CELEX: 62009TJ0262
Bendrijos prekių ženklas
Protesto procedūra
Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR paraiška
Santykinis atmetimo pagrindas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis
VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienas iš jos apeliacinių tarnybų sprendimų, vykdymas
Teisė į gynybą
Pareiga motyvuoti
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalis, 65 straipsnio 6 dalis, 75 ir 76 straipsniai

Ginčo aplinkybės
1995 m. gegužės 19 d. įstojusi į bylą šalis
DEF‑TEC Defense Technology GmbH
ir bendrovė
Defense Technology Corporation of America
, įsteigta pagal Vajomingo valstijos (JAV) teisę (toliau – Vajomingo bendrovė), sudarė platinimo sutartį, pagal kurią pirmoji
įsipareigojo, be kita ko, perleisti 50 % savo akcijų fiziniam ar juridiniam asmeniui, kuris priklausė ir kurį paskyrė antroji
bendrovė, ir platinti Europoje tokias jos prekes, kaip gynybai skirti aerozolio balionėliai, už 10 % komisinių iš visų pardavimų
ir už kredito liniją (toliau – 1995 m. gegužės 19 d. sutartis).
1996 m. birželio 1 d. Vajomingo bendrovės generalinis direktorius bendrovės vardu paskelbė, kiek tai susiję su žodiniais ir
vaizdiniais prekių ženklais FIRST DEFENSE ir FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, kad visiškai atsisako Europos teritorijoje
visų bendrovės turimų teisių, ir leido registruoti šiuos prekių ženklus, tai Europoje planavo padaryti įstojusi į bylą šalis.
1996 m. rugpjūčio 23 d. ieškovė
Safariland LLC
, anksčiau vadinusis
Defense Technology Corporation of America
, perpirko Vojamingo bendrovės turtą. Į šį perleidimą įėjo komercinis pavadinimas
Defense Technology Corporation of America
, JAV įregistruoti prekių ženklai, kuriuos turėjo Vajomingo bendrovė, ir gynybai skirtų aerozolio balionėlių linija.
Iki 1997 m. birželio mėn. įstojusi į bylą šalis iš ieškovės gaudavo gynybai skirtus aerozolio balionėlius FIRST DEFENSE ir
platindavo juos Europoje savo vardu. Ieškovės ir įstojusios į bylą šalies santykiai nutrūko 1997 m. vasarą ar tų pačių metų
rudens pradžioje.
1997 m. rugsėjo 16 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94
dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas
2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)), pateikė Vidaus rinkos
derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.
Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo šis vaizdinis prekių ženklas FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR (toliau – ginčijamas
prekių ženklas):
Prekės, dėl kurių pateikta paraiška įregistruoti, priklausė peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 5, 8 ir 13 klasėms ir pagal kiekvieną iš
šių klasių prekės atitiko tokį aprašymą:
–        „farmacijos, veterinarijos ir higienos preparatai; dietiniai produktai medicinos reikmėms, kūdikių maistas; pleistrai, tvarsliava;
dantų plombavimo ir dantų išlajų gamybos medžiagos; dezinfekavimo preparatai; kenkėjų naikinimo preparatai; fungicidai, herbicidai“,
priklausantys 5 klasei,
–        „įrankiai ir padargai (rankiniai); peiliai, šaltieji ginklai; skustuvai“, priklausantys 8 klasei,
–        „šaudmenys, sviediniai, dirginančių dujų purkštuvai, kiti puolimui arba gynybai skirti ginklai“, priklausantys 13 klasei.
1998 m. gruodžio 7 d. Bendrijos prekių ženklo paraiška paskelbta
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 93/1998.
1999 m. kovo 8 d., remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis), ieškovė pateikė
protestą dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo šio sprendimo 7 punkte nurodytoms prekėms.
Savo protestą ieškovė grindė būtent Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 3 dalimi (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalis) tvirtindama, kad įstojusi į bylą šalis buvo jos atstovė, kaip ji suprantama pagal minėtą nuostatą, ir kad pastaroji
be jos sutikimo pateikė paraišką įregistruoti žymenį, beveik tapatų tokiems JAV įregistruotiems prekių ženklams:
–        žodiniam prekių ženklui FIRST DEFENSE, kuris įregistruotas Nr. 1 763 666 „gynybai skirtam nesprogstamajam ginklui, kurį sudaro
aerozolio balionėliai, pripildyti organinių dirginančių dujų“, priklausančiam 13 klasei,
–        toliau pavaizduotam vaizdiniam prekių ženklui, sudarytam iš skrendančio erelio paveiksliuko, kuris įregistruotas Nr. 1885 967
„gynybai skirtam nesprogstamajam ginklui, kurį sudaro aerozolio balionėliai, pripildyti organinių dirginančių dujų“, priklausančiam
13 klasei:
–        toliau pavaizduotam vaizdiniam prekių ženklui „def‑tec products“, pavaizduotam trikampės figūros viduryje, kuris įregistruotas
Nr. 1792 165 kai kurioms 13 klasei priklausančioms prekėms:
2002 m. kovo 21 d. sprendimu Protestų skyrius iš dalies patenkino protestą tiek, kiek jis buvo grindžiamas Reglamento Nr. 40/94
8 straipsnio 3 dalimi ir kiek jis buvo susijęs su 8 klasei priklausančiais „šaltaisiais ginklais“ ir 13 klasei priklausančiais
„šaudmenimis, sviediniais, dirginančiais dujų purkštuvais, kitais puolimui arba gynybai skirtais ginklais“.
2002 m. gegužės 21 d. įstojusi į bylą, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–59 straipsniais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009
58–64 straipsniai), VRDT pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2004 m. lapkričio 8 d. sprendimu (toliau – 2004 m. sprendimas) VRDT antroji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją ir priteisė
iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
2005 m. sausio 12 d. Teismo kanceliarijoje pateiktu ieškiniu įstojusi į bylą šalis pareiškė ieškinį dėl 2004 m. sprendimo,
įregistruotą numeriu T‑6/05.
Savo 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimu
DEF‑TEC Defense Technology prieš VDRT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR)
(T‑6/05, Rink. p. II‑2671, toliau – Teismo sprendimas), Teismas panaikino 2004 m. sprendimą.
Teismo sprendimo 39 punkte konstatuota, jog „kadangi šiuo atveju [įstojusi į bylą šalis] Pirmosios instancijos teisme neginčijo
savo, kaip prekių ženklo savininko atstovo, statuso, [reikėjo] nustatyti, ar [įstojusi į bylą šalis] buvo gavusi prekių ženklo
savininko sutikimą, leidžiantį pateikti planuojamą paraišką įregistruoti“.
