CELEX: 62014CJ0416
Ennakkoratkaisupyyntö
Televiestintäverkot ja ‑palvelut
Direktiivit 2002/19/EY, 2002/20/EY, 2002/21/EY ja 2002/22/EY
Maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden vapaa liikkuvuus
Direktiivi 1999/5/EY
Laitteiden käyttöön kohdistuva maksu
Yleisvaltuutus tai käyttölupa
Yleisvaltuutuksen tai luvan korvaava tilaussopimus
Erilainen kohtelu sen mukaan, onko käyttäjällä tilaussopimusta vai ei

Ennakkoratkaisupyyntö koskee radio- ja telepäätelaitteista ja niiden vaatimustenmukaisuuden vastavuoroisesta tunnustamisesta 9.3.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/5/EY (
EYVL L 91, s. 10
) ja etenkin sen 8 artiklan sekä sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (
EYVL L 108 s. 7
), sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) (
EYVL L 108, s. 21
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (
EUVL L 337, s. 37
; jäljempänä direktiivi 2002/20), sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (
EYVL L 108, s. 33
) ja yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (
EYVL L 108, s. 51
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY (
EUVL L 337, s. 11
; jäljempänä direktiivi 2002/22), tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty kahdessa riita‑asiassa, joissa asianosaisia ovat yhtäältä Fratelli De Pra SpA (jäljempänä De Pra) ja Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno (verohallinnon Bellunon provinssin tarkastusyksikkö) sekä toisaalta SAIV SpA (jäljempänä SAIV) ja Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza (verohallinnon Vicenzan provinssin tarkastusyksikkö) ja jotka koskevat sitä, että kyseiset veroviranomaiset hylkäsivät hakemukset sellaisen hallituksen asettaman lupamaksun palauttamiseksi, jonka De Pra ja SAIV olivat matkapuhelinpalvelun tilaussopimusten perusteella suorittaneet.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 1999/5
Direktiivin 1999/5 johdanto‑osan 32 perustelukappaleessa todetaan, että ”asiaankuuluvat olennaiset vaatimukset täyttävien radio- ja telepäätelaitteiden vapaa liikkuvuus olisi sallittava; tällaiset laitteet olisi voitava ottaa tarkoitettuun käyttöön; käyttöönotto voi edellyttää valtuutusta radiospektrin käyttöön ja asiaankuuluvan palvelun tarjoamiseen”.
Tämän direktiivin 1 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tällä direktiivillä perustetaan sääntelyjärjestelmä radio- ja telepäätelaitteiden markkinoille saattamiseksi yhteisössä, niiden vapaan liikkuvuuden turvaamiseksi sekä käyttöön ottamiseksi.
– –
4.   Tätä direktiiviä ei sovelleta liitteessä I lueteltuihin laitteisiin.”
Mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa kieltää, rajoittaa tai estää sellaisten laitteistojen markkinoille saattamista tai käyttöönottoa alueellaan, joissa on – – CE‑merkintä – –”
Direktiivi 2002/19
Direktiivin 2002/19 1 artiklan mukaan direktiivillä yhdenmukaistetaan tapa, jolla jäsenvaltiot sääntelevät sähköisten viestintäverkkojen ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä. Direktiivi koskee verkkojen ja palvelujen tarjoajien välisiä suhteita. Siinä säädetään operaattoreiden ja niiden yritysten oikeuksista ja velvollisuuksista, jotka hakevat yhteenliittämistä ja/tai käyttöoikeuksia operaattoreiden verkkoihin tai niihin liittyviin toimintoihin.
Direktiivi 2002/20
Direktiivin 2002/20 2 artiklan määritelmän mukaan ”yleisvaltuutuksella” tarkoitetaan ”jäsenvaltion vahvistamaa oikeudellista kehystä, jolla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamiseen ja jossa asetetaan alakohtaisia velvollisuuksia, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti”.
