. Remiantis šioje nuostatoje numatytu apskaičiavimo metodu, koeficientas yra santykis tarp turimo ir prašomo kiekių, neatsižvelgiant į individualių paraiškų turinį ar specifinę pareiškėjų situaciją.
Taigi, Įgyvendinimo reglamente Nr. 393/2011 yra nustatytas atskiras paskirstymo koeficientas, kad būtų galima visiems importo paraišką pateikusiems subjektams paskirstyti tarifinei kovotai numatytą ribotą kiekį.
Todėl šis reglamentas daro poveikį pareiškėjų teisinei padėčiai, atsižvelgiant į objektyviai apibrėžtą teisinę ir faktinę situaciją.
Be to, būtų buvę neįmanoma nustatyti atskirą koeficientą, leidžiantį paskirstyti turimą kiekį, nežinant bendro tinkamai paduotų paraiškų skaičiaus. Taigi, prieš priimant ginčijamą reglamentą paraiškų padavimas turėjo būtinai būti sustabdytas, vadinasi, apibrėžto rato sukūrimą lėmė pati Įgyvendinimo reglamentu Nr. 302/2011 nustatyta sistema.
Darytina išvada, kad ginčijamas reglamentas daro poveikį visoms ieškovėms kaip gamintojoms, pateikusioms sertifikato paraišką, dėl jų objektyvių savybių, taip pat kaip ir visiems kitiems gamintojams, padavusiems paraišką iki sustabdymo. Tokiomis aplinkybėmis priklausymas apibrėžtam ratui, kurį, beje, lemia pats nagrinėjamo teisės akto pobūdis, negali individualizuoti ieškovių.
Be to, nors ieškovės teigia, kad jų situacija yra specifinė dėl Komisijos pareigos atsižvelgti į tai priimant ginčijamą reglamentą, reikia pažymėti, kad tokios pareigos buvimas neįrodytas.
Viena vertus, argumentas, kurį ieškovės bando grįsti 2006 m. vasario 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 318/2006 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo (
OL L 58, p. 1
) 26 straipsnio 2 dalies nuostatomis, yra netinkamas, nes šis reglamentas panaikintas Reglamentu Nr. 1234/2007 ir faktinių aplinkybių atsiradimo metu nebegaliojo.
Kita vertus, nors ieškovės taip pat remiasi Reglamento Nr. 1234/2007 186 straipsnio a punktu ir 187 straipsniu, kuriuose atitinkamai, be kitų dalykų, numatoma, kad „Komisija gali imtis būtinų priemonių <...> dėl cukraus <...> [sektoriaus] produktų, jei bet kurio iš tų produktų kainos Bendrijos rinkoje žymiai išauga arba sumažėja“, ir kad ji „gali [visiškai ar iš dalies] sustabdyti importo muito taikymą <...> tam tikram kiekiui“, reikia pažymėti, kad remiantis šių nuostatų tekstu negalima daryti išvados, kad priimdama Įgyvendinimo reglamentą Nr. 393/2011 Komisija turėjo atsižvelgti į cukranendrių cukraus gamintojų ar juo labiau ieškovių situaciją.
Galiausiai, priešingai, nei tvirtina ieškovės, Reglamentas Nr. 393/2011 tikrai negali būti laikomas individualių sprendimų rinkiniu, nes jis susijęs su bendrai apibrėžta subjektų grupe, neatsižvelgiant į individualių paraiškų turinį ar specifinę kiekvieno pareiškėjo situaciją.
Todėl reikia konstatuoti, kad ginčijami reglamentai, ypač Įgyvendinimo reglamentas Nr. 393/2011, nėra konkrečiai susiję su ieškovėmis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad dėl ginčijamų reglamentų reikia priimti įgyvendinamąsias priemones ir jie nėra konkrečiai susiję su ieškovėmis, todėl ieškinys dėl šių aktų panaikinimo turi būti pripažintas nepriimtinu, nesant reikalo nagrinėti nepriimtinumo pagrindo, grindžiamo tiesioginės sąsajos nebuvimu.