Teismo sprendimo 46 punkte priminta, kad „tuo metu, kai buvo padarytas 1996 m. birželio 1 d. pareiškimas, [įstojusi į bylą
šalis] ir Vajomingo bendrovė buvo susijusios realiais ir veiksmingais komerciniais santykiais, o tai [galėjo] paaiškinti,
kodėl ankstesnis savininkas nusprendė duoti šį sutikimą be finansinio atlygio“. Teismas pridūrė, kad „bet kuriuo atveju vien
aplinkybė, kad toks susitarimas yra neįprastas, negali paneigti, kaip manė Apeliacinė taryba, iš tikrųjų duoto sutikimo galiojimo“.
Teismo sprendimo 48 punkte konstatuota, kad 1996 m. birželio 1 d. pareiškime buvo aiškus, tikslus ir nesąlygiškas sutikimas.
Kadangi prekių ženklo savininkas pasikeitė laikotarpiu tarp sutikimo ir Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo, Teismas
nusprendė, kad reikėjo nustatyti, ar sutikimas galiojo ir ar įstojusi į bylą šalis galėjo juo remtis.
Be to, Teismo sprendimo 49 punkte Teismas nurodė, jog „Apeliacinė taryba, klaidingai nusprendusi, kad 1996 m. birželio 1 d.
pareiškime nėra aiškaus, tikslaus ir nesąlygiško sutikimo, leidžiančio [įstojusiai į bylą šaliai] pateikti paraišką įregistruoti
nurodytą prekių ženklą, nekėlė klausimo, ar minėtas sutikimas galiojo ir po Vajomingo bendrovės turto perpirkimo“. Teismas
patikslino, jog „kadangi šis klausimas, atsakymas į kurį tiesiogiai susijęs su teise, kurią reikėtų taikyti šalių teisiniams
ir komerciniams santykiams, nebuvo keliamas per visą procedūrą VRDT, [jis] neturi pareikšti nuomonės jo atžvilgiu“.
Galiausiai Teismas savo sprendimo 50 punkte konstatavo, kad „Apeliacinė taryba turėjo, atsižvelgiant į [1995 m. gegužės 19 d.
sutarties] šalių teisiniams ir komerciniams santykiams taikytiną teisę, patikrinti, ar minėti santykiai iš tikrųjų išliko
ir, jei taip, kokia apimtimi ir po Vajomingo bendrovės turto perpirkimo ta prasme, kad [ieškovė] perėmė ankstesnio prekių
ženklo savininko teises ir galbūt pareigas“. Iš to Teismas padarė išvadą, kad „atsižvelgdama į tai, ji turėjo būtent nustatyti,
ar 1996 m. birželio 1 d. [įstojusios į bylą šalies] gautas sutikimas galiojo ir po Vajomingo bendrovės turto perpirkimo“ ir
kad „esant teigiamam atsakymui ji turėjo patikrinti, ar paraiškos įregistruoti nurodytą prekių ženklą pateikimo dieną [ieškovei]
šis sutikimas buvo privalomas“. Galiausiai Teismas nusprendė, jog „darant prielaidą, kad [ieškovei] minėtas sutikimas nebebuvo
privalomas, Apeliacinė taryba turėjo įvertinti, ar ieškovė galėjo remtis teisėtu pagrindu, galinčiu kompensuoti sutikimo nebuvimą“.
Todėl Teismas panaikino 2004 m. sprendimą, kiek Apeliacinė taryba nepripažino 1996 m. birželio 1 d. sutikimo galiojimo.
2007 m. vasario 16 d. sprendimu VRDT apeliacinių tarybų pirmininkai paskyrė bylą nagrinėti iš naujo Ketvirtajai apeliacinei
tarybai. Byla įregistruota numeriu R 0493/2002‑4.
2009 m. gegužės 4 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Ketvirtoji apeliacinė taryba panaikino 2002 m. kovo 21 d.
Protestų skyriaus sprendimą, atmetė protestą ir nurodė ieškovei padengti bylinėjimosi išlaidas.
Iš esmės, pirma, dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, Apeliacinė taryba konstatavo, kad ginčijamas prekių ženklas buvo
labai panašus į du iš trijų JAV įregistruotų prekių ženklų – į prekių ženklus Nr. 1885967 ir Nr. 1763666 (toliau – ankstesni
prekių ženklai), kadangi jame buvo jų skiriamieji elementai, t. y. erelio paveiksliukas ir užrašas „first defense“. Be to,
Apeliacinė taryba nusprendė, kad tam tikroms prekėms, dėl kurių patenkintas protestas, t. y. „dirginančių dujų purkštuvai“
ir „kiti puolimui arba gynybai skirti ginklai“, buvo skirti ankstesni prekių ženklai. Tačiau, jos teigimu, prekės „šaltieji
ginklai ir šaudmenys“, kurioms skirti ankstesni prekių ženklai, negalėjo būti palyginami su prekių ženklu, kuris apėmė prekes,
nurodytas 1995 m. gegužės 19 d. sutartyje, t. y. gynybai skirti aerozolio balionėliai su pipirais. Iš tikrųjų, nors gynybai
skirtų aerozolio balionėlių su pipirais paskirtis atbaidyti užpuolikus, fiziškai jų labai nesužalojant, įstojusios į bylą
šalies prekės „šaltieji ginklai, šaudmenys ir sviediniai“ buvo arba ginklai, arba prekės, naudojamos šaunamuosiuose ginkluose.
Apeliacinė taryba nusprendė, kad Protestų skyrius savo sprendime nenurodė, kodėl dėl ankstesnių prekių ženklų buvo galima
atmesti įstojusios į bylą šalies pateiktą Bendrijos prekių ženklo paraišką prekėms „šaltieji ginklai, šaudmenys ir sviediniai“.
Be to, pažymėjusi, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalimi teikiama apsauga apėmė ne tik prekes ir paslaugas, tapačias
nurodyto ankstesnio prekių ženklo savininko prekėms, bet ir prekes ir paslaugas, kurios su jomis glaudžiai susijusios arba
lygiavertės ekonominiu požiūriu, Apeliacinė taryba padarė išvadą, jog šioje byloje prekėms, kaip antai šaltieji ginklai ir
šaudmenys, ši nuostata nebuvo skirta, nes jomis ankstesnių prekių ženklų savininkas akivaizdžiai neprekiavo.
Antra, kalbant apie atstovavimo santykį, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, Apeliacinė
taryba nusprendė, kad jai privalomas buvo tik Teismo sprendime esantis santykio tarp Vajomingo bendrovės ir įstojusios į bylą
šalies pagal 1995 m. gegužės 19 d. sutartį kvalifikavimas, t. y. „pagrindinės bendrovės–atstovo santykis“, kaip jis suprantamas
pagal tą nuostatą. Tačiau ji nusprendė nesanti įpareigota Teismo išvadų dėl iš to kylančių pasekmių, t. y. po to, kai ieškovė
perpirko Vajomingo bendrovės turtą.
