CELEX: 62008CJ0054
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 straipsnis
Įsisteigimo laisvė
Notarai
Pilietybės sąlyga
EB 45 straipsnis
Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas
Direktyvos 89/48/EEB ir 2005/36/EB

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis
notaro profesija ir, kiek tai susiję su šia profesija, neperkėlusi 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl
bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
1989, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 138,
toliau – Direktyva 89/48), ir (arba) 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių
kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, p. 22), Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir EB 45 straipsnius
ir šias direktyvas.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema
nė kiek netrukdo taikyti [EB 45] straipsnio“.
Direktyvos 89/48 2 straipsnio formuluotė tokia:
„Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.
Ši direktyva netaikoma profesijoms, kurioms yra skirta atskira direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo
tvarką.“
Notaro profesija nėra reglamentuojama jokiu teisės aktu, nurodytu 2 straipsnio antroje pastraipoje.
Direktyvoje 89/48 numatytas perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpis, kuris, remiantis direktyvos 12 straipsniu, pasibaigė
1991 m. sausio 4 d.
Direktyva 2005/36, kaip numatyta jos 62 straipsnyje, panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m. spalio 20 d.
Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamosios dalies formuluotė tokia:
„Išlaikant įsisteigimo laisvės tikslais principus ir saugiklius, kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos,
šių sistemų taisyklės turėtų būti patobulintos atsižvelgiant į patirtį. Be to, susijusios direktyvos keletą kartų buvo iš
dalies pakeistos, ir jų nuostatos turėtų būti pertvarkytos ir racionalizuotos standartizuojant taikytinus principus. Todėl
būtina pakeisti Direktyvas 89/48/EEB <...>.“
Šios direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Pripažinimo mechanizmas, sukurtas [Direktyva 89/48], lieka nepakitęs. <...>“.
Pagal Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamąją dalį ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio 4 dalies ir [EB] 45 straipsnio
<...>, ypač notarų atžvilgiu“.

Nacionalinės teisės aktai
Bendrieji notaro profesijos ypatumai
Pagal Vokietijos (išskyrus Badeno‑Viurtembergo žemę) teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Notaro profesija
reglamentuojama 1961 m. vasario 24 d. Notariato federaciniu kodeksu (
Bundesnotarordnung
) (
BGBl.
1961 I, p. 97), iš dalies pakeistu 2006 m. liepos 15 d. Šeštuoju notariato federacinio kodekso pakeitimo įstatymu (
Sechstes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung
) (
BGBl.
2006 I, p. 1531, toliau –
BNotO
).
Pagal
BNotO
1 straipsnį notarai skiriami žemės (
Länder
) kaip nepriklausomi viešosios valdžios pareigūnai, įgalioti tvirtinti teisinius sandorius ir atlikti kitas „prevencinio teisingumo“
funkcijas.

BNotO
4 straipsnio pirmame sakinyje numatyta, kad skirtinų notarų skaičius turi atitikti tinkamo teisingumo vykdymo poreikius.
Pagal
BNotO
10 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį ir 2 dalies antrą sakinį notarui priskiriama konkreti jo veiklos teritorija, kurioje
jis privalo turėti savo biurą. Pagal
BNotO
10a ir 11 straipsnius jo įgaliojimai iš esmės ribojami konkrečia teritorine zona.
Pagal
BNotO
17 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį notaras už savo veiklą gauna teisės aktuose nustatyto dydžio atlyginimą.
Pagal
BNotO
19 straipsnio 1 dalį tik notaras atsako už vykdant profesinę veiklą atliktus veiksmus, valstybės atsakomybė šiuo atžvilgiu
nenumatyta.
Remiantis
BnotO
115 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybe notaro funkcijas Badeno‑Viurtembergo žemės Badeno teritorijoje vykdo „Notare im
Landesdienst“ (notarai, tarnaujantys žemei), kurie yra žemės tarnautojai. Likusiose Vokietijos Federacinės Respublikos žemėse,
kaip nurodyta
BnotO
3 straipsnyje, notarai užsiima tik notaro profesija arba vykdo ją kartu su advokato profesija („Anwaltsnotare“).
Pagal
BnotO
5 straipsnį notaro funkcijas gali vykdyti tik Vokietijos pilietis.
Notarų veikla
Pagal
BnotO
20 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį notaras turi teisę atlikti bet kokį autentiškumo tvirtinimo veiksmą, patvirtinti parašus,
rašytinius ženklus ir kopijas. Kreiptis į notarą gali būti privaloma arba neprivaloma, nelygu aktas, kurio autentiškumą prašoma
patvirtinti. Notaras, į kurį kreiptasi, patikrina, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo sąlygos, ir įsitikina
atitinkamų šalių teisnumu ir veiksnumu.
Pagal 1969 m. rugpjūčio 28 d. Įstatymo dėl dokumentų autentiškumo tvirtinimo (
Beurkundungsgesetz
) (
BGBl.
1969 I, p. 1513), iš dalies pakeisto 2002 m. liepos 23 d. įstatymu (
BGBl.
2002 I, p. 2850), 17 straipsnio 1 dalį notaras privalo išsiaiškinti suinteresuotųjų šalių valią, patikrinti faktus, informuoti
šias šalis apie atitinkamo akto teisinę galią ir aiškiai bei nedviprasmiškai raštu išdėstyti jų pareiškimus, kad būtų išvengta
klaidų ar abejonių, o nepatyrusi šalis neatsidurtų nepalankesnėje padėtyje.
Pagal šio iš dalies pakeisto įstatymo 4 straipsnį notaras privalo atsisakyti tvirtinti autentiškumą, jei tai nesuderinama
su jo pareigomis, visų pirma kai į jį kreipiamasi siekiant akivaizdžiai neteisėto ar nesąžiningo tikslo.
2005 m. gruodžio 5 d. redakcijos Civilinio proceso kodekso (
Zivilprozessordnung, BGBl.
2005 I, p. 3202, ir klaidų ištaisymai
BGBl.
2006 I, p. 431,
BGBl.
2007 I, p. 1781, toliau – ZPO) 286 straipsnyje įtvirtintas principas, kad teismas įrodymus vertina laisvai.
ZPO 415 straipsnio 1 dalyje, esančioje šio kodekso antros knygos 1 dalies 9 skyriuje „Rašytiniai įrodymai“, numatyta, kad
dokumentai, kuriuos nustatyta forma pagal savo kompetenciją parengė viešosios valdžios institucija arba asmuo, kuriam pagal
priskirtas funkcijas suteikti viešieji įgaliojimai, t. y. autentiški aktai, jei jie sudaryti dėl dokumentą surašyti įgaliotoje
institucijoje arba asmens akivaizdoje padaryto pareiškimo, yra įvykio, kurio autentiškumą patvirtino atitinkama institucija
arba asmuo, absoliutus įrodymas. Tokiu atveju pagal ZPO 415 straipsnio 2 dalį iš esmės priimtini įrodymai, kad šis įvykis
buvo netinkamai patvirtintas.