Kyseisen direktiivin 12 artiklan, jonka otsikko on ”Hallinnolliset maksut”, 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yleisvaltuutuksen mukaisesti palvelua tai verkkoa tarjoaville tai käyttöä koskevan oikeuden saaneille yrityksille asetetut hallinnolliset maksut on:
a)
määriteltävä niin, että ne kattavat kokonaisuudessaan ainoastaan yleisvaltuutusjärjestelmän, käyttöä koskevien oikeuksien ja 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen erityisvelvollisuuksien hallinnoinnista, valvonnasta ja toteuttamisesta aiheutuvat hallinnolliset kustannukset, joihin voivat sisältyä kustannukset, jotka aiheutuvat kansainvälisestä yhteistyöstä, yhdenmukaistamisesta ja standardisoinnista, markkina-analyyseista, ehtojen ja velvollisuuksien noudattamisen seurannasta sekä muusta markkinoiden valvonnasta, samoin kuin sekundäärilainsäädännön ja hallinnollisten päätösten, kuten käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevien päätösten valmistelusta ja voimaan saattamisesta; – –”
Direktiivi 2002/22
Direktiivin 2002/22 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivissä säädetään sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjonnasta loppukäyttäjille. Tavoitteena on muun muassa varmistaa hyvälaatuisten ja yleisesti saatavilla olevien palvelujen saatavuus kaikkialla Euroopan unionissa.
Direktiivin 2002/22 1 artiklan 2 kohdan mukaan yleispalvelujen tarjoamisen varmistamiseksi avoimilla ja kilpailuun perustuvilla markkinoilla direktiivissä määritellään tiettyä laatutasoa edustavat vähimmäispalvelut, jotka ovat kansalliset erityisolosuhteet huomioon ottaen kohtuuhintaan kaikkien loppukäyttäjien saatavilla siten, että kilpailu ei vääristy.
Kyseisen direktiivin 20 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimukset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tilatessaan palveluja, joissa tarjotaan liittymä yleiseen viestintäverkkoon, ja/tai yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäpalveluja, kuluttajilla ja muilla sitä pyytävillä loppukäyttäjillä on mahdollisuus tehdä sopimus tällaista liittymää ja/tai tällaisia palveluja tarjoavan yrityksen tai yritysten kanssa. Sopimuksessa on yksilöitävä selvässä, kattavassa ja helposti saatavassa muodossa ainakin
– –”
Kyseisen 20 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin seikkoihin kuuluvat yrityksen nimi ja osoite, tarjotut palvelut, yksityiskohtaiset tiedot hinnoista ja maksuista, sopimuksen kesto sekä palvelujen ja sopimuksen uusimiseen ja irtisanomiseen sovellettavat ehdot.
Italian oikeus
Hallituksen asettamien lupamaksujen sääntelystä 26.10.1972 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 641 (decreto del Presidente della Republica n. 641, Disciplina delle tasse sulle concessioni governative; GURI nro 292, Supplemento ordinario, 11.11.1972; jäljempänä presidentin asetus nro 641/1972), 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Hallintopäätöksistä ja muista liitteenä olevassa taulukossa mainituista toimista suoritetaan hallituksen asettamat lupamaksut taulukossa mainitun suuruisina ja siinä määrätyin tavoin.”
Presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon 21 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioihin (jäljempänä liitteenä oleva taulukko), säädetään, että hallituksen asettama lupamaksu kannetaan kaikista ”luvista tai luvan korvaavista asiakirjoista, jotka on annettu julkisen maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteiden käyttöä varten – –, jokaiselta käyttökuukaudelta”.
Kyseistä 21 §:ää koskevan alaviitteen nro 1 sanamuoto on seuraava:
”Maksu on suoritettava kussakin laskussa mainituilta käyttökuukausilta yhdessä tilausmaksun kanssa”.
Julkisesta maanpäällisestä matkaviestintäpalvelusta annetun ministeriön asetuksen nro 33/90 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tilaajalla on mahdollisuus toimia itse tai turvautua SIP:hen (Società italiana per l’esercizio telefonico) käyttäjän päätelaitteiden hankkimista ja ylläpitoa varten. Konsessionhaltijana olevan SIP:n tehtävänä on antaa käyttäjälle asiakirja, joka osoittaa tämän olevan palvelun tilaaja; tällaiseen asiakirjaan, joka korvaa täysin vaikutuksin radioasemaluvan, on sisällyttävä päätelaitteen tyyppiä ja sen tyyppihyväksyntää koskevat tiedot, ja tilaajan on esitettävä ne viranomaiselle tämän pyynnöstä.”
Asetuksen (decreto legislativo) nro 269/2001, jolla direktiivi 1999/5 on tarkoitus saattaa osaksi kansallista oikeutta, 8 §:n sanamuoto on seuraava:
”Sellaisten laitteistojen markkinoille saattamista tai käyttöönottoa ei saa kieltää, rajoittaa eikä estää, joissa on CE‑merkintä, joka osoittaa niiden olevan tämän asetuksen säännösten mukaisia.”