Apeliacinės tarybos teigimu, protesto pagrindas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį turi būti atmestas, nes
ieškovės ir įstojusios į bylą šalies atstovavimo santykiai nepasireiškė niekaip kitaip kaip tik per iki šiol tarp įstojusios
į bylą šalies ir Vajomingo bendrovės buvusių komercinių santykių tęstinumą. Atsižvelgiant į tai, kad įstojusiai į bylą šaliai
duotas sutikimas nebuvo atšauktas, klausimas, ar galima juo remtis prieš ieškovę, yra nereikšmingas. Be to, kaip ir atstovavimo
santykis tarp Vajomingo bendrovės ir įstojusios į bylą šalies, juo vadovaujantis gautas sutikimas ir toliau turėjo pasekmių
net šiems santykiams nutrūkus. Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad teisės pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį
kilo iš itin glaudaus bylos šalių santykio, o ne dėl to, kad teisės į prekių ženklus priklausė savininkui. Todėl ieškovė negali
remtis šia nuostata pažeisdama sutikimą, kuris nebuvo atšauktas, nurodydama save kaip ankstesnių prekių ženklų savininko teisių
perėmėją, nes šių prekių ženklų perleidimu jai nebuvo galima suteikti daugiau teisių nei jų turėjo ankstesnis jų savininkas.
Apeliacinės tarybos nuomone, ieškovė tai galėjo daryti tik tuo atveju, jeigu ji pati būtų tapusi pagrindine įstojusios į bylą
šalies bendrove. Ieškovė neteigia, kad yra koks nors santykis tarp protesto procedūros šalių ir tokių ryšių negalima nustatyti
dėl to, kad ieškovė elgėsi tarsi nebūtų įvykęs joks turto perleidimas. Tam reikia, kad ieškovė įrodytų, jog įstojusi į bylą
šalis žinojo, kad ji turėjo verslo ryšių su kita bendrove.
Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad, net darant prielaidą, jog įstojusi į bylą šalis gali būti laikoma ieškovės atstove,
jos veiksmus galima pateisinti, nes tai, kad ieškovė nuolat elgėsi taip, tarsi nebuvo jokio perleidimo, ir tai, kad ji nesudarė
naujos komercinės sutarties su kita šalimi ir formaliai neatšaukė savo pirmtakės sutikimo, įstojusiai į bylą šaliai sudarė
pakankamai priežasčių manyti, kad ji turėjo teisę pateikti prekių ženklo paraišką savo vardu.
Konstatavusi, kad nebuvo galima patenkinti protesto vien ieškovės nurodytu Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pagrindu,
Apeliacinė taryba išnagrinėjo visas ankstesnes teises ir protesto pagrindus, kuriuos pagrįstai nurodė ieškovė, t. y. plačiai
žinomi prekių ženklai pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį. Ji nusprendė juos atmesti ir dėl to – atmesti visą
protestą.

Šalių reikalavimai
Ieškovė Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Per teismo posėdį ieškovė papildė savo reikalavimus prašydama bylinėjimosi išlaidas priteisti ir iš įstojusios į bylą šalies,
kaip ir iš VRDT.

Dėl teisės
Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodo tris pagrindus dėl, pirma, Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pažeidimo,
antra, šio reglamento 65 straipsnio 6 dalies pažeidimo ir to paties reglamento 63 straipsnio 2 dalies ir 75 bei 76 straipsnių
pažeidimo.
Vieną po kito reikia išnagrinėti antrąjį, pirmąjį ir trečiąjį ieškinio pagrindus.
1.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo dėl Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalies pažeidimo

Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalį, nes nesilaikė Teismo sprendimo
rezoliucinės dalies, vadinasi – nepaisė jo reikšmės. Jos nuomone, pagal šią nuostatą Apeliacinė taryba privalėjo padaryti
tinkamas išvadas iš Teismo sprendimo rezoliucinės dalies ir iš pagrindų, kuriais ji buvo paremta, nepakeisdama ir neperrašydama
juose nurodytų vertinimų. Ieškovės teigimu, jeigu Apeliacinė taryba būtų tinkamai vadovavusis Teismo sprendimo sąvokomis ir
„gairėmis“ ir, be to, išsprendusi jo iškeltus klausimus, ji būtų patenkinusi jos reikalavimus.
Ieškovė mano, jog tai, kad Teismas aiškiai pažymėjo, jog Apeliacinė taryba turėjo visų pirma nustatyti, ar 1996 m. birželio
1 d. gautas sutikimas išliko perpirkus Vajomingo bendrovės turtą, turėjo paskatinti Apeliacinę tarybą prašyti protesto procedūros
šalių pateikti savo nuomonę klausimais, kurie aiškiai iškelti Teismo sprendime. Smulkiai neišnagrinėjusi Teismo nurodytų klausimų
ir – dar daugiau – neatsižvelgusi į atstovavimo ryšį, Apeliacinė taryba pažeidė gero administravimo principą ir viršijo savo
įgaliojimus, jai suteiktus atitinkamomis Reglamento Nr. 207/2009 nuostatomis.
VRDT ginčija ieškovės argumentus.

Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalį reikalaujama, kad VRDT imtųsi Europos Sąjungos Teismo sprendimams vykdyti
būtinų priemonių.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teismo sprendimas dėl panaikinimo veikia
ex tunc
ir todėl panaikintas aktas atgaline data išnyksta iš teisės sistemos (žr. 2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Kaul prieš VRDT – Bayer (ARCOL),
T‑402/07, Rink. p. II‑737, 21 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Iš šios teismo praktikos taip pat matyti, jog tam, kad laikytųsi teismo sprendimo dėl panaikinimo ir jį visiškai įvykdytų,
institucija, kuri buvo priėmusi panaikintą aktą, privalo atsižvelgti ne tik į teismo sprendimo rezoliucinę dalį, bet ir į
ją lėmusius motyvus, kurie yra būtinas teismo sprendimo pagrindas, nes motyvai būtini, kad būtų tiksliai nustatyta rezoliucinėje
dalyje išdėstyto sprendimo esmė. Būtent šioje motyvuojamojoje dalyje tiksliai nurodoma nuostata, kurios neteisėtumas nagrinėjamas,
ir tiksliai atskleidžiamos priežastys, dėl kurių rezoliucinėje dalyje konstatuojamas jos neteisėtumas ir į kurias turi atsižvelgti
atitinkama institucija, pakeisdama panaikintą aktą kitu (žr. minėto Sprendimo
ARCOL
22 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Nagrinėjamu atveju panaikinus 2004 m. sprendimą įstojusios į bylą šalies Apeliacinei tarybai pateikta apeliacija buvo nagrinėjama
iš naujo. Siekdama atlikti iš Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies kylančią pareigą imtis priemonių Teismo sprendimui
įvykdyti, VRDT turėjo užtikrinti, kad dėl apeliacijos būtų priimtas naujas Apeliacinės tarybos sprendimas. Taip ir buvo padaryta,
nes byla buvo perduota Ketvirtajai apeliacinei tarybai, kuri priėmė ginčijamą sprendimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
ARCOL
23 punktą).