Be to, ZPO 418 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad autentiški aktai, kurių turinys kitoks nei numatytųjų 415 straipsnyje, yra
absoliutus juose patvirtintų faktų įrodymas, jei patvirtinimas grindžiamas viešosios valdžios institucijos arba asmens, kuriam
suteikti viešieji įgaliojimai, turimomis žiniomis. Pagal ZPO 418 straipsnio 2 dalį įrodymai, kad patvirtinti faktai yra neteisingi,
yra iš esmės priimtini.
Dėl civilinės teisės 2002 m. sausio 2 d. redakcijos Civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
,
BGBl.
2002 I, p. 42, ir klaidų ištaisymai
BGBl.
2002 I, p. 2909, ir
BGBl.
2003 I, p. 738) 125 straipsnyje numatyta, kad įstatymų nustatytos formos reikalavimų neatitinkantis teisės aktas laikomas
negaliojančiu.
Tam tikri sandoriai turi būti sudaromi notarine tvarka, nes kitaip negalioja. Visų pirma tai nuosavybės teisių į žemę įgijimo
ir perleidimo sutartys, nekilnojamojo turto perleidimo sutartys, pažadai dovanoti, vedybų sutartys, susitarimai dėl būsimo
palikimo ir sutartys dėl teisių į palikimą ar privalomąją palikimo dalį atsisakymo.
Pagal 2001 m. spalio 26 d. Registruotos partnerystės įgyvendinimo įstatymo (
Gesetz zur Ausführung des Lebenspartneschaftsgesetzes
) (
Bayerisches GVBl
., p. 677), iš dalies pakeisto 2005 m. gruodžio 10 d. įstatymu (
Bayerisches GVBl
., p. 586, toliau –
AGLPartG
), 1 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį Bavarijos žemės teritorijoje buveinę turintys notarai gali tvirtinti įregistruotos tos
pačios lyties asmenų partnerystės dokumentų autentiškumą. Pagal
AGLPartG
2 straipsnio nuostatas notaras apie tokios partnerystės sudarymą praneša kompetentingai civilinės metrikacijos įstaigai,
kuri ją privalo įtraukti į savo tvarkomą civilinės būklės aktų registrą.
Kiek tai susiję su įmonių teise, 1965 m. rugsėjo 6 d. Akcinių bendrovių įstatymo (
Aktiengesetz
) (
BGBl.
1965 I, p. 1089), iš dalies pakeisto 2005 m. rugsėjo 22 d. įstatymu (
BGBl.
2005 I, p. 2802), 23 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, 30 straipsnio 1 dalimi ir 130 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu reikalaujama,
kad akcinės bendrovės įstatų, sprendimo paskirti pirmąją naujai sukurtos akcinės bendrovės stebėtojų tarybą ir tokios bendrovės
visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimų autentiškumas būtų patvirtintas notaro. Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo
(
Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung
,
RGBl.
1898, p. 846), iš dalies pakeisto 1980 m. liepos 4 d. įstatymu (
BGBl.
1980 I, p. 836), 2 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje ir 53 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje reikalaujama, kad ribotos
atsakomybės bendrovės steigimo sutartis būtų sudaroma ir keičiama notarine tvarka. Bet koks juridinių asmenų ar subjektų reorganizavimas
susijungiant, atskiriant turtą arba pakeičiant teisinę formą taip pat turi būti atliekamas sudarant notarinį aktą, kaip numatyta
1994 m. spalio 28 d. Bendrovių reorganizavimo įstatymo (
Umwandlungsgesetz
) (
BGBl.
1994 I, p. 3210, ir klaidų ištaisymas
BGBl.
1995 I, p. 428) 6 straipsnyje, 163 straipsnio 3 dalyje ir 193 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje.
Pagal ZPO 794 straipsnio 1 dalies 5 punktą tam tikromis aplinkybėmis priverstinis vykdymas gali būti atliekamas pagal Vokietijos
notarų remiantis savo kompetencija sudarytus nustatytos formos autentiškus aktus, jei užtikrinant atitinkamą reikalavimą juose
nurodyta, kad skolininkui gali būti taikoma priverstinio vykdymo nedelsiant priemonė.
Pagal ZPO 797 straipsnio 2 dalį autentišką aktą saugantis notaras išduoda jo vykdymo dokumentus.
Ieškiniu dėl vykdomojo įrašo, numatytu ZPO 797 straipsnio 3 dalyje, galima ginčyti tokio įrašo formą ir turinį. Be to, ZPO
797 straipsnio 4 dalyje leidžiama ginčyti atitinkamu autentišku aktu pripažintą teisę pateikiant prieštaravimus dėl priverstinio
vykdymo.

Ikiteisminė procedūra
Komisija gavo skundą dėl pilietybės sąlygos taikymo norintiesiems verstis notaro profesija Vokietijoje. Išnagrinėjusi šį skundą,
2000 m. lapkričio 8 d. laišku Komisija nurodė Vokietijos Federacinei Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl,
pirma, šios pilietybės sąlygos atitikties EB 45 straipsnio pirmai pastraipai ir, antra, Direktyvos 89/48 neperkėlimo, kiek
tai susiję su notaro profesija.
2001 m. kovo 20 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.
2002 m. liepos 10 d. Komisija šiai valstybei narei nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ji neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį bei EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
Ši valstybė narė atsakė į šį papildomą oficialų pranešimą 2002 m. spalio 31 d. laišku.
Kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai Komisijos neįtikino, 2006 m. spalio 18 d. ji pateikė šiai valstybei
narei pagrįstą nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, EB 45 straipsnio pirmą pastraipą
ir Direktyvą 89/48. Komisija paragino šią valstybę narę imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę per du mėnesius
nuo jos gavimo.
2006 m. gruodžio 18 d. laiške Vokietijos Federacinė Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija
yra nepagrįsta.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, leisdama notaro profesija verstis tik savo piliečiams,
Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Ši institucija visų pirma pabrėžia, kad kai kuriose valstybėse narėse galimybei verstis notaro profesija netaikoma jokia pilietybės
sąlyga ir kad kitos valstybės narės, kaip antai Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika ir Portugalijos Respublika, šią sąlygą
panaikino.