Sähköisestä viestinnästä annetusta koodeksista 1.8.2003 annetun asetuksen nro 259 (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche; GURI nro 214, Supplemento ordinario, 15.9.2003) 160 §:n sanamuoto on seuraava:
”1.   Jokaisella yksittäisellä radioasemalla, joka on saanut toimintaansa yleisvaltuutuksen, on säilytettävä asianmukaista ministeriön myöntämää lupaa.
2.   Radiolähetyspalveluja vastaanottavien asemien osalta tilausasiakirja toimii lupana.”
Asetuksen (decreto legge) nro 4/2014, joka on muutettu laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sovellettaessa [presidentin asetuksen nro 641/1972] liitteenä olevan taulukon 21 §:ää [asetuksen nro 259/2003] 160 §:n säännöksiä – – on tulkittava siten, että radioasemilla tarkoitetaan myös maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteita.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
De Pra ja SAIV hakivat osaltaan verohallinnon Bellunon provinssin tarkastusyksiköltä ja verohallinnon Vicenzan provinssin tarkastusyksiköltä niiden summien palautusta, jotka ne olivat maksaneet hallituksen asettamina lupamaksuina. Kyseiset veroviranomaiset hylkäsivät hakemukset, minkä johdosta De Pra ja SAIV nostivat kumpikin kanteen Commissione tributaria regionale di Mestre-Veneziassa (Mestre‑Venezian alueellinen verovalitusasioita käsittelevä tuomioistuin).
De Pra ja SAIV väittävät näiden kanteiden tueksi, ettei Italian lainsäädännössä säädetyn yleisvaltuutuksen tai luvan kaltainen hallinnollinen toimenpide ole yhteensopiva direktiivissä 1999/5 taatun periaatteen kanssa, joka koskee päätelaitteiden vapaata liikkuvuutta ja käyttöön ottamista. Ne katsovat, että hallituksen asettamia lupamaksuja on pidettävä veroina, ja toteavat, että koska verotettavaa tapahtumaa ei ole tapahtunut, niillä on oikeus saada tällaisena maksuna maksetut summat palautetuiksi.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ennakkoratkaisupyynnössään määräykseen Agricola Esposito (C‑492/09,
EU:C:2010:766
) ja määräykseen Umbra Packaging (C‑355/13,
EU:C:2013:867
), jotka koskevat hallituksen asettamien lupamaksujen kaltaista maksua, se katsoo kuitenkin, että näiden määräysten julistamisen jälkeen on ilmennyt uusia seikkoja, joiden johdosta se ei voi ratkaista sen käsiteltäviksi saatettuja oikeusriitoja. Se mainitsee tässä yhteydessä kolme alla mainittua seikkaa.
Unionin tuomioistuin ei ensinnäkään lausunut näissä määräyksissä hallituksen asettamien lupamaksujen kaltaisen maksun yhteensopivuudesta direktiiviin 1999/5 nähden.
Italian valtio antoi toiseksi asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin mainittujen määräysten antamisen jälkeen.
Corte suprema di cassazione (Italian ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) totesi yhdistettyjen jaostojen kokoonpanossa 2.5.2014 antamassaan ratkaisussa – ja siten myös näiden määräysten antamisen jälkeen –, ettei direktiivi 1999/5 mene De Pran ja SAIV:n mainitsemien direktiivien 2002/19, 2002/20, 2002/21 ja 2002/22 (jäljempänä yhdessä verkkodirektiivit) edelle ja että direktiivissä 2002/20 tarkoitettu yleisvaltuutus tai lupa oli siten välttämätön asianomaisten päätelaitteiden käyttämiseksi.
Commissione tributaria regionale di Mestre-Venezia on näin ollen päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallinen lainsäädäntö maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteiden osalta yhteisön oikeuden (direktiivin 1999/5 sekä [verkkodirektiivien]) mukainen, kun siinä eli
—
asetuksen (decreto legge) nro 4/2014, joka on muutettu myöhemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentissa,
—
asetuksen (decreto legislativo) nro 259/2003 160 §:ssä ja
—
[presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteessä olevan taulukon] 21 §:ssä
rinnastetaan päätelaitteet radioasemiin ja säädetään, yhdessä luettuina, että käyttäjän on hankittava yleisvaltuutus ja asianmukainen radioasemalupa, mikä on maksun perusteena?