Ieškovė neginčija bylos perdavimo Ketvirtajai apeliacinei tarybai teisėtumo. Tačiau ji nurodo, jog ši Apeliacinė taryba visų
pirma turėjo nustatyti, ar 1996 m. birželio 1 d. gautas sutikimas išliko perpirkus Vajomingo bendrovės turtą.
Reikia pažymėti, kad šioje byloje Teismas savo sprendime neišdėstė pozicijos dėl to, ar tarp protesto procedūros šalių buvo
atstovavimo santykis, kuris pateisintų Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies taikymą. Iš tikrųjų, kaip jau minėta
šio sprendimo 16 punkte, Teismas nusprendė, jog kadangi įstojusi į bylą šalis neginčijo savo, kaip prekių ženklo savininko
atstovės, statuso, reikėjo nustatyti, ar ji buvo gavusi prekių ženklo savininko sutikimą, leidžiantį pateikti planuojamą paraišką
įregistruoti.
Reikia konstatuoti, kad, vadovaujantis VRDT ginama pozicija, Teismui pateiktas klausimas ne dėl to, ar tarp protesto procedūros
šalių buvo atstovavimo santykis, o dėl to, ar buvo gautas sutikimas, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalį. Todėl jis savo iniciatyva negalėjo nagrinėti pirmosios iš šioje nuostatoje minimų taikymo sąlygų.
Vadinasi, negalima sutikti, kaip tvirtina ieškovė, kad nesant protesto procedūros šalių ginčo dėl to, ar tarp jų buvo atstovavimo
santykis, Teismas pats nusprendė, kad toks ryšis buvo, o esant tokiai prielaidai Apeliacinė taryba privalėjo laikytis tokio
aiškinimo ir pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalį, netaikydama to paties reglamento 8 straipsnio 3 dalies.
Net jeigu savo sprendimo 48 punkte Teismas patvirtino, jog „minėtą datą“ buvo gautas aiškus, tikslus ir nesąlygiškas sutikimas,
tai neturėjo jokios įtakos santykio tarp protesto procedūros šalių kvalifikavimui. Kaip nurodė VRDT, nagrinėjamą sutikimą
davė pagrindinė bendrovė savo atstovei 1996 m. birželio 1 d., įgyvendinant komercinius santykius pagal platinimo sutartį.
Būtent dėl šio santykio Teismas ir padarė išvadą, kad buvo aiškus, tikslus ir nesąlygiškas sutikimas, kaip jis suprantamas
pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį.
Nors neginčijama, kad ši nuostata galėjo būti taikoma šiam santykiui, to negalima pasakyti apie santykį tarp protesto procedūros
šalių. Tai, kad nustatyta, jog toks sutikimas buvo duotas, ieškovei nesuteikė jokios teisės ir neleido jai automatiškai savo
naudai remtis atstovavimo santykiu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį. Šiuo klausimu
reikia priminti, kad Teismas savo poziciją dėl sutikimo išdėstė tik kaip Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies taikymo
sąlygą. Kalbant apie tai, ar ieškovė buvo įpareigota dėl šio sutikimo, kurio pati nedavė ir kuris gautas pagal sutartį, kurios
šalimi ji pati nebuvo, pasakytina, jog reikėjo išnagrinėti klausimą, ar sutartiniai 1995 m. gegužės 19 d. sutarties šalių
santykiai perleisti ieškovei perleidžiant turtą, ir šį klausimą reikėjo spręsti vadovaujantis teise, taikytina turto perleidimo
sutarčiai.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Apeliacinė taryba turėjo išnagrinėti visas sąlygas, keliamas Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalyje, įskaitant tas, kurios susijusios su atstovavimo santykiu, kuris buvo būtina išankstinė sąlyga šiam sutikimui, atsižvelgdama
į santykį tarp naujojo prekių ženklo savininko ir įstojusios į bylą šalies (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
ARCOL
38 punktą). Todėl, priešingai ieškovės tvirtinimams, Apeliacinė taryba ėmėsi priemonių Teismo sprendimui įvykdyti.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nagrinėjusi, ar buvo atstovavimo santykis, Apeliacinė taryba nepažeidė Reglamento Nr. 207/2009
65 straipsnio 6 dalies.
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
2.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pažeidimo

Šalių argumentai
Iš esmės ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, nes nesutiko, jog šia
nuostata ieškovei suteikiama teisė pareikšti protestą dėl to, kad įstojusi į bylą šalis savo vardu registruotų Bendrijos prekių
ženklą.
Pirma, kalbant apie minėtoje nuostatoje nurodytas prekes, pažymėtina, jog ieškovė laikosi nuomonės, kad „šaltieji ginklai,
šaudmenys ir sviediniai“ yra panašūs į ankstesniais prekių ženklais žymimas prekes, atsižvelgiant į jų pobūdį, nes šios prekės
susijusios su asmenų apsauga, ir į jų paskirtį bei platinimo kanalus.
Antra, kalbant apie pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį reikalaujamą sutikimą, pasakytina, jog ieškovė tvirtina,
kad Apeliacinė taryba suklydo, nesutikusi, kad po ankstesnio prekių ženklo savininko, t. y. Vajomingo bendrovės, turto perleidimo
nebeliko jo sutikimo, todėl jis ieškovei nebebuvo privalomas. Ji tvirtina, kad nesant jokio sutikimo ar paminėjimo, susijusio
su daiktinėmis teisėmis į prekių ženklus, ji juos įgijo tokius, kokie buvo įrašyti į registrą ir turto perleidimo sutartį.
Todėl ieškovė tvirtina, kad ankstesnio šių prekių ženklų savininko sutikimas jai nėra privalomas, nes prekių ženklo paraiška
pateikta tik po to, kai jai perleisti prekių ženklai. Be to, ji tvirtina, kad bet kuriuo atveju Vajomingo bendrovės prezidento
1996 m. birželio 1 d. pareiškime tiesiog atsisakyta prieštarauti, kad jos atstovė atitinkamoje teritorijoje pateiktų prekių
ženklo paraišką, ir šis pareiškimas kėlė pasekmes tik turto perleidimo sutarties šalimis.
Be to, ieškovė nurodo, jog neperėmusi Vajomingo bendrovės, kuri ir toliau egzistavo, ji yra tiesiog tretysis asmuo šios bendrovės,
kurios dalį turto, tarp kurio buvo ir ankstesni prekių ženklai, ji įsigijo, atžvilgiu. Įstojusi į bylą šalis, beje, nepateikė
įrodymų, kad ji gavo ieškovės sutikimą įregistruoti ginčijamą prekių ženklą ir nesant tokio sutikimo ji neturėjo jokio pagrindo
to daryti.