Komisija visų pirma primena, kad EB 43 straipsnis yra viena iš pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų, pagal kurią kiekvienam
valstybės narės piliečiui, kuris, nors ir antrinio įsisteigimo tvarka, įsisteigia kitoje valstybėje narėje tam, kad galėtų
verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, priimančiojoje valstybėje narėje turi būti taikomas toks pat vertinimas kaip
ir nacionaliniams subjektams ir kuria draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.
Ši institucija bei Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė teigia, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa
turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai (1988 m. kovo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 147/86, Rink. p. 1637, 8 punktas). Be to, kadangi šiame straipsnyje numatyta su viešosios valdžios funkcijų vykdymu susijusiai
veiklai taikoma įsisteigimo laisvės išimtis, jis turėtų būti aiškinamas siaurai (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 43 punktas).
Taigi EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo
Reyners
44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi ypatinga viešosios valdžios sprendimų
priėmimo galia, kuri suteikia galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Remiantis Teisingumo
Teismo praktika, viešajai valdžiai būdingas požymis yra naudojimasis priverčiamąja galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).
Komisijos ir Jungtinės Karalystės nuomone, viešosios valdžios vykdymą reikėtų atskirti nuo veiklos, vykdomos siekiant bendrojo
intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama tam tikra kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau jie nevykdo
viešosios valdžios funkcijų.
Į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį taip pat nepatenka pagalba viešajai valdžiai ar bendradarbiavimas su ja
(šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Thijssen
, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 22 punktą).
Be to, Komisija ir Jungtinė Karalystė primena, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa iš esmės taikoma konkrečiai veiklai, o
ne profesijai apskritai, nebent atitinkama veikla yra neatskiriama tokiai profesijai būdingos veiklos dalis.
Toliau Komisija nagrinėja įvairią notarų vykdomą veiklą pagal Vokietijos teisės sistemą.
Kiek tai susiję su aktų ir susitarimų autentiškumo tvirtinimu, Komisija teigia, kad notaras, pakonsultavęs šalis, tik patvirtina
jų valią ir suteikia tokiai valiai teisinę galią. Vykdydamas šią veiklą, notaras neturi jokių sprendimų priėmimo įgaliojimų
šalių atžvilgiu.
Tai, kad pagal Vokietijos teisės aktus ši veikla priskiriama „prevencinio teisingumo“ sričiai, nepaneigia šios analizės, nes
notarai nevykdo viešosios valdžios, kadangi neturi įgaliojimų priimti privalomų sprendimų.
Taigi notaro konstatuotas autentiškumas yra paprasčiausias išankstinio šalių susitarimo patvirtinimas. Tai, kad kai kurių
aktų autentiškumas privalo būti patvirtintas, neturi reikšmės, nes daugelis procedūrų yra privalomos, nors ir nėra susijusios
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Tas pats pasakytina apie notarinių aktų įrodomąją galią, nes tokia pati įrodomoji galia suteikiama ir kitiems aktams, nesusijusiems
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, pavyzdžiui, prisiekusiųjų policijos padėjėjų, eigulių, medžioklės ir žvejybos kontrolierių
surašytiems protokolams. Tai, kad notaras prisiima atsakomybę surašydamas notarinius aktus, savaime dar negali būti reikšminga
aplinkybė. Tai pasakytina ir apie daugelį nepriklausomų profesijų atstovų, kaip antai advokatus, architektus arba gydytojus.
Dėl autentiškų aktų vykdomosios galios Komisija mano, kad vykdomasis įrašas daromas prieš pradedant patį vykdymą ir nėra vykdymo
dalis. Todėl tokia vykdomoji galia notarams nesuteikia jokių privertimo galių. Be to, bet kokį galimą ginčą nagrinėja ne notaras,
o teisėjas.
Pagal Vokietijos teisės sistemą notaro teikiamos teisinės konsultacijos, paprastai susijusios su autentiškumo tvirtinimu,
taip pat neapima viešosios valdžios funkcijų vykdymo.
Komisija mano, kad, priešingai nei civilinės metrikacijos įstaigų tarnautojai, notarai paprastai atsako ne už civilinės būklės
aktų įrašų registravimą ar jų pakeitimus, bet už turto paskirstymo tarp partnerių klausimų sprendimą. Atsižvelgiant į Bavarijoje
notarams priskirtas funkcijas sudarant tos pačios lyties asmenų partnerystę, negalima daryti jokių išvadų dėl to, kad Sąjungos
teisės požiūriu laikytina, jog notarai dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Kaip ir Jungtinė Karalystė, Komisija mano, trečia, kad pagal Sąjungos teisės normas, kuriose minima notarų veikla, nedraudžiama
šiai veiklai taikyti EB 43 straipsnio ir EB 45 straipsnio pirmos pastraipos.
Iš tiesų, kiek tai susiję su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk.,
4 t., p. 42) ir 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 805/2004, sukuriančiu neginčytinų
reikalavimų Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38), Komisija
mano, kad šiuose reglamentuose tik numatyta valstybių narių pareiga pripažinti ir paskelbti vykdytinais kitoje valstybėje
narėje užregistruotus ir vykdytinus aktus.
Be to, 2001 m. spalio 8 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2157/2001 dėl Europos bendrovės (SE) statuto (OL L 294, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 251), 2003 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1435/2003 dėl Europos
kooperatinės bendrovės (SCE) statuto (OL L 207, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 280) ir 2005 m.
spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/56/EB dėl ribotos atsakomybės bendrovių jungimųsi, peržengiančių
vienos valstybės ribas (OL L 310, p. 1), nesvarbūs šio ginčo sprendimui, nes juose notarams ir kitoms valstybės paskirtoms
kompetentingoms institucijoms tik numatyta pareiga patvirtinti, jog prieš perkeliant buveinę, įsteigiant bendroves ir joms
susijungiant buvo atlikti tam tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 2006 m. kovo 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio su teisinių
sistemų veikimu (OL C 292 E, p. 105, toliau – 2006 m. rezoliucija), pažymėtina, kad tai tik politinis dokumentas, kurio turinys
dviprasmiškas, nes, pirma, šios rezoliucijos 17 punkte Europos Parlamentas patvirtino, kad EB 45 straipsnis turi būti taikomas
notaro profesijai, o, antra, jos 2 punkte patvirtino savo 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties
ir organizavimo dvylikoje Bendrijos valstybių narių (OL C 44, p. 36, toliau – 1994 m. rezoliucija) išdėstytą poziciją, kuria
išreiškė pageidavimą, kad būtų panaikinta daugelio valstybių narių teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems
verstis notaro profesija.
Komisija ir Jungtinė Karalystė priduria, kad byla, kurioje priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
(C‑405/01, Rink. p. I‑10391), kurį savo rašytinėse pastabose nurodo daugelis valstybių narių, susijusi su prekybinių laivų
kapitonų ir vyresniųjų kapitonų padėjėjų vykdomomis įvairiomis saugumo palaikymo funkcijomis, policijos įgaliojimais ir kompetencija
notarų veiklos ir civilinio teisinio statuso srityje. Taigi Teisingumo Teismas neturėjo progos išsamiai išnagrinėti įvairių
notarų vykdomos veiklos rūšių pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Dėl to šio sprendimo nepakanka norint padaryti išvadą,
kad ši nuostata taikytina notarams.
Be to, priešingai, nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, Teisingumo Teismo praktikoje notarai atskirti nuo viešosios
valdžios institucijų ir pripažįstama, kad autentišką aktą gali sudaryti viešosios valdžios ar bet kuri kita įgaliota institucija
(1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Unibank
, C‑260/97, Rink. p. I‑3715, 15 ir 21 punktai).
Vokietijos Federacinė Respublika, palaikoma Bulgarijos Respublikos, Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Prancūzijos
Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Austrijos Respublikos, Lenkijos Respublikos,
Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos, teigia, kad notarų veikla susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu,
kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Vokietijos Federacinė Respublika, kaip ir Komisija, mano, kad „viešosios valdžios“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio
pirmą pastraipą, turi būti aiškinama savarankiškai ir suvokiama siaurai. Tačiau ši valstybė narė, kaip ir Estijos Respublika,
Lenkijos Respublika bei Slovakijos Respublika, mano, kad naudojimasis išskirtinėmis prerogatyvomis bei įgaliojimais taikyti
priverčiamąsias priemones ir egzistuojantys hierarchiniai santykiai su piliečiais nėra vienintelės viešosios valdžios funkcijų
formos. Latvijos Respublika taip pat pažymi, kad viešosios valdžios funkcijų vykdymas susijęs ne tik su sprendimų priėmimu,
nepaisant suinteresuotųjų šalių valios.
Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, viešosios valdžios funkcijų vykdymui būtų galima priskirti ir kitokią veiklą,
jei ji susijusi su specialiais įgaliojimais piliečių atžvilgiu, nėra vien parengiamojo ar techninio pobūdžio, bet yra privaloma
sprendimus priimančiai institucijai ir nėra vien tik atsitiktinė.
Ši valstybė narė mano, kad pagal Vokietijos teisės sistemą notarams priskirtos „prevencinio teisingumo vykdymo“ funkcijos,
kurios papildo teisingumo vykdymo ginčo tvarka funkciją. Vykdydami savo veiklą notarai šalių atžvilgiu laikosi lygiai tokio
paties objektyvaus ir nepriklausomo požiūrio kaip ir ginčą nagrinėjantis teismas.
Visos pagal Vokietijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos turi poveikio piliečiams. Be to, su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu susijusi veikla nėra tik atsitiktinė, bet esminė notarų veiklos dalis.
Taigi „prevencinio teisingumo“ funkciją valstybė perdavė notarams, kad palengvintų teismų darbą, išskyrus Badeno‑Viurtembergo
žemę, kurioje šią funkciją ir toliau atlieka valstybė. Tvirtindamas akto ar susitarimo autentiškumą notaras priima galutinį
ir privalomą sprendimą dėl to, ar juridinis aktas, kuriam taikomi nustatytos formos reikalavimai, sudarytas šalių pageidaujamomis
sąlygomis. Prieš tvirtindamas autentiškumą notaras patikrina, ar įvykdyti bendrieji reikalavimai, ir pateikia šalims nešališką
informaciją apie akto teisinius padarinius. Jis taip pat patikrina šalių sudarytų susitarimų teisėtumą.
Be to, notariniam aktui būdinga įrodomoji galia, kuri, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, privaloma teismams, kai
šie vertina įrodymus.
Kiek tai susiję su vykdomųjų raštų parengimu ir vykdomojo įrašo padarymu, ši valstybė narė teigia, kad pagal Vokietijos teisės
sistemą notarinės sutartys yra vykdomieji raštai, kurie, notarui padarius vykdomąjį įrašą, gali būti vykdomi priverstinai
nesikreipiant į teismą.
Šios valstybės narės teigimu, aktas ar susitarimas, kurio autentiškumas patvirtintas, tampa privalomu dokumentu ir, jei skolininkas
sutiko, kad jis nedelsiant būtų vykdomas priverstinai, prilygsta įsiteisėjusiam teismo sprendimui.
Be to, priverstinio vykdymo pagal notarinį aktą su notaro padarytu vykdomuoju įrašu atveju vykdančiajai institucijai privalomi
šiame akte ir vykdomajame įraše išdėstyti su skola susiję faktai. Taigi vykdomojo rašto sudarymas ir vykdomojo įrašo padarymas
yra naudojimasis specialiais įgaliojimais piliečių atžvilgiu, neatsižvelgiant į jų valią, nors šalys ir gali pareikalauti
sustabdyti vykdymą ir ginčyti tokio įrašo teisėtumą.
Vokietijos Federacinė Respublika taip pat teigia, kad Bavarijoje notarai turi teisę registruoti tos pačios lyties asmenų partnerystę.
Be to, šio sprendimo 55 ir 56 punktuose minėtuose Sąjungos teisės aktuose notariniai aktai prilyginami teismo sprendimams.
Vokietijos Federacinė Respublika, Estijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Austrijos Respublika, Lenkijos
Respublika ir Slovėnijos Respublika taip pat teigia, kad minėtame Sprendime
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Ispanijos laivų kapitonų notarinės funkcijos susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu,
kaip tai suprantama pagal EB 39 straipsnio 4 dalį. Be to, iš minėto Sprendimo
Unibank
matyti, kad viešosios valdžios pareigūno, pavyzdžiui, notaro, atliekamas autentiškų aktų sudarymas tiesiogiai ir konkrečiai
susijęs su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Pirminės pastabos
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija kaltina Vokietijos Federacinę Respubliką tuo, kad ši trukdo kitų valstybių narių piliečiams
įsisteigti jos teritorijoje siekiant verstis notaro profesija ir, pažeisdama EB 43 straipsnį, leidžia verstis šia profesija
tik savo piliečiams.
Taigi šis kaltinimas susijęs tik su pilietybės sąlygos, numatytos nagrinėjamuose Vokietijos teisės aktuose norintiesiems verstis
šia profesija, vertinimu pagal EB 43 straipsnį.
Todėl reikia pabrėžti, kad šis kaltinimas nesusijęs nei su notaro profesijos statusu ir organizavimu pagal Vokietijos teisės
sistemą, nei su kitomis, ne su pilietybe susijusiomis, sąlygomis norintiesiems verstis notaro profesija šioje valstybėje narėje.
Taip pat reikia pabrėžti, kaip nurodė Komisija per posėdį, kad pirmasis kaltinimas nesusijęs ir su EB sutarties nuostatų dėl
laisvo paslaugų teikimo taikymu.
Be to, kadangi Sutarties nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymas nėra šio ieškinio pagrindo dalykas, jis nesusijęs
su „Notare im Landesdienst“,
Land
pareigūnų, Badeno‑Viurtembergo žemėje vykdomomis notarų funkcijomis.
–       Dėl esmės
Pirmiausia reikia priminti, kad EB 43 straipsnis yra viena pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų (šiuo klausimu visų pirma
žr. minėto Sprendimo
Reyners
43 punktą).
Įsisteigimo sąvoka pagal šią nuostatą yra labai plati ir ji reiškia Sąjungos piliečio galimybę nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti
ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio
sąveiką Europos Sąjungos savarankiško darbo srityje (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 24 punktą).
Vienos valstybės narės piliečiams pripažįstama laisvė įsisteigti kitos valstybės narės teritorijoje reiškia, be kita ko, teisę
imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės
aktuose nustatytos jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir šiuo klausimu minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo
laisve, savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (minėto
Sprendimo
Komisija prieš Austriją
28 punktas).
Taigi EB 43 straipsniu siekiama kiekvienam valstybės narės piliečiui, kuris įsisteigia kitoje valstybėje narėje siekdamas
vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklą, užtikrinti naudojimąsi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis
ir draudžiama bet kokia iš nacionalinės teisės aktų kylanti pilietybe grindžiama diskriminacija, pavyzdžiui, įsisteigimo laisvės
apribojimas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
14 punktas).
Tačiau pagal šioje byloje ginčijamą nacionalinės teisės nuostatą notaro profesija gali verstis tik Vokietijos piliečiai, o
tai yra EB 43 straipsniu iš principo draudžiamas skirtingas požiūris dėl pilietybės.
Vis dėlto Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad notarų veikla nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, nes ji susijusi
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Taigi pirmiausia reikia
išnagrinėti šioje nuostatoje pavartotos viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokos apibrėžtį ir patikrinti, ar ši sąvoka
apima notarams pagal Vokietijos teisės sistemą priskirtą veiklą.
Dėl „viešosios valdžios funkcijų vykdymo“ sąvokos pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą reikia pabrėžti, kad, remiantis nusistovėjusia
Teismo praktika, ją vertinant reikia atsižvelgti į šia nuostata nustatytų leistinų įsisteigimo laisvės principo išimčių apribojimų
pobūdį pagal Sąjungos teisę, siekiant, kad Sutarties veiksmingas poveikis įsisteigimo laisvės srityje nebūtų sužlugdytas dėl
valstybių narių vienašališkai priimtų nuostatų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
50 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
8 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑438/08, Rink. p. I‑10219, 35 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti
nukrypti nuostata. Šią leidžiančią nukrypti nuostatą reikia aiškinti taip, kad jos taikymo sritis turi būti apribota tuo,
kas būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (minėtų sprendimų
Komisija prieš Graikiją
7 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
34 punktas; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktas; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 35 punktas ir Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 37 ir 46 punktai bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
34 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata
turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas
(minėtų sprendimų
Reyners
45 punktas;
Thijssen
8 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
35 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
46 punktas;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktas ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progos nuspręsti, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, skirtai viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
22 punktą;
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
47 punktą;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktą), arba tam tikrai veiklai, kurią vykdant, nors ir palaikomi kontaktai, įskaitant reguliarius bei organiškus, su
administracinėmis ar teisminėmis institucijomis ar net dalyvaujama (taip pat ir privalomai) jų veikloje, nedaroma įtaka tokių
institucijų vertinimo ir sprendimų priėmimo įgaliojimams (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
51 ir 53 punktus), arba tam tikrai veiklai, kuri nesusijusi su sprendimų priėmimo įgaliojimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 ir 22 punktus; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
36 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
38 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
36 ir 41 punktus), įgaliojimų taikyti priverčiamąsias (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
37 punktą) arba prievartos priemones (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Anker ir kt.
, C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 61 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
44 punktą) vykdymu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar pagal Vokietijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos apima
tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į nagrinėjamos profesijos atstovų vykdomos veiklos pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Thijssen
9 punktą).
Vokietijos Federacinė Respublika ir Komisija sutaria, kad pagal Vokietijos teisės sistemą pagrindinė notarų veikla, kurią
reikia išnagrinėti pirmiausia, yra nustatytos formos autentiškų aktų rengimas. Tam notaras turėtų patikrinti, be kita ko,
ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo sąlygos. Be to, autentiškas aktas turi įrodomąją ir vykdomąją galią.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad pagal Vokietijos teisės aktus autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai ar susitarimai,
kuriuos šalys sudarė savanoriškai. Iš tiesų šalys, laikydamosi teisės aktuose nustatytų apribojimų, pačios nusprendžia dėl
savo teisių ir pareigų apimties ir laisvai pasirenka jas apibrėžiančias sąlygas, kai pateikia notarui aktą ar susitarimą,
kad būtų patvirtintas jo autentiškumas. Taigi notaro dalyvavimas neatsiejamas nuo išankstinio šalių sutikimo arba jų suderintos
valios.
Be to, notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti, turinio iš anksto negavęs šalių
sutikimo.
Taigi notarams priskirta autentiškumo tvirtinimo veikla pati savaime tiesiogiai ir konkrečiai nesusijusi su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Tai, kad tam tikrų aktų ar susitarimų autentiškumas būtinai privalo būti patvirtintas, nes kitaip jie negalioja, negali paneigti
šios išvados. Iš tiesų įprasta, kad nacionalinės teisės sistemose, laikantis jose nustatytos tvarkos, įvairių dokumentų galiojimas
siejamas su formos reikalavimais arba net privalomomis tvirtinimo procedūromis. Todėl šios aplinkybės nepakanka Vokietijos
Federacinės Respublikos teiginiui pagrįsti.
Notarų pareiga prieš patvirtinant akto ar susitarimo autentiškumą patikrinti, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos tokio
akto atlikimo ar susitarimo sudarymo sąlygos, ir, jei jos neįvykdytos, atsisakyti patvirtinti jo autentiškumą taip pat negali
paneigti pirmiau nurodytos išvados.
Žinoma, kaip pabrėžia Vokietijos Federacinė Respublika, notaras atlieka tokį patikrinimą siekdamas bendrojo intereso tikslo,
t. y. užtikrinti tarp asmenų sudarytų aktų teisėtumą ir teisinį saugumą. Tačiau vien šis tikslas negali pateisinti to, kad
jam pasiekti būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos tik tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai.
Vien to, jog veikla vykdoma siekiant bendrojo intereso, savaime dar nepakanka, kad ji būtų laikoma tiesioginiu ir konkrečiu
dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Iš tiesų neginčijama, kad įvairios reglamentuojamos profesinės veiklos vykdymas
įvairiose nacionalinės teisės sistemose dažnai neatsiejamas nuo šią veiklą vykdančio asmens pareigos siekti tokio tikslo,
net jei ši veikla neapima tokių funkcijų vykdymo.
Tačiau tai, kad notarų veikla siekiama bendrojo intereso tikslų, visų pirma užtikrinti tarp privačių asmenų sudarytų aktų
teisėtumą ir teisinį saugumą, yra imperatyvus bendrojo intereso pagrindas, kuris pateisina galimus EB 43 straipsnio apribojimus,
kuriuos lemia notarų veiklos ypatumai, pavyzdžiui, notarų veiklos organizavimas nustatant jiems taikomą įdarbinimo tvarką,
ribojant jų skaičių ar teritorinę kompetenciją, numatant atlyginimo už notarinius veiksmus, notarų nepriklausomumo, su jų
pareigomis nesuderinamos veiklos taisykles ir jų nepakeičiamumo garantijas, jei šie apribojimai leidžia pasiekti tokius tikslus
ir yra tam būtini.
Taip pat tiesa, kad notaras privalo atsisakyti patvirtinti autentišką teisinių reikalavimų neatitinkantį aktą ar susitarimą
neatsižvelgdamas į šalių valią. Tačiau po tokio atsisakymo šalys laisvos pašalinti nustatytą trūkumą, pakeisti atitinkamo
akto ar susitarimo sąlygas arba atsisakyti tokio akto ar susitarimo.
Kiek tai susiję su notariniam aktui suteikiama įrodomąja ir vykdomąja galia, neginčytina, kad dėl jos šie dokumentai gali
būti susiję su svarbiomis teisinėmis pasekmėmis. Tačiau to, jog konkreti veikla apima tokias pasekmes turinčių aktų rengimą,
nepakanka, kad ši veikla būtų laikoma tiesiogiai ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Iš tiesų, visų pirma dėl notarinio akto įrodomosios galios reikia pabrėžti, kad atitinkamoje teisės sistemoje ji reglamentuojama
įstatymų numatytomis įrodinėjimo taisyklėmis. ZPO 415 ir 418 straipsniai, kuriuose apibrėžiama autentiško akto įrodomoji galia,
yra šio kodekso antros knygos 1 dalies 9 skyriaus „Rašytiniai įrodymai“ dalis. Taigi įstatymo konkrečiam aktui suteikta įrodomoji
galia neturi tiesioginės įtakos nustatant, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant
viešosios valdžios funkcijas, kaip to reikalaujama Teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
8 punktą ir
Komisija prieš Ispaniją
35 punktą).
Be to, kaip matyti visų pirma iš ZPO 415 straipsnio 2 dalies ir 418 straipsnio 2 dalies, įrodymai, kad įvykio, kuris pripažintas
autentišku, patvirtinimas atliktas netinkamai arba kad patvirtinti faktai yra klaidingi, iš esmės yra priimtini.
Todėl negalima tvirtinti, kad notarinis aktas dėl savo įrodomosios galios yra be išlygų privalomas teisėjui įgyvendinant savo
diskreciją, nes neginčijama, jog jis priima sprendimus vadovaudamasis savo vidiniu įsitikinimu ir atsižvelgdamas į visus per
teismo procesą surinktus faktus bei įrodymus. Be to ZPO 286 straipsnyje aiškiai įtvirtintas principas, kad teismas įrodymus
vertina laisvai.
Dėl autentiško akto vykdomosios galios reikia nurodyti, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, kad ji leidžia šiame
akte įtvirtintą įpareigojimą įvykdyti prieš tai nesikreipiant į teismą.
Tačiau autentiško akto vykdytinumas nesuteikia notarui galios tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauti vykdant viešosios valdžios
funkcijas. Iš tiesų, kaip matyti iš ZPO 794 straipsnio 1 dalies 5 punkto, notarinio akto vykdytinumas visų pirma priklauso
nuo to, ar skolininkas sutiko, kad šis aktas gali būti vykdomas priverstinai prieš tai nepradedant jokios procedūros. Darytina
išvada, kad notarinis aktas be skolininko sutikimo neturi vykdomosios galios. Taigi nors autentiškame akte notaro padarytas
vykdomasis įrašas šiam aktui suteikia vykdomąją galią, jis grindžiamas šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui
patikrinus jo atitiktį teisės aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią.
Išdėstyti argumentai taikytini
mutatis mutandis
aktams, kurie turi būti sudaryti notarine tvarka, nes kitaip negalioja, pavyzdžiui, be kita ko, nuosavybės teisės į žemę įsigijimo
ir perleidimo sutartims, esamo turto perleidimo sutartims, pažadams dovanoti, vedybų sutartims, susitarimams dėl būsimo palikimo
ir sutartims dėl teisių į palikimą ar privalomąją palikimo dalį atsisakymo.
Kaip nurodyta šio sprendimo 27 punkte, tokie patys argumentai taikytini ir notarų veiksmams bendrovių teisės srityje.
Vokietijos Federacinė Respublika savo argumento taip pat negali grįsti tik Bavarijos žemėje notarams suteikta kompetencija
tvirtinti tos pačios lyties asmenų registruotą partnerystę nustatančių aktų autentiškumą, nes, be to, kas išdėstyta, iš
AGLPartG
2 straipsnio nuostatų matyti, jog tam, kad tokia partnerystė galiotų, civilinės būklės aktų registre ją privalo įregistruoti
civilinės metrikacijos įstaiga, kuri atsakinga ir už šio registro tvarkymą.
Antra, kiek tai susiję su specialiu notarų statusu pagal Vokietijos teisės sistemą, pakanka priminti, kaip matyti iš šio sprendimo
86 ir 89 punktų, kad norint patikrinti, ar šiai veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti
nuostata, reikia atsižvelgti į nagrinėjamos veiklos pobūdį, o ne į notarų statusą.
Vis dėlto reikia pateikti du patikslinimus šiuo klausimu. Pirma, neginčytina, kad iš esmės kiekviena šalis turi teisę savo
nuožiūra pasirinkti notarą. Nors notaro atlyginimo dydis nustatytas įstatyme, vis dėlto kiekvieno notaro teikiamų paslaugų
kokybė gali skirtis atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų asmenų profesinius įgūdžius. Vadinasi, neperžengdami savo atitinkamos
teritorinės kompetencijos ribų, notarai savo profesija verčiasi, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 18 punkte,
konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui.
Antra, reikia pažymėti, kad pagal
BNotO
19 straipsnio 1 dalį tik notaras atsako už vykdant profesinę veiklą atliktus veiksmus.
Trečia, neįtikina ir Vokietijos Federacinės Respublikos kai kuriais Sąjungos teisės aktais grindžiamas argumentas. Iš tiesų
dėl šio sprendimo 55 punkte nurodytų reglamentų reikia pažymėti, kad jie susiję su valstybėje narėje užregistruotų ir vykdytinų
autentiškų aktų pripažinimu ir vykdymu, todėl neturi įtakos EB 45 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimui. Toks aiškinimas
taip pat neprieštarauja šio sprendimo 56 punkte nurodytiems Sąjungos teisės aktams, nes, kaip teisingai teigia Komisija, juose
notarams ir kitoms valstybių narių paskirtoms kompetentingoms institucijoms tik nustatyta pareiga patvirtinti, jog prieš perkeliant
buveinę, įsteigiant bendroves ir joms susijungiant buvo atlikti tam tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijų, minėtų šio sprendimo 57 punkte, reikia pabrėžti, kad jos neturi teisinės galios, nes tokio
pobūdžio rezoliucijos nėra privalomi teisės aktai. Be to, nors jose nurodyta, kad notaro profesijai taikomas EB 45 straipsnis,
Parlamentas 1994 m. rezoliucijoje aiškiai išreiškė pageidavimą, kad būtų imtasi priemonių panaikinti pilietybės sąlygą norintiesiems
verstis notaro profesija, ir ši pozicija dar kartą aiškiai patvirtinta 2006 m. rezoliucijoje.
Ketvirta, dėl Vokietijos Federacinės Respublikos argumento, kurį ji grindžia minėtu Sprendimu
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
, reikia pabrėžti, kad byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi su EB 39 straipsnio 4 dalies, o ne EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, iš minėto sprendimo 42 punkto matyti, jog nuspręsdamas, kad laivų kapitonams ir vyresniesiems
kapitonų padėjėjams priskirtos funkcijos yra dalyvavimas vykdant viešosios galios prerogatyvas, Teisingumo Teismas turėjo
omenyje jų vykdomų funkcijų visumą. Taigi Teisingumo Teismas nevertino vienintelio notarinio veiksmo, kurį yra įgalioti atlikti
kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai, t. y. priimti, saugoti ir išduoti testamentus, atskirai nuo kitų jiems suteiktų
įgaliojimų, pavyzdžiui, taikyti prievartos priemones arba sankcijas.
Kiek tai susiję su minėtu Sprendimu
Unibank
, kurį taip pat nurodo Vokietijos Federacinė Respublika, darytina išvada, kad byla, kurioje buvo priimtas šis sprendimas,
buvo visiškai nesusijusi su EB 45 straipsnio pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, Teisingumo Teismas minėto sprendimo 15 punkte
nusprendė, jog tam, kad aktas būtų laikomas autentišku aktu pagal 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) 50 straipsnį, būtina, kad dalyvautų arba viešosios
valdžios, arba bet kokia kita kilmės valstybės įgaliota institucija.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad notarų veikla, kaip ji apibrėžta dabartinėje Vokietijos teisės sistemoje, nesusijusi
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Todėl darytina išvada, kad Vokietijos teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija yra
EB 43 straipsniu draudžiama diskriminacija dėl pilietybės.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Komisija Vokietijos Federacinę Respubliką kaltina tuo, kad, kiek tai susiję su notaro profesija, ji neperkėlė Direktyvos 89/48
iki 2007 m. spalio 20 d., o nuo šios datos – Direktyvos 2005/36. Ši institucija teigia, kad, kalbant apie notarus, Direktyvos 2005/36
taikymo sritis nėra platesnė nei Direktyvos 89/48 taikymo sritis.
Kaip ir Jungtinė Karalystė, Komisija mano, kad notaro profesija yra reglamentuojama profesija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 89/48
1 straipsnio c punktą, ir kad dėl to ji patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Dėl Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamosios
dalies ši profesija negali būti pašalinta iš šios direktyvos taikymo srities, nebent jai būtų taikoma EB 45 straipsnio pirma
pastraipa, o tai šioje byloje neigia Komisija. Be to, jei teisės aktų leidėjas būtų norėjęs šios profesijos neįtraukti į minėtos
direktyvos taikymo sritį, jis būtų tą aiškiai padaręs.
Komisija primena, kad pagal direktyvas 89/48 ir 2005/36 valstybės narės gali numatyti kvalifikacinį egzaminą arba adaptacijos
laikotarpį siekdamos užtikrinti aukštą notarų reikalaujamos kvalifikacijos lygį. Be to, taikant šias direktyvas nebūtų užkirstas
kelias notarus priimti per konkursą, tik suteikta galimybė kitų valstybių narių piliečiams dalyvauti tokiuose konkursuose.
Toks taikymas taip pat neturėtų jokios įtakos notarų skyrimo tvarkai.
Vokietijos Federacinė Respublika, kaip ir Latvijos Respublika bei Slovėnijos Respublika, mano, kad Komisijos ieškinio antrasis
pagrindas nepriimtinas, nes jis susijęs su tariamu tiek Direktyvos 89/48, tiek Direktyvos 2005/36 neperkėlimu.
Iš tiesų, viena vertus, savo pagrįstoje nuomonėje Komisija pareiškė kaltinimą dėl Direktyvos 89/48 neperkėlimo, nors šios
pagrįstos nuomonės priėmimo dieną Direktyva 2005/36, kuri panaikino Direktyvą 89/48, jau buvo priimta.
Kita vertus, kadangi Direktyvą 2005/36 Komisija pirmą kartą nurodė tik ieškinyje, tai išplečia per ikiteisminę procedūrą apibrėžto
ginčo dalyko ribas. Iš tiesų šios direktyvos taikymo sritis kur kas platesnė nei Direktyvos 89/48.
Dėl esmės Vokietijos Federacinė Respublika, Bulgarijos Respublika, Latvijos Respublika, Vengrijos Respublika, Austrijos Respublika,
Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika ir Slovakijos Respublika teigia, kad šios direktyvos netaikytinos notarams dėl
to, kad jų vykdoma veikla susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl priimtinumo
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant EB 226 straipsniu pagrįstą ieškinį valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
nustatomas atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktus, galiojusius suėjus terminui, per kurį Komisijos nurodymu atitinkama valstybė
narė privalo įvykdyti jos pagrįstą nuomonę (visų pirma žr. 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑275/04, Rink. p. I‑9883, 34 punktą ir 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑270/07, Rink. p. I‑1983, 49 punktą).
Šioje byloje šis terminas baigėsi 2006 m. gruodžio 18 d. Tačiau tą dieną Direktyva 89/48 dar galiojo, nes ją Direktyva 2005/36
panaikino tik nuo 2007 m. spalio 20 d. Todėl tiek, kiek šis ieškinio pagrindas grindžiamas tariamu Direktyvos 89/48 neperkėlimu,
jo dalykas neišnyko (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑327/08, 23 punktą).
Dėl šio ieškinio pagrindo priimtinumo, kiek jis susijęs su tariamu Direktyvos 2005/36 neperkėlimu, reikia priminti, kad, kaip
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, nors ieškinio pagrindai iš principo negali būti išplėsti taip, kad apimtų daugiau nei
pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje ir oficialiame pranešime nurodyti neįvykdyti įsipareigojimai, Komisija gali siekti,
kad būtų pripažinta, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Sąjungos
teisės akto redakcijoje, kurie naujo Sąjungos teisės akto nuostatomis buvo palikti galioti. Tačiau bylos dalykas negali būti
išplėstas įtraukiant įsipareigojimus pagal naujas nuostatas, kurios neatitinka pradinės atitinkamo akto formuluotės; priešingu
atveju būtų pažeisti esminiai įsipareigojimų neįvykdymo procedūros teisėtumo reikalavimai (šiuo atžvilgiu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
36 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 22 punktą ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑416/07, Rink. p. I‑7883, 28 punktą).
Todėl Komisijos ieškinio pagrindai, kuriais siekiama, kad būtų konstatuota, jog Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal Direktyvą 2005/36, iš esmės yra priimtini su sąlyga, kad įsipareigojimai pagal šią direktyvą yra analogiški
įsipareigojimams pagal Direktyvą 89/48 (pagal analogiją žr. minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
29 punktą).
Kaip matyti iš Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamosios dalies, siekiant patobulinti, pertvarkyti ir racionalizuoti galiojančias
nuostatas standartizuojant taikytinus principus, šioje direktyvoje įsisteigimo laisvės tikslais išlaikomi principai ir saugikliai,
kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos, pavyzdžiui, nustatytoji Direktyvoje 89/48.
Be to, Direktyvos 2005/36 14 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad pripažinimo mechanizmas, sukurtas, be kita ko, Direktyva 89/48,
lieka nepakitęs.
Šioje byloje Komisija Vokietijos Federacinę Respubliką kaltina neperkėlus, kiek tai susiję su notaro profesija, ne kurios
nors konkrečios Direktyvos 2005/36 nuostatos, bet visos šios direktyvos.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad tariama pareiga perkelti Direktyvą 2005/36 notaro profesijos atžvilgiu yra tapati
numatytajai Direktyvoje 89/48, nes, pirma, principai ir saugikliai, kuriais grindžiamas pastarąja direktyva įtvirtintas pripažinimo
mechanizmas, išlaikomi ir Direktyvoje 2005/36 ir, antra, šis pripažinimo mechanizmas priėmus Direktyvą 2005/36 liko nepakitęs.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia laikyti priimtinu.
–       Dėl esmės
Komisija kaltina Vokietijos Federacinę Respubliką neperkėlus direktyvų 89/48 ir 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šios direktyvos gali būti taikomos šiai profesijai.
Šiuo atveju reikia atsižvelgti į su jomis susijusias teisines aplinkybes.
Reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatė, jog joje nustatyta
bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema „nė kiek netrukdo taikyti <...> [EB] 45 straipsnio“. Taip suformuluota
išlyga atspindi teisės aktų leidėjo ketinimą į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti veiklos, kuriai taikoma EB 45 straipsnio
pirma pastraipa.
Tačiau tuo metu, kai buvo priimta ši direktyva, Teisingumo Teismas dar nebuvo turėjęs progos priimti sprendimo dėl to, ar
notarų veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
Per laikotarpį nuo Direktyvos 89/48 priėmimo Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose, nurodytose šio sprendimo 57
ir 113 punktuose, patvirtino, kad, viena vertus, EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti taikoma notaro profesijai kaip
tokiai, ir, kita vertus, išreiškė pageidavimą, kad pilietybės sąlyga norintiesiems verstis šia profesija būtų panaikinta.
Be to, priimdamas Direktyvą 2005/36, kuria buvo pakeista Direktyva 89/48, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmosios iš šių direktyvų
41 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad ja netrukdoma taikyti EB 45 straipsnio, „ypač notarų atžvilgiu“. Formuluodamas šią
išlygą Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuformulavo pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos, taigi ir Direktyvos 2005/36,
taikymo notarų veiklai.
Tai liudija, be kita ko, šios direktyvos parengiamieji darbai. Iš tiesų Parlamentas savo Teisėkūros rezoliucijoje dėl Europos
Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo pasiūlymo (OL C 97 E, 2004, p. 230), priimtoje per
pirmąjį svarstymą 2004 m. vasario 11 d., pasiūlė Direktyvos 2005/36 tekste aiškiai nurodyti, kad ji netaikoma notarams. Šiam
pasiūlymui nebuvo pritarta nei pakeistame Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų
pripažinimo [COM(2004) 317 galutinis], nei 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 10/2005, priimtoje
laikantis Europos bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvą dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1), ne dėl to, kad numatyta direktyva turėjo būti
taikoma notaro profesijai, bet visų pirma dėl to, kad „nuo įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principo leidžiančios
nukrypti nuostatos veiklai, kuri reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, [buvo] numatytos
EB 45 straipsnio [pirmoje pastraipoje]“.
Šiuo atveju, atsižvelgiant į ypatingas teisėkūros proceso aplinkybes ir dėl to susidariusią neaiškią padėtį, kaip matyti iš
nurodytų teisinių aplinkybių, neįmanoma konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui egzistavo pakankamai
aiški valstybių narių pareiga perkelti direktyvas 89/48 ir 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija.
Todėl reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia konstatuoti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro
profesija Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, ir atmesti likusią ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo
Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Komisijos ieškinys tenkintinas
tik iš dalies, reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
Todėl Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika, Estijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos
Respublika, Vengrijos Respublika, Austrijos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika
ir Jungtinė Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal EB 43 straipsnį.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Europos Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika, Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika, Estijos Respublika, Prancūzijos
Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Austrijos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos
Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.