Kalbant apie ieškovių pateiktą papildomą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 1234/2007 186 straipsnio a punkto ir 187 straipsnio bei dėl reglamentų Nr. 222/2011 ir 302/2011, reikia priminti, kad galimybė remtis visuotinai taikomo akto netaikytinumu pagal SESV 277 straipsnį nėra savarankiška teisė pareikšti ieškinį ir ja negalima naudotis neturint teisės pareikšti pagrindinio ieškinio (žr. 1999 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Area Cova ir kt. prieš Tarybą
,
T-194/95, Rink. p. II-2271
, 78 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kadangi ieškinys dėl panaikinimo pripažintas nepriimtinu, su juo susijęs neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas taip pat turi būti atmestas.
Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumo
Iš nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo matyti, kad Komisija visą ieškinį prašo pripažinti nepriimtinu.
Dėl ieškovių nurodytos žalos ji, be kita ko, teigia, kad „dėl šių motyvų negali būti pareikštas ieškinys pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą <...>, nes ieškinys yra nepriimtinas“.
Be to, per posėdį Komisija patikslino, kad reikalavimus dėl žalos atlyginimo ji prašo pripažinti nepriimtinais dėl to, kad jie neatsiejami nuo parašymo panaikinti ginčijamus reglamentus, todėl nėra savarankiški.
Ieškovės pažymi, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo yra savarankiška teisių gynimo priemonė, todėl ieškinio dėl panaikinimo atmetimas dėl nepriimtinumo negali jam daryti įtakos.
Reikia priminti, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo yra savarankiškas ieškinys, kuris teisių gynimo priemonių sistemoje atlieka ypatingą funkciją ir kuriam taikomos įgyvendinimo sąlygos, sukurtos atsižvelgiant į jo specifiką (1971 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Zuckerfabrik Schöppenstedt prieš Tarybą
,
5/71, Rink. p. 975
, 3 punktas), todėl prašymą dėl panaikinimo pripažinus nepriimtinu prašymas dėl žalos atlyginimo automatiškai netampa nepriimtinas (1986 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Krohn Import-Export prieš Komisiją
,
175/84, Rink. p. 753
, 32 punktas).
Šio principo ribas nubrėžia draudimas piktnaudžiauti procesu. Ieškovas negali pareikšdamas ieškinį dėl žalos atlyginimo siekti rezultato, panašaus į akto panaikinimą, kai ieškinys dėl to akto panaikinimo yra nepriimtinas (1966 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Schreckenberg prieš Komisiją
,
59/65, Rink. p. 785, 797
).
Taigi, ieškinys dėl žalos atlygimo gali būti pripažintas nepriimtinu, kai jis susijęs su tuo pačiu neteisėtumu ir juo siekiama tų pačių finansinių tikslų kaip ir ieškiniu dėl panaikinimo, kurio ieškovas laiku nepareiškė (šiuo klausimu žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Krohn Import-Export prieš Komisiją
33 punktą ir 1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Komisija prieš AssiDomän Kraft Products ir kt
.,
C-310/97 P, Rink. p. I-5363
, 59 punktą).
Tačiau šiuo atveju ši išimtinė situacija nėra susidariusi, nes ieškovės pareiškė ieškinį dėl panaikinimo, ir bet kuriuo atveju jų reikalavimai dėl žalos atlyginimo nėra susiję su tuo pačiu neteisėtumu ir jais nesiekiama tų pačių finansinių tikslų kaip ir reikalavimais dėl panaikinimo.
Iš tikrųjų, viena vertus, pareikšdamos reikalavimus dėl žalos atlyginimo ieškovės remiasi ne tik ginčijamų reglamentų neteisėtumu, bet ir teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos, nediskriminavimo ir proporcingumo principų pažeidimu bei Komisijai tenkančių rūpestingumo ir gero administravimo pareigų pažeidimu.