Galiausiai ieškovė tvirtina, kad nors ir buvo duotas sutikimas, jo pasekmės galiojo tik tiek, kiek truko atstovavimo santykis,
kuriam pasibaigus sutikimas automatiškai atšauktas, tuo pačiu kaip ir atstovavimo santykis, vadovaujantis principu
rebus sic stantibus
. Ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nusprendusi, jog įstojusi į bylą šalis nebuvo
gavusi nurodymų dėl to, kad prekių ženklo savininkas neleido registruoti prekių ženklo, atsižvelgiant į tai, kad ji padavė
protestą dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos paraiškos.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors Apeliacinė taryba atmetė apeliaciją dėl visų ieškovės šiame ieškinyje nurodytų pagrindų,
ieškovė ginčija tik tą ginčijamo sprendimo dalį, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimu.
Sprendimas tapo galutinis, kiek Apeliacinė taryba juo atmetė protesto pagrindą dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies
pažeidimo dėl gerai žinomų prekių ženklų ir neįregistruotų prekių ženklų FIRST DEFENSE AND DESIGN ir FIRST DEFENSE, bei komercinio
pavadinimo FIRST DEFENSE.
Toliau reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių
ženklas neregistruojamas, jeigu prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis savo vardu be savininko sutikimo paduoda paraišką
įregistruoti prekių ženklą, išskyrus atvejus, kai atstovas ar patikėtinis pagrindžia savo veiksmus.
Iš šios nuostatos formuluotės matyti, jog tam, kad remiantis šiuo pagrindu protestas būtų patenkintas, reikia, kad, pirma,
protestą pateikusi šalis būtų ankstesnio prekių ženklo savininkė, antra, prekių ženklo pareiškėjas būtų arba būtų buvęs prekių
ženklo savininko atstovas ar patikėtinis, trečia, prašymas būtų pateiktas atstovo ar patikėtinio vardu be savininko sutikimo
ir, ketvirta, kad paraiška daugiausia būtų susijusi su tapačiais ar panašiais žymenimis ir prekėmis. Šios sąlygos yra kumuliacinės.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šioje byloje tenkinamos Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje išvardytos sąlygos.
Dėl pirmosios sąlygos, susijusios su ankstesnių prekių ženklų nuosavybės teise
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ieškovė, perpirkusi Vajomingo bendrovės turtą, įsigijo Amerikos prekių ženklus, tarp kurių
buvo prašomas įregistruoti prekių ženklas. Vadinasi, ji yra ankstesnių prekių ženklų savininkė, kaip tai suprantama pagal
Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, o šios aplinkybės įstojusi į bylą šalis neginčija.
Dėl antrosios sąlygos, susijusios su atstovavimo santykiu
Dėl žodžių „atstovas“ ir „patikėtinis“, įrašytų Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje, pasakytina, kad vadovaujantis
tuo, kas numatyta gairėse dėl protesto procedūros VRDT, kalbant apie neleistiną paraiškos pateikimą, kurį atlieka prekių ženklo
savininko atstovai, šiuos žodžius reikia aiškinti plačiai, kad aiškinimas apimtų visų rūšių santykius, grindžiamus sutartimi,
pagal kurią viena iš šalių atstovauja kitos šalies interesams, nesvarbu, kaip kvalifikuojami sutartiniai santykiai tarp savininko
ar įgaliotinio ir prekių ženklo paraišką pateikusio asmens.. Remiantis šiomis gairėmis, siekiant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalies tikslų pakanka, kad tarp šalių būtų komercinio bendradarbiavimo sutartis, pagal kurią sukuriami pasitikėjimo santykiai,
pareiškėjui – aiškiai ar implicitiškai – nustatant bendro pobūdžio pasitikėjimo ar lojalumo pareigą, kiek tai susiję su prekių
ženklo savininko interesais. Vis dėlto taip pat reikia, kad tarp šalių būtų sudaryta sutartis. Jeigu pareiškėjas veikia visiškai
nepriklausomai, nesant jokių santykių su savininku, jis negali būti laikomas atstovu, kaip jis suprantamas pagal šio reglamento
8 straipsnio 3 dalį. Vadinasi, eilinis savininko pirkėjas ar klientas negali būti laikomas „atstovu“ ar „patikėtiniu“ siekiant
šio reglamento 8 straipsnio 3 dalies tikslų, nes jie neturi jokios ypatingos pasitikėjimo pareigos prekių ženklo savininko
atžvilgiu.
Kalbant apie sutartinių santykių nutrūkimą tuo metu, kai pateikiama prekių ženklo paraiška, pasakytina, jog, o tai irgi matyti
iš minėtų gairių, nebūtina, kad tebegaliotų tarp šalių sudaryta sutartis tuo metu, kai pateikiama prekių ženklo paraiška,
ir kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis taip pat taikoma sutartims, kurios baigė galioti iki Bendrijos prekių
ženklo paraiškos pateikimo dienos, su sąlyga, kad praėjęs laiko tarpas būtų toks, kad būtų galima teisėtai manyti, jog pateikiant
Bendrijos prekių ženklo paraišką tebebuvo pasitikėjimo ir konfidencialumo pareiga. Šiuo plačiu Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalies aiškinimu siekiama apsaugoti prekių ženklų savininką net ir nutrūkus sutartiniams santykiams, iš kurių kilo pasitikėjimo
pareiga.
Nors šioje byloje savo ieškinyje ieškovė, panašu, ir ginčija Apeliacinės tarybos išvadą, kad tarp protesto proceso šalių nebebuvo
jokių atstovavimo santykių, kaip jie suprantami pagal minėto reglamento 8 straipsnio 3 dalį, konstatuotina, jog ji nepateikia
jokių argumentų savo pozicijai šiuo klausimu pagrįsti. Ji tiesiog nurodo, kad Teismo sprendimo 39 punkte „labai teisingai
nuspręsta, jog atstovavimo santykis buvo ir kad dėl to šalys nesiginčijo“. Vis dėlto šis argumentas negali būti priimtinas
atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmesniuose 45 ir 46 punktuose.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog, kaip teisingai nusprendė Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 41 punkte, įrodinėjimo, jog
egzistavo atstovavimo santykis, pareiga teko ieškovei. Konstatuotina, jog per protesto procedūrą ieškovė dėl tokio santykio
nepateikė jokių įrodymų. Nors, žinoma, ieškovė pristatė jai adresuotas faktūras ir užsakymų formas, kuriomis remiantis kitomis
aplinkybėmis ir būtų galima preziumuoti, jog tarp protesto procedūros šalių buvo sudaryta komercinė sutartis, vis dėlto šie
dokumentai rodo ne tai, kad įstojusi į bylą šalis veikė ieškovės naudai, o tiesiog patvirtina pardavėjo ir pirkėjo santykį,
kuris galėjo susiklostyti iš anksto nesudarant sutarties tarp jų. Tokio santykio nepakanka norint taikyti Reglamento Nr. 207/2009
8 straipsnio 3 dalį.
Lygiai taip pat priesaika patvirtinto ir pasirašyto
Defense Technology Corporation of America
generalinės direktorės pareiškimo, kurį protesto procedūroje pateikė ieškovė ir kuriuo remiantis ši bendrovė sutapo su Vajomingo
bendrove, nepakanka įrodyti, kad tarp protesto procedūros šalių buvo susiklostę tam tikri santykiai. Tiesą sakant, tai, kad
ieškovė tęsė Vajomingo bendrovės veiklą tuo pačiu pavadinimu, matyti tik iš turto perleidimo, į kurį pateko ir turto perleidėjo
komercinių pavadinimų perėmimas. Nors susidaro įspūdis, jog kalbama apie tą pačią bendrovę, to nepakanka, kad būtų nustatyta,
jog egzistavo veiksmingi ieškovės ir įstojusios į bylą šalies komerciniai santykiai, prilygintini tokiems santykiams, kokie
paprastai egzistuoja tarp pagrindinės bendrovės ir jos atstovės.
Todėl darytina išvada, jog, kaip ginčijamo sprendimo 45 punkte nurodė Apeliacinė taryba, šios informacijos nepakanka, kad
būtų konstatuotas atstovavimo santykis, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį. Be to, per
protesto procedūrą ieškovė neteigė, kad su įstojusia į bylą šalimi buvo sudaryta nauja sutartis.
Nesant įrodymų, kad tarp protesto procedūros šalių konstatuoti tokie komerciniai santykiai, kokie paprastai egzistuoja tarp
pagrindinės bendrovės ir jos atstovės, ir įrodymų, kad įstojusi į bylą šalis veikė ieškovės naudai, o ne savarankiškai, Apeliacinė
taryba padarė teisingą išvadą, kad tokių santykių nebuvo ir dėl to Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis netaikoma.
Net darant prielaidą, kad įstojusios į bylą šalies gautas sutikimas baigė galioti tuo metu, kai perduotas atstovavimo santykis,
dėl kuriuo pats susitikimas ir buvo duotas, tai niekaip nepaveikia ginčijamo sprendimo teisėtumo ir, visų pirma, to fakto,
kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalimi ieškovė negalėjo remtis, atsižvelgiant į tai, kad nebuvo atstovavimo santykio
tarp jos ir įstojusios į bylą šalies, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
Kalbant apie sutartinių santykių tarp 1995 m. gegužės 19 d. sutarties šalių perleidimą ieškovei, primintina, kad turto perleidimo
sutartis reiškia ir teisių bei pareigų perleidimą iš perleidėjo įgijėjui. Šioje byloje iš turto perleidimo sutarties matyti,
kad tarp šių teisių buvo ir ankstesni prekių ženklai, kurių savininke tapo ieškovė. Sutartyje neminima platinimo sutartis
su įstojusia į bylą šalimi nei tai, kad buvo teisės į prekių ženklus. Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 35 punkte padarė
išvadą, jog „ieškovė neleidžia suprasti, kad klausimai, susiję su komercine veikla Europoje ar teise pateikti prekių ženklo
paraiškas, būtų aiškiai reglamentuoti turto perpirkimo sutartyje“. Šiuo klausimu, kaip teisingai pažymėta ginčijamo sprendimo
53 punkte, „daugiau teisių, nei jų turi prekių ženklo savininkas dėl savo statuso, išplaukia ne iš teisių perleidimo iš pagrindinės
(ankstesnės) bendrovės trečiajai šaliai, bet iš santykių, kurie sieja [įstojusią į bylą šalį] su Amerikos bendrove, iš kurios
ji gavo Europoje parduodamas prekes“.
Iš to išplaukia, kad ieškovė, neįrodžiusi, jog su įstojusia į bylą šalimi ji buvo sudariusi tokią sutartį, kokia sieja pagrindinę
bendrovę su jos atstove, negali naudotis apsauga, kuri suteikiama Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalimi, ir prieštarauti
ginčijamo prekių ženklo registracijai remdamasi šiuo pagrindu vien kaip ankstesnių prekių ženklų savininkė.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog nebuvo įvykdyta Reglamento
Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies sąlyga dėl atstovavimo santykio, nes ši nuostata netaikytina. Todėl reikia atmesti pirmąjį
ieškinio pagrindą, nesant reikalo nagrinėti ieškovės argumentų dėl kitų sąlygų, tarp kurių – sąlygų dėl prekių ženklais, dėl
kurių kilo ginčas, žymimų prekių panašumo.
3.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, paremto teisės būti išklausytai ir Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalies ir 75 ir
76 straipsnių pažeidimu

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalį, nes nepaprašė protesto procedūros
šalių pateikti savo pastabų po to, kai atnaujinama procedūra Teismo sprendimu panaikinus 2004 m. sprendimą. Be to, ji tvirtina,
kad Apeliacinė taryba pažeidė jos teisę būti išklausytai ir teisę į gynybą, kurių apsauga užtikrinama Reglamento Nr. 207/2009
75 straipsniu, nes, pirma, nesuteikė galimybės pareikšti pozicijos dėl Teismo sprendimo prieš priimant naują sprendimą ir,
antra, Apeliacinė taryba neišnagrinėjo visų argumentų ir įrodymų.
VRDT ginčija ieškovės argumentus.

Bendrojo Teismo vertinimas
Šį ieškinio pagrindą sudaro trys dalys, pagrįstos, pirma, Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalies pažeidimu, antra,
šio reglamento 75 straipsnio pažeidimu ir, trečia, to paties reglamento 76 straipsnis pažeidimu.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos ir antros dalių
Kalbant apie pirmas dvi šio ieškinio pagrindo dalis, pažymėtina, kad ieškovė Apeliacinę tarybą iš esmės kaltina tuo, kad ji
pažeidė jos teisę į gynybą ir teisę būti išklausytai, nes prieš priimdama ginčijamą sprendimą nesurinko protesto procedūros
šalių pastabų dėl Teismo sprendimo. Dėl ieškovės argumento, pateikto antroje šio ieškinio pagrindo dalyje, kad į jos pastabas
Apeliacinė taryba atsižvelgė nepakankamai, pažymėtina, jog šis argumentas bus nagrinėjamas vertinant ginčijamo sprendimo motyvus
(žr. toliau šio sprendimo 90–97 punktus).
–       Dėl protesto procedūros šalių teisės būti išklausytoms dėl Teismo sprendimo aiškinimo
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnį VRDT sprendimai gali būti grindžiami tik tokiais motyvais, dėl kurių šalys galėjo
pateikti atsiliepimus. Šia nuostata Bendrijos prekių ženklų teisėje įtvirtinamas bendrasis teisės į gynybą principas (2005 m.
rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Citicorp prieš VRDT (LIVE RICHLY),
T‑320/03, Rink. p. II‑3411, 21 punktas). Remiantis šiuo bendruoju Bendrijos teisės principu, asmenims, kuriems skirti viešosios
valdžios institucijų sprendimai, galintys turėti didelį poveikį jų interesams, turi būti suteikta galimybė veiksmingai išreikšti
savo nuomonę (1974 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Transocean Marine Paint prieš Komisiją,
17/74, Rink. p. 1063, 15 punktas; 2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eurocool Logistik prieš VRDT (EUROCOOL),
T‑34/00, Rink. p. II‑683, 21 punktas, minėto Sprendimo
LIVE RICHLY,
22 punktas ir minėto Sprendimo
ARCOL
55 punktas).
Teisė būti išklausytam yra taikoma visoms faktinėms ar teisinėms aplinkybėms, kuriomis remiantis priimamas sprendimas, tačiau
ne galutiniam sprendimui, kurį ketina priimti administracinės valdžios institucija (2003 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Audi prieš VRDT (TDI),
T‑16/02, Rink. p. II‑5167, 75 punktas ir minėto Sprendimo
ARCOL
55 punktas).
Šioje byloje iš VRDT bylos medžiagos nematyti, kad grąžinus bylą protesto procedūros šalių buvo paprašyta pateikti pastabas
dėl Teismo sprendimo. 2007 m. sausio 23 d. laišku VRDT šalims tiesiog pranešė apie 2007 m. vasario 16 d. Apeliacinių tarybų
pirmininkų sprendimą paskirti bylą nagrinėti iš naujo Ketvirtajai apeliacinei tarybai, taikant 1996 m. vasario 5 d. Komisijos
reglamento (EB) Nr. 216/96, nustatančio VRDT apeliacinių tarybų darbo tvarką (OL L 28, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 221), iš dalies pakeisto 2004 m. gruodžio 6 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2082/2004 (OL L 360,
p. 8), 1d straipsnį.
Ieškovė 2008 m. birželio 10 d. laišku, o įstojusi į bylą šalis – 2008 m. lapkričio 25 d. laišku atsakė į šį pranešimą, prašydamos
informacijos apie tai, kokia buvo procedūros eiga. VRDT patvirtino šių laiškų gavimą atitinkamai 2008 m. birželio 26 d. ir
gruodžio 1 d. ir informavo protesto procedūros šalis, kad šie laiškai perduoti Ketvirtajai apeliacinei tarybai. 2009 m. gegužės
5 d. laišku VRDT perdavė protesto procedūros šalims ginčijamą sprendimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nei Reglamente Nr. 207/2009, nei 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 2868/95,
skirtame įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189) nenumatyta jokia atskira procedūra apeliacinėse tarybose tuo atveju, kai Teismas panaikina
sprendimą ir grąžina bylą nagrinėti apeliacinei tarybai, ir kad dėl to nėra pareigos išklausyti bylos šalių iš naujo. Tokia
pareiga gali kilti tik vadovaujantis bendruoju Bendrijos teisės principu – paisyti teisės į gynybą, įtvirtintu Reglamento
Nr. 207/2009 75 straipsnio antrame sakinyje.
Priešingai tam, ką tvirtina ieškovė, 75 straipsnio antrame sakinyje visiškai nereikalaujama, kad po to, kai Teismas panaikina
kurios nors apeliacinės tarybos sprendimą ir VRDT iš naujo pradedama procedūra, ieškovės būtų prašoma vėl pateikti pastabas
dėl teisinių ir faktinių aplinkybių, dėl kurių ji išreiškė savo nuomonę per anksčiau vykusią rašytinę procedūros dalį, nes
Ketvirtoji apeliacinė taryba perėmė bylą tokią, kokia ji yra (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 4 d. Teisingumo Teismo nutarties
Kaul prieš VRDT,
C‑193/09 P, Rink. p. I‑0000, 60 punktą).
Šioje byloje neginčijama, kad per procedūrą, kuriai pasibaigus priimtas 2004 m. sprendimas, ieškovė turėjo galimybę pateikti
savo pastabas dėl visų klausimų, kuriais paremtas protestas, kurį ji padavė vadovaudamasi Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
3 dalimi, įskaitant atstovavimo santykį. Be to, iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Apeliacinė taryba būtų pagrindusi savo
poziciją kitomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis nei tos, kuriomis rėmėsi Apeliacinė taryba priimdama 2004 m. sprendimą
(šiuo klausimu žr. minėtos Nutarties
Kaul prieš VRDT
59 punktą).
Be to, reikia priminti, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, dėl kurių surinkta pakankamai
pastabų iš protesto procedūros šalių per administracinę procedūrą, vykusią prieš priimant 2004 m. sprendimą.
Tokiomis aplinkybėmis negalima tvirtinti, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalį, kurioje
numatyta, jog Apeliacinė taryba tiek kartų, kiek reikia, pasiūlo šalims per savo nustatytą laiką pateikti atsiliepimus į kitų
šalių arba jos pačios pastabas.
Vadinasi, nei Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antru sakiniu, nei šio reglamento 63 straipsnio 2 dalimi, nei jo 65 straipsnio
6 dalimi nereikalaujama, kad ieškovė būtų išklausyta dėl iš Teismo sprendimo darytinų pasekmių (šiuo klausimu žr. minėtos
Nutarties
Kaul prieš VRDT
62 punktą).
–       Dėl ginčijamo sprendimo motyvų
Konkrečiau kalbant apie ieškovės argumentą, pateiktą trečiojo ieškinio pagrindo antroje dalyje, kad Apeliacinė taryba nepakankamai
atsižvelgė į jos pastabas, konstatuotina, jog šiuo teiginiu ieškovė iš tikrųjų kaltina Apeliacinę tarybą nepakankamai teisiškai
motyvavus ginčijamą sprendimą, nes ji atsakė ne į visus jos nurodytus argumentus.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio pirmą sakinį VRDT sprendimuose nurodomi juos pagrindžiantys motyvai. Pagal nusistovėjusią
teismo praktiką šios pareigos apimtis yra tokia pati kaip ir įtvirtintos EB 253 straipsnyje, o jos tikslas yra, pirma, leisti
suinteresuotiesiems asmenims sužinoti teisės akto priėmimo pagrindus tam, kad galėtų ginti savo teises, ir, antra, leisti
Sąjungos teismui vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę (žr. 2004 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sunrider prieš VRDT – Vitakraft-Werke Wührmann ir Friesland Brands (VITATASTE ir METABALANCE 44),
T‑124/02 ir T‑156/02, Rink. p. II‑1149, 72 ir 73 punktus ir nurodytą teismų praktiką).
Iš šios teismo praktikos matyti, kad vertinant, ar sprendimo motyvai atitinka šiuos reikalavimus, būtina atsižvelgti ne tik
į jo formuluotes, bet ir kontekstą bei atitinkamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (žr. minėto Sprendimo
VITATASTE ir METABALANCE 44
73 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Tačiau negalima reikalauti, kad apeliacinės tarybos pateiktų išsamų atsakymą į kiekvieną procedūros šalių nurodytą argumentą.
Vadinasi, motyvavimas gali būti implicitinis su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti Apeliacinės
tarybos sprendimo priėmimo priežastis ir suteikia kompetentingam teismui pakankamai informacijos, kad šis galėtų vykdyti jam
priklausančią kontrolę (pagal analogiją žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 372 punktą ir 2007 m. vasario 8 d.
Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją,
C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 46 punktą).
Viena vertus, pažymėtina, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 19 ir 22 punktų, kuriuose aptariamas ankstesniais prekių ženklais
žymimų prekių tapatumas ir panašumas, iš to sprendimo 35 punkto, susijusio su ieškovės įgytomis teisėmis perpirkus Vajomingo
bendrovės turtą, ir galiausiai iš jo 41–46 punktų, kuriuose kalbama apie tai, ar yra atstovavimo santykis tarp protesto procedūros
šalių, matyti, kad šių šalių pateiktus argumentus ir įrodymus Apeliacinė taryba išnagrinėjo per administracinę procedūrą.
Konkrečiai kalbant, Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 41 ir 42 punktuose padarė išvadą, kad ieškovė turėjo nurodyti, o
prireikus – ir įrodyti faktines aplinkybes, leidžiančias prieiti išvados, jog buvo toks santykis, koks siejo pagrindinę bendrovę
ir jos atstovę ne tik tarp įstojusios į bylą šalies ir Vajomingo bendrovės iki 1996 m. rugpjūčio mėn., bet taip pat tarp įstojusios
į bylą šalies ir pačios ieškovės nuo 1996 m. rugpjūčio mėn. iki 1997 m. vasaros, arba vėliausiai iki 1997 m. rugsėjo mėn.,
o šito ieškovė nepadarė.
Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba nepažeisdama jai tenkančios pareigos motyvuoti įvertino ieškovės pateiktų argumentų turinį
ir jiems pagrįsti pateiktų įrodymų įrodomąją galią, kad nustatytų, ar tarp protesto procedūros šalių buvo atstovavimo santykis,
ir tuos argumentus atmetė.
Kita vertus, konstatuotina, jog ieškovė nepatikslino, kuriuos būtent argumentus Apeliacinė taryba tariamai praleido ginčijamame
sprendime.
Iš to matyti, kad, vadovaujantis pirmesniame 93 punkte minėta teismų praktika, Apeliacinė taryba nepažeidė jai tenkančios
pareigos motyvuoti. Todėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos dvi dalys turi būti atmestos.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo trečios dalies
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalį per procedūras VRDT faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros
dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju ji nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus
bei siekiamą reikalavimų patenkinimo būdą. Šio reglamento 76 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad VRDT gali neatsižvelgti į faktus
ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad ieškovė nepateikia jokio konkretaus argumento, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio
pažeidimu.
Reikia priminti, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą, taikomą Bendrojo Teismo
procesui pagal šio statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punktą ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pateikta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Šie duomenys turi
būti pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą, prireikus –
be papildomos informacijos. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir tinkamą teisingumo vykdymą, kad ieškinys būtų priimtinas,
reikia, jog svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, bent glaustai, tačiau nuosekliai ir suprantamai
būtų išdėstytos pačiame ieškinio tekste (1993 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
De Hoe prieš Komisiją,
T‑85/92, Rink. p. II‑523, 20 punktas ir 1999 m. gegužės 21 d. Nutarties
Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją,
T‑154/98, Rink. p. II‑1703, 49 punktas; 1999 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ismeri Europa prieš Audito Rūmus,
T‑277/97, Rink. p. II‑1825, 28 ir 29 punktai).
Kadangi ieškovė nurodo Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio pažeidimą bendrai, nesiremdama konkrečiais argumentais, reikia
atmesti šio ieškinio pagrindo trečią dalį kaip nepriimtiną.
Bet kuriuo atveju, darant prielaidą, kad šį kaltinimą galima suprasti taip, kad ieškovė kaltina, jog ginčijamas sprendimas
pagrįstas faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, nurodytomis protesto procedūros šalių, kadangi jame daroma išvada, jog nebuvo
Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje reikalaujamo atstovavimo santykio, šis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas,
atsižvelgiant į samprotavimus, išdėstytus pateikiant ieškinio pagrindą dėl šio reglamento 75 straipsnio antro sakinio pažeidimo.
Be to, kaip konstatuota išnagrinėjus antrąjį pagrindą dėl Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalies pažeidimo (žr. pirmesnius
42–50 punktus), Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad Teismas neišdėstė pozicijos dėl to, ar tarp protesto procedūros
šalių buvo atstovavimo santykis, kuris pateisintų šio reglamento 8 straipsnio 3 dalies taikymą, ir kad ji išnagrinėjo visas
šioje nuostatoje numatytas sąlygas.
Be to, pažymėtina, kad Apeliacinė taryba pateikė ne naujus atmetimo pagrindus, o pagrindė savo vertinimą santykiniu atmetimo
pagrindu, kurį pateikė ieškovė dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pažeidimo. Per administracinę procedūrą iki
priimant 2004 m. sprendimą protesto procedūros šalys pateikė pakankamai nuomonių dėl šios nuostatos taikymo, todėl nebebuvo
reikalo iš naujo išklausyti šalių dėl vertinimo aspektų, lėmusių ginčijamo sprendimo priėmimą. Todėl Apeliacinė taryba ginčijamą
sprendimą priėmė nepažeisdama Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti trečiąjį ieškinio pagrindą, todėl ir visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Safariland LLC
padengia savo ir Vidaus rinkos derinimo tarybos (prekių ženklams ir pramaniam dizainui) (VRDT) bei
DEF‑TEC Defense Technology GmbH
nurodytas bylinėjimosi išlaidas.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo dėl Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalies pažeidimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pa˛eidimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmosios sąlygos, susijusios su ankstesnių prekių ženklų nuosavybės teise
Dėl antrosios sąlygos, susijusios su atstovavimo santykiu
3.  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, paremto teisės būti išklausytai ir Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalies ir 75 ir
76 straipsnių pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos ir antros dalių
–  Dėl protesto procedūros šalių teisės būti išklausytoms dėl Teismo sprendimo ai�kinimo
–  Dėl ginčijamo sprendimo motyvų
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo trečios dalies
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.