Onko Italian valtion vaatimus erityisesti päätelaitteiden käytön osalta näin ollen yhteisön oikeuden mukainen, kun käyttäjän on sen mukaan saatava yleisvaltuutus ja radioasemalupa, vaikka päätelaitteiden markkinoille saattamisesta, vapaasta liikkuvuudesta ja käyttöönotosta säädetään jo kaikilta osin yhteisön lähteissä (direktiivi 1999/5), eikä niissä säädetä yleisvaltuutuksesta ja/tai luvasta?
Yleisvaltuutuksesta ja luvasta säädetään kansallisessa lainsäädännössä:
—
vaikka yleisvaltuutus on toimenpide, joka ei koske päätelaitteiden käyttäjää vaan ainoastaan yrityksiä, jotka ovat kiinnostuneita toimittamaan sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja (valtuutusdirektiivin 2002/20 1, 2 ja 3 artikla)
—
vaikka konsessiosta on säädetty radiotaajuuksien käyttöä koskevien erillisten oikeuksien ja numeroiden käyttöoikeuksien osalta, eivätkä nämä tilanteet varmasti liity päätelaitteiden käyttöön
—
vaikka yhteisön lainsäädäntöön ei sisälly minkäänlaista velvoitetta, joka koskisi yleisvaltuutuksen hankkimista tai päätelaitteiden käyttöä koskevan luvan myöntämistä
—
vaikka direktiivin 1999/5 8 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot 'eivät saa kieltää, rajoittaa tai estää sellaisten laitteistojen markkinoille saattamista tai käyttöönottoa alueellaan, joissa on – – CE-merkintä'
—
vaikka aineelliset seikat ja sääntely ovat erilaisia eivätkä radioasema ja maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteet ole samankaltaisia.
2)
Onko kansallinen lainsäädäntö yhteisön oikeuden (direktiivin 1999/5 ja direktiivin 2002/20, erityisesti sen 20 artiklan) mukainen, kun siinä eli
—
asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu myöhemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentissa
—
asetuksen nro 259/2003 160 §:ssä
—
[presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:ssä sekä
—
ministeriön päätöksen nro 33/1990 3 §:ssä,
säädetään, yhdessä luettuina, että
—
direktiivin 2002/22 20 artiklassa tarkoitettu sopimus – joka on tehty operaattorin ja käyttäjän välillä ja jolla pyritään sääntelemään kuluttajien ja loppukäyttäjien sekä liittymän ja siihen liittyviä palveluja tarjoavan yhden tai useamman yrityksen välisiä suhteita – voi olla 'sellaisenaan' asiakirja, joka korvaa yleisvaltuutuksen ja/tai radioasemaluvan, ilman minkäänlaista viranomaisen päätöstä, toimenpidettä tai valvontaa, ja
—
sopimuksen on sisällettävä myös päätelaitteen tyyppiä ja vastaavaa tyyppihyväksyntää (josta ei säädetä direktiivin 1999/5 8 artiklassa) koskevat tiedot?
3)
Ovatko asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu sittemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin sekä asetuksen nro 259/2003 160 §:n ja [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:n säännökset yhdessä luettuina edellä mainitun yhteisön oikeuden mukaisia, kun niissä säädetään yleisvaltuutuksen ja tämän perusteella radioasemaluvan hankkimista koskevasta velvoitteesta, jota sovelletaan ainoastaan yhteen erityiseen käyttäjäryhmään, johon kuuluvat muodollisesti tilaukseksi nimetyn sopimuksen haltijat, kun taas sähköisten viestintäpalvelujen käyttäjien osalta ei säädetä minkäänlaisesta yleisvaltuutuksesta eikä luvasta vain siitä syystä, että sopimus on nimetty eri tavalla (eli prepaid-palvelu tai ladattava palvelu)?