Kita vertus, jų prašymu dėl žalos atlyginimo siekiama, kad būtų atlyginta žala, susidariusi dėl patirtų nuostolių ir negauto pelno dėl to, kad perdirbėjai negalėjo patenkinti savo apsirūpinimo žaliavomis poreikių ir turėjo mokėti importo muitus. Taigi, šios žalos atlyginimas nesutampa su prašymu panaikinti ginčijamus reglamentus siektais tikslais.
Tokiomis aplinkybėmis reikalavimų dėl panaikinimo nepriimtinumas negali automatiškai lemti reikalavimų dėl žalos atlyginimo nepriimtinumo.
Be to, dėl reikalavimų dėl žalos atlyginimo Komisija nenurodo jokio savarankiško nepriimtinumo pagrindo.
Dėl įstojimo į bylą paaiškinime esančio Tarybos teiginio, kad reikalavimų dėl panaikinimo nepriimtinumas reikalavimus dėl žalos atlyginimo akivaizdžiai padaro nepagrįstus, reikia pasakyti, kad Komisija neprašė panaikinti pastarųjų reikalavimų kaip nepagrįstų. Todėl toks Tarybos, kaip į bylą įstojusios šalies, nurodytas savarankiškas reikalavimas yra nepriimtinas.
Remiantis tuo darytina išvada, kad nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas turi būti atmestas, kiek jis yra susijęs su reikalavimais dėl žalos atlyginimo.
Dviejų savarankiškų teisių gynimo priemonių atveju priimant sprendimą dėl nepriimtinumo pagrindo ieškinį galima pripažinti iš dalies nepriimtinu, kiek jis susijęs su prašymu dėl panaikinimo, tačiau konstatuoti, kad jis lieka nagrinėtinas dėl prašymo dėl žalos atlyginimo (šiuo klausimu žr. 1993 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo nutarties
Van Parijs ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
,
C-257/93, Rink. p. I-3335, 14
ir 15 punktus).
Reikia konstatuoti, kad ieškinys lieka nagrinėtinas, kiek juo siekiama žalos atlyginimo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi ieškinys lieka nagrinėtinas, kiek juo siekiama žalos atlyginimo, klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą reikia atidėti.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti kaip nepriimtiną ieškinį, kiek juo prašoma panaikinti 2011 m. kovo 3 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 222/2011, kuriuo nustatomos išimtinės priemonės dėl nekvotinio cukraus ir izogliukozės išleidimo į Sąjungos rinką taikant sumažintą pertekliaus mokestį 2010–2011 prekybos metais, 2011 m. kovo 23 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 293/2011, kuriuo nustatomas turimo nekvotinio cukraus kiekio pardavimo Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį paskirstymo koeficientas, atmetamos paskesnės paraiškos turimą nekvotinio cukraus kiekį parduoti Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį ir baigiamas turimo nekvotinio cukraus kiekio pardavimo Sąjungos rinkoje taikant sumažintą pertekliaus mokestį paraiškų teikimo laikotarpis, 2011 m. kovo 28 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 302/2011, kuriuo 2010–2011 prekybos metais leidžiama pradėti naudoti susidarius ypatingoms sąlygoms importuojamo cukraus tam tikro kiekio tarifinę kvotą, ir 2011 m. balandžio 19 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 393/2011, kuriuo nustatomas paskirstymo koeficientas 2011 m. balandžio 1‐7 d. pateiktoms importo licencijos paraiškoms dėl cukraus produktų pagal tam tikras tarifines kvotas ir sustabdomas tokių licencijos paraiškų teikimas.

2.
Atmesti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, kiek jis susijęs su prašymu atlyginti žalą.

3.
Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

Papasavvas
Vadapalas
O’Higgins
Paskelbta 2013 m. birželio 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.