CELEX: 62011CJ0548
Социално осигуряване
Регламент (ЕИО) № 1408/71
Член 1, буква с)
Понятие за осигурителни периоди
Член 46
Изчисляване на пенсията за осигурителен стаж и възраст
Осигурителни периоди, които следва да бъдат взети предвид
Пограничен работник
Период на неработоспособност
Натрупване на сходни обезщетения, изплащани от две държави членки
Неотчитане на този период като осигурителен
Условие за пребиваване
Национални правила за ненатрупване

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, буква с) и член 46 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 6.2.2008 г., стр. 31
, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Mulders и Rijksdienst voor Pensioenen (Национална пенсионна служба, наричана по-нататък „RVP“), възникнал поради това че при изчисляването в Белгия на пенсията за осигурителен стаж и възраст на г-н Mulders не е отчетен периодът на неработоспособност, през който същият е получавал в друга държава членка, а именно Нидерландия, обезщетение за болест.
Правна уредба
Правна уредба на Съюза
Член 1 от Регламент № 1408/71 гласи:
„По смисъла на настоящия регламент:
[…]
с)
осигурителни периоди означава периодите, през които са внасяни вноски или периодите на трудова или самостоятелна заетост, които се определят или признават за осигурителни периоди от законодателството, съгласно което са завършени или се считат за завършени, както и всички приравнени на тях периоди, когато съгласно споменатото законодателство се считат за равностойни на осигурителни периоди;
[…]“.
Член 13 от дял II („Определяне на приложимото законодателство“) от този регламент предвижда в своя параграф 2 редица правила за определяне на приложимото законодателство в областта на социалното осигуряване. В него се посочва, че тези правила се прилагат, ако членове 14—17 от същия регламент, съдържащи особени правила, не предвиждат друго.
Член 13, параграф 2, буква а) от Регламент № 1408/71 гласи:
„лице, което е заето на работа на територията на една държава членка, е подчинено на законодателството на тази държава, дори и ако пребивава на територията на друга държава членка, или ако седалището или мястото на стопанска дейност на предприятието или лицето, което го е наело на работа се намира на територията на друга държава членка“.
Член 13, параграф 2, буква е) от този регламент, включен в него с Регламент (ЕИО) № 2195/91 на Съвета от 25 юни 1991 година (
ОВ L 206, стр. 2
), предвижда, считано от 29 юли 1991 г:
„лице, за което престане да бъде приложимо законодателството на дадена държава членка, без за него да стане приложимо законодателството на друга държава членка в съответствие с някое от правилата по предходните алинеи или в съответствие с предвидените в членове от 14 до 17 изключения или особени разпоредби, е подчинено на законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава, единствено съгласно разпоредбите на това законодателство“.
Съгласно трето съображение от Регламент № 2195/91:
„като има предвид, че вследствие на Решение [от 12 юни 1986 г. по дело Ten Holder,
302/84, Recueil, стр. 1821
] се оказа необходимо в член 13, параграф 2 от Регламент […] № 1408/71 да се въведе буква е), за да се определи законодателството, приложимо спрямо лицата, за които престане да бъде приложимо законодателството на дадена държава членка, без за тях да стане приложимо законодателството на друга държава членка в съответствие с някое от правилата по предходните алинеи на посочения параграф 2 на член 13, или в съответствие с някое от предвидените в членове 14—17 от този регламент изключения; […]“. [неофициален превод]
Член 46 („Отпускане на обезщетения“), съдържащ се в дял III („Особени разпоредби във връзка с различните категории обезщетения“), глава 3 („Старост и смърт (пенсии)“) от Регламент № 1408/71, гласи следното:
„1.   Когато изискващите се съгласно законодателството на дадена държава членка условия за придобиване на право на обезщетения са изпълнени, без необходимост от прилагане на разпоредбите на член 45 или член 40, параграф 3, се прилагат следните правила:
а)
компетентната институция изчислява размера на дължимото обезщетение:
i)
от една страна, само съгласно разпоредбите на прилаганото от нея законодателство;
ii)
от друга страна, съгласно разпоредбите на параграф 2;
б)
въпреки това компетентната институция може да премахне условието изчислението да се извършва в съответствие с разпоредбите на буква а), [подточка] ii), ако резултатът от това изчисление, отделно от разликите, произтичащи от използването на закръглени числа, е равен или по-малък от получения резултат от изчислението, извършено в съответствие с разпоредбите на буква а), [подточка] i), доколкото тази институция не прилага законодателство, съдържащо правила срещу посоченото в членове 46б и 46в натрупване или, ако гореспоменатата институция прилага законодателство, съдържащо правила срещу натрупване в посочения в член 46в случай, при условие че за придобиването на право на пълно обезщетение въпросното законодателство предвижда да се вземат предвид обезщетения от различен вид само въз основа на връзката на завършените осигурителни периоди или периоди на пребиваване единствено съгласно това законодателство с изискващите се съгласно същото законодателство осигурителни периоди или периоди на пребиваване“.