4)
Onko unionin direktiivin 1999/5 8 artikla asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu sittemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin sekä asetuksen nro 259/2003 160 §:n ja [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:n kaltaisen kansallisen lainsäädännön esteenä, kun tässä kansallisessa lainsäädännössä säädetään
—
hallinnollisesta toiminnasta, joka koskee yleisvaltuutuksen ja radioasemaluvan antamista
—
tästä toiminnasta perittävän hallituksen asettaman lupamaksun suorittamisesta
sillä perusteella, että tällainen toiminta voi merkitä päätelaitteiden käyttöönoton, käytön ja vapaan liikkuvuuden rajoitusta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmella ensimmäisellä kysymyksellään unionin tuomioistuimelta sitä, onko Italian lainsäädäntö yhteensopiva unionin oikeuden sääntöjen kanssa. On kuitenkin huomattava, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisumenettelyssä ei ole lausua kansallisen oikeuden säännösten yhteensopivuudesta unionin oikeuden säännösten kanssa. Unionin tuomioistuin on sen sijaan toimivaltainen esittämään ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kaikki sellaiset unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa tätä yhteensopivuutta sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa (ks. tuomio Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08,
EU:C:2010:39
, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, 19 kohta).
Ensimmäinen ja neljäs kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja neljännellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, lähinnä, onko direktiiviä 1999/5 ja etenkin sen 8 artiklaa sekä verkkodirektiivejä tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka koskee hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamista ja jonka nojalla maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttö tilaussopimuksen perusteella edellyttää yleisvaltuutusta tai lupaa sekä tällaisen maksun suorittamista.
Unionin tuomioistuin on jo katsonut määräyksessään Agricola Esposito (C‑492/09,
EU:C:2010:766
), että verkkodirektiiveistä kaksi eli direktiivit 2002/20 ja 2002/21 eivät olleet esteenä hallituksen asettaman lupamaksun kaltaiselle maksulle. Unionin tuomioistuin vahvisti tämän arvioinnin direktiivin 2002/20 osalta määräyksessä Umbra Packaging (C‑355/13,
EU:C:2013:867
).
Esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, ovatko direktiivi 1999/5 ja verkkodirektiivit esteenä sen lainsäädännön, jossa säädetään hallituksen asettamasta lupamaksusta, kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, mutta korostaa tältä osin, että kyseisessä lainsäädännössä ei säädetä ainoastaan velvollisuudesta maksaa kyseinen lupamaksu vaan etenkin velvollisuudesta hankkia viranomaisen lupa. Kyseinen tuomioistuin vetoaa lisäksi väitettyihin muutoksiin Italian lainsäädännössä verrattuna tilanteeseen, joka vallitsi näiden määräysten julistamisen ajankohtana.
On kuitenkin todettava, että näillä muutoksilla, jotka on mainittu tämän tuomion 24 ja 25 kohdassa ja jotka liittyvät asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin antamiseen sekä Corte di cassazionen antaman ratkaisun julistamiseen, ei ole merkitystä unionin tuomioistuimen mainituissa määräyksissä direktiiveistä 2002/20 ja 2002/21 antaman tulkinnan kannalta.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamista tiedoista käy nimittäin ilmi, että Italian oikeustilan muutokset, joihin se viittaa, koskevat voimassa olevan lainsäädännön tulkintaa, eikä niillä aseteta mitään uutta velvoitetta.
Direktiivi 1999/5
Direktiivin 1999/5 johdanto‑osan 32 perustelukappaleen mukaan direktiivin tarkoituksena on muun muassa turvata tässä direktiivissä määritellyt tietyt olennaiset vaatimukset täyttävien telepäätelaitteiden vapaa liikkuvuus. Direktiivin 1 artiklan mukaan direktiivillä perustetaan siten sääntelyjärjestelmä muun muassa näiden laitteiden markkinoille saattamiseksi, niiden vapaan liikkuvuuden turvaamiseksi sekä käyttöön ottamiseksi unionissa. Mainitun direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Laitteistojen vapaa liikkuvuus”, täsmennetään, että jäsenvaltiot eivät saa kieltää, rajoittaa tai estää sellaisten laitteistojen markkinoille saattamista tai käyttöönottoa alueellaan, joissa on liitteessä VII tarkoitettu CE-merkintä, joka osoittaa niiden olevan kaikkien direktiivin 1999/5 säännösten mukaisia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, aiheutuuko luvan edellyttämisestä ja pääasioissa kyseessä olevassa lainsäädännössä säädetyn kaltaisesta maksusta tämän direktiivin ja etenkin sen 8 artiklan vastaisia esteitä.
Loppukuluttajalle asetetusta velvollisuudesta hankkia lupa on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Corte di cassazione totesi, että puhelinverkko‑operaattorin tarjoama tilaussopimus on oikeudellinen asiakirja, jonka perusteella kyseinen kuluttaja voi käyttää päätelaitetta ja joka korvaa täysin vaikutuksin luvan nimeltä ”radioasemalupa”. Toisesta ennakkoratkaisukysymyksestä ilmenee, että tämä sopimus voi olla sellaisenaan asiakirja, joka korvaa yleisvaltuutuksen ja/tai radioasemaluvan, ilman minkäänlaista viranomaisen päätöstä, toimenpidettä tai valvontaa.
De Pra ja SAIV totesivat kirjallisissa huomautuksissaan samansuuntaisesti, että kansallinen lainsäätäjä on luonut oikeudellisen olettamuksen ainoastaan siinä tarkoituksessa, että maksuvelvollisuuden aiheuttava tapahtuma hallituksen asettaman lupamaksun kantamiselle säilyy solmittaessa matkapuhelinpalvelun tilaussopimuksia. Ne korostavat, ettei viranomainen suorittanut tältä osin mitään erityistä toimenpidettä.
Vaikuttaa siten siltä, ettei viranomainen edellytä minkäänlaista hyväksyntää eikä asiakirjaa, sillä tilaussopimus korvaa valtuutuksen tai radioasemaluvan ja se toimii hallituksen asettamaa lupamaksua koskevan maksuvelvollisuuden aiheuttavana tapahtumana.
Mikäli asia on näin – mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tutkittava –, tällaisessa lainsäädännössä ei edellytetä minkäänlaista viranomaisen toimea, joka voisi luoda esteen näiden laitteiden vapaalle liikkuvuudelle direktiivin 1999/5 vastaisesti.
Seuraavaksi hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamisesta on todettava, että sitä ei sovelleta maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteisiin vaan näiden laitteiden käyttämiseksi tehtyihin tilaussopimuksiin. On todettava, ettei tällainen maksun määrääminen haittaa näiden päätelaitteiden myyntiä ja että niitä voidaan myydä ilman velvollisuutta tehdä tilaussopimus Italiassa, eikä sitä sovelleta missään tapauksessa myöskään muista jäsenvaltioista peräisin oleviin päätelaitteisiin, joten maksun määräämistä ei myöskään ole pidettävä esteenä näiden laitteiden vapaalle liikkuvuudelle.
Verkkodirektiivit
Ensimmäiseksi direktiiveistä 2002/20 ja 2002/21 on aluksi muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, ettei niitä sovelleta maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttöä koskevan hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisiin maksuihin. Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, ettei tällaisen maksun perusteena ole sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoaminen ja ettei se, että asiakas käyttää matkapuhelinpalvelua yksityisesti, edellytä direktiivissä 2002/20 tarkoitettua verkon tai sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamista (määräys Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, 35 kohta). Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, ettei direktiiviä 2002/21 sovelleta laitteistoihin, joihin sovelletaan direktiiviä 1999/5, joka koskee yksityiskäyttöön tarkoitettujen televiestintäjärjestelmän päätelaitteiden, joihin kuuluvat matkapuhelimet, käyttöä (määräys Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, 42 kohta).
Seuraavaksi on lisättävä, että De Pran ja SAIV:n väite, jonka mukaan hallituksen asettaman lupamaksun kaltainen maksu on direktiivin 2002/20 12 artiklan vastainen, koska se ei ole korvauksenluonteinen hallinnollinen maksu, jonka tarkoituksena olisi ainoastaan kattaa sovellettavan yleisvaltuutuksen myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja täytäntöönpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut, ei voi menestyä. Unionin tuomioistuin on nimittäin aiemmin todennut, että maksu, jonka osalta maksuvelvollisuuden aiheuttava tapahtuma ei liity sähköisten viestintäpalvelujen markkinoille pääsyyn oikeuttavaan yleisvaltuutusmenettelyyn vaan operaattoreiden tarjoamien matkapuhelinpalvelujen käyttöön ja jonka lopullinen maksaja on näiden palvelujen käyttäjä, ei kuulu kyseisen 12 artiklan soveltamisalaan (ks. tuomio Vodafone Malta ja Mobisle Communications, C‑71/12,
EU:C:2013:431
, 25 ja 29 kohta).
Vielä on todettava yleisvaltuutuksen hankkimisvelvollisuudesta, josta ei säädetä direktiivissä 2002/20 ja joka saattaa olla direktiivin vastainen, että – kuten tämän tuomion 35–37 kohdasta ilmenee – pääasioissa kyseessä olevan kaltaisen yleisvaltuutuksen, johon tilaussopimus rinnastetaan, tarkoituksena on ainoastaan toimia hallituksen asettamaa lupamaksua koskevan maksuvelvollisuuden aiheuttavana tapahtumana. Sen tarkoituksena ei siten ole sallia verkkopalvelujen tarjoamista, eikä se ole tämän direktiivin velvoitteiden vastainen.
Toiseksi direktiiveistä 2002/19 ja 2002/22 on todettava, että direktiivin 2002/19 1 artiklan mukaan kyseisellä direktiivillä yhdenmukaistetaan sähköisten viestintäverkkojen ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeudet ja yhteenliittäminen. Kyseinen direktiivi koskee verkkojen tarjoajien välisiä suhteita eikä sitä, miten loppukäyttäjät käyttävät matkapuhelimia.
Direktiivin 2002/22 1 artiklan mukaan direktiivissä säädetään sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjonnasta loppukäyttäjille. Tavoitteena on varmistaa hyvälaatuisten ja yleisesti saatavilla olevien palvelujen saatavuus kaikkialla unionissa. Yleispalvelujen tarjoamisen varmistamiseksi direktiivissä määritellään tiettyä laatutasoa edustavat vähimmäispalvelut, jotka ovat kansalliset erityisolosuhteet huomioon ottaen kohtuuhintaan kaikkien loppukäyttäjien saatavilla siten, että kilpailu ei vääristy.
Kyseisessä direktiivissä säädetään siten vähimmäissäännöistä, eikä siinä kielletä soveltamasta muita – muun muassa verotuksellisia – toimenpiteitä, joilla ei ole vaikutusta näihin sääntöihin.
Ensimmäiseen ja neljänteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiiviä 1999/5 ja etenkin sen 8 artiklaa sekä verkkodirektiivejä on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka koskee hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamista ja jonka nojalla maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttö tilaussopimuksen perusteella edellyttää yleisvaltuutusta tai lupaa sekä tällaisen maksun suorittamista, kun tilaussopimus korvaa sellaisenaan luvan tai yleisvaltuutuksen ja kun minkäänlaista viranomaisen toimea ei siten edellytetä tältä osin.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2002/22 20 artiklaa ja direktiivin 1999/5 8 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamiseksi yleisvaltuutukseen tai radioasemalupaan rinnastetaan matkapuhelinpalvelun tilaussopimus, jossa on lisäksi täsmennettävä asianomaisen päätelaitteen tyyppi ja vastaava tyyppihyväksyntä.
Tällaisen tilaussopimuksen rinnastamisesta yleisvaltuutukseen tai radioasemalupaan hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamiseksi on aluksi riittävää muistuttaa, että direktiivi 2002/22 koskee sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamista loppukäyttäjille eikä siinä säädetä pääasioissa kyseessä olevan kaltaisen maksun määräämisestä. Tästä seuraa, ettei kyseinen direktiivi ole esteenä sille, että kansallinen lainsäätäjä säätää, että kyseisen maksun maksuvelvollisuuden aiheuttavana tapahtumana on matkapuhelinpalvelujen tarjoajan ja päätelaitteen käyttäjän välillä tehty tilaussopimus ja että tämä sopimus rinnastetaan mainitun maksun kattamaan yleisvaltuutukseen.
Seuraavaksi on todettava tilaussopimuksen sisällön osalta, että direktiivin 2002/22 20 artiklassa täsmennetään tiedot, jotka sopimuksessa on ”ainakin” oltava.
Kyseisen 20 artiklan sanamuodosta seuraa siten, ettei se ole esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että matkapuhelinpalvelujen tilaussopimuksissa on oltava direktiivissä 2002/22 mainittujen tietojen lisäksi muita tietoja, kuten kyseessä olevan päätelaitteen tyyppi ja vastaava tyyppihyväksyntä. Tästä seuraa lisäksi, ettei näitä lisätietoja ole pidettävä direktiivin 1999/5 8 artiklan vastaisena kyseessä olevien laitteiden vapaan liikkuvuuden esteenä.
Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2002/22 20 artiklaa ja direktiivin 1999/5 8 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamiseksi yleisvaltuutukseen tai radioasemalupaan rinnastetaan matkapuhelinpalvelun tilaussopimus, jossa on lisäksi täsmennettävä asianomaisen päätelaitteen tyyppi ja vastaava tyyppihyväksyntä.
Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko unionin oikeutta, sellaisena kuin se ilmenee direktiivistä 1999/5, verkkodirektiiveistä ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklasta, tulkittava siten, että se on esteenä sille, että maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttäjiä kohdellaan eri tavalla sen mukaan, tekevätkö käyttäjät matkapuhelinpalvelujen tilaussopimuksen vai ostavatko ne näitä palveluja mahdollisesti uudelleenladattavien prepaid‑korttien muodossa, minkä perusteella ainoastaan ensiksi mainittuihin sovelletaan sen lainsäädännön, jossa säädetään hallituksen asettamasta lupamaksusta, kaltaista lainsäädäntöä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että perusoikeuskirjan 20 artiklan mukaan kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä. Perusoikeuskirjan 51 artiklan mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta. Kuten ensimmäiseen ja neljänteen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, käsiteltävässä asiassa on niin, että koska verkkodirektiiveissä ja direktiivissä 1999/5 ei säädetä pääasioissa kyseessä olevan kaltaisen maksun soveltamisesta ja koska unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja‑aineistosta ei käy ilmi, että mainitulla lainsäädännöllä sovellettaisiin unionin oikeutta, ei ole tarpeen soveltaa tätä määräystä tällaiseen lainsäädäntöön.
Sikäli kuin tämä kysymys koskee sitä, että ainoastaan matkapuhelinpalvelun tilaajiin sovelletaan sääntöä, jossa säädetään viranomaisen antamasta valtuutuksesta, on lisäksi muistutettava, kuten tämän tuomion 38 kohdasta ilmenee, ettei minkäänlaista viranomaisen toimea käytännössä vaikuteta edellytettävän, koska tilaussopimus korvaa sellaisenaan valtuutuksen.
Tästä seuraa, että kolmanteen kysymykseen on vastattava, että pääasioiden kaltaisessa tilanteessa unionin oikeutta, sellaisena kuin se ilmenee direktiivistä 1999/5, verkkodirektiiveistä ja perusoikeuskirjan 20 artiklasta, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttäjiä kohdellaan eri tavalla sen mukaan, tekevätkö käyttäjät matkapuhelinpalvelujen tilaussopimuksen vai ostavatko ne näitä palveluja mahdollisesti uudelleenladattavien prepaid‑korttien muodossa, minkä perusteella ainoastaan ensiksi mainittuihin sovelletaan sen lainsäädännön, jossa säädetään hallituksen asettamasta lupamaksusta, kaltaista kansallista lainsäädäntöä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Direktiivejä eli
—
radio- ja telepäätelaitteista ja niiden vaatimustenmukaisuuden vastavuoroisesta tunnustamisesta 9.3.1999 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 1999/5/EY ja etenkin sen 8 artiklaa
—
sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi)
—
sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY
—
sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2002/21/EY (puitedirektiivi) ja
—
yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY
on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka koskee hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamista ja jonka nojalla maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttö tilaussopimuksen perusteella edellyttää yleisvaltuutusta tai lupaa sekä tällaisen maksun suorittamista, kun tilaussopimus korvaa sellaisenaan luvan tai yleisvaltuutuksen ja kun minkäänlaista viranomaisen toimea ei siten edellytetä tältä osin.

2)
Direktiivin 2002/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, 20 artiklaa ja direktiivin 1999/5 8 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että hallituksen asettaman lupamaksun kaltaisen maksun soveltamiseksi yleisvaltuutukseen tai radioasemalupaan rinnastetaan matkapuhelinpalvelun tilaussopimus, jossa on lisäksi täsmennettävä asianomaisen päätelaitteen tyyppi ja vastaava tyyppihyväksyntä.

3)
Pääasioiden kaltaisessa tilanteessa unionin oikeutta, sellaisena kuin se ilmenee direktiiveistä 1999/5, 2002/19, 2002/20, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 2002/21 ja 2002/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 artiklasta, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että maanpäällisen matkaviestintäjärjestelmän päätelaitteiden käyttäjiä kohdellaan eri tavalla sen mukaan, tekevätkö käyttäjät matkapuhelinpalvelujen tilaussopimuksen vai ostavatko ne näitä palveluja mahdollisesti uudelleenladattavien prepaid‑korttien muodossa, minkä perusteella ainoastaan ensiksi mainittuihin sovelletaan sen lainsäädännön, jossa säädetään hallituksen asettamasta lupamaksusta, kaltaista kansallista lainsäädäntöä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.