[…]
2.   Когато изискващите се съгласно законодателството на дадена държава членка условия за придобиване на право на обезщетения се удовлетворяват само след прилагане на разпоредбите на член 45 и/или член 40, параграф 3, се прилагат следните правила:
а)
компетентната институция изчислява теоретичния размер на обезщетението, за което съответното лице би могло да претендира, при условие че всички осигурителни периоди и/или периоди на пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на държавите членки, на което е било подчинено заетото или самостоятелно заетото лице, са завършени във въпросната държава съгласно прилаганото от нея законодателство в деня на отпускане на обезщетението. Ако съгласно това законодателство размерът на обезщетението не зависи от продължителността на завършените периоди, сумата се приема за посочения в настоящия параграф теоретичен размер;
б)
компетентната институция впоследствие определя действителния размер на обезщетението въз основа на посочения в предходния параграф теоретичен размер съобразно съотношението между продължителността на завършените осигурителни периоди или периоди на пребиваване преди материализиране на риска съгласно прилаганото от тази институция законодателство спрямо общата продължителност на завършените осигурителни периоди и периоди на пребиваване преди материализиране на риска съгласно законодателствата на всички заинтересовани държави членки.
3.   Заинтересованото лице има право на най-високия размер, изчислен в съответствие с разпоредбите на параграфи 1 и 2 от компетентната институция на всяка държава членка, без да се накърнява прилагането на разпоредбите за намаляване, спиране или отнемане, предвидени от законодателството, съгласно което се дължи това обезщетение.
В такъв случай съпоставката, която трябва да се извърши, се отнася за сумите, които са определени след прилагане на посочените разпоредби.
[…]“.
Съгласно член 86 от дял VI („Разни разпоредби“) от Регламент № 1408/71:
„1.   Вс[я]к[о] иск[ане], декларация или жалба, които с оглед спазване на законодателството на дадена държава членка е трябвало да бъдат подадени в определен срок пред орган, институция или съд на тази държава, са допустими, ако са подадени в същия срок пред съответстващ орган, институция или съд на друга държава членка. В такъв случай органът, институцията или съдът, ко[й]то получава[…] иска[нето], декларацията или жалбата, незабавно ги изпраща[…] на компетентния орган, институция или съд на първата държава, пряко или чрез компетентните органи на съответната държава членка. […]“.
Нидерландската правна уредба
Член 6, параграф 1 от Закона за общо осигуряване за старост (Algemene Ouderdomswet, наричан по-нататък „нидерландският AOW“) гласи:
„1.   По смисъла на разпоредбите на този закон осигурени лица са ненавършилите 65-годишна възраст […]
a.
местни лица, или
b.
чуждестранни лица, които се облагат с данък върху дохода от труд по трудово правоотношение в Нидерландия или континенталния шелф“.
Кралски указ № 557 от 19 октомври 1976 г. и Кралски указ № 164 от 3 май 1999 г. изключват възможността за целите на придобиването на право на пенсия на основание на нидерландския AOW да се кумулират обезщетенията по Закона за осигуряването за неработоспособност (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, наричан по-нататък „нидерландският WAO“) и обезщетенията по чуждо законодателство, тъй като получателите на такива обезщетения не се считат за осигурени по смисъла на нидерландския AOW.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Г-н Mulders е белгийски гражданин с местожителство в Белгия, където започва работа на 25 януари 1957 г.
Вследствие на претърпяна на 2 октомври 1962 г. трудова злополука му е призната 10 на сто степен на трайно намалена работоспособност. Поради това белгийският Фонд „Трудова злополука“ му отпуска обезщетение, считано от 1 януари 1969 г.
От 14 ноември 1966 г. г-н Mulders полага труд в Мастрихт (Нидерландия) като пограничен работник.
На 10 февруари 1982 г. г-н Mulders е признат в Нидерландия за неработоспособен и поради това му е отпуснато обезщетението за болест, което нидерландският WAO предвижда при 80 до 100-процентна степен на неработоспособност (наричано по-нататък „обезщетението WAO“). На основание на AOW от това обезщетение се удържат вноски, включително за осигуряване за старост, съгласно нидерландската социалноосигурителна схема.
Г-н Mulders получава обезщетението WAO до 25 октомври 1997 г.
През 1996 г. г-н Mulders подава заявление за отпускане на пенсия както в Нидерландия — до Sociale Verzekeringsbank van Amstelveen (Социалноосигурителната служба, гр. Амстелвен, наричана по-нататък „нидерландската SV“), така и в Белгия — до RVP.
С решение от 20 ноември 1997 г. RVP отпуска на г-н Mulders пенсия за осигурителен стаж и възраст. При изчисляването на размера на тази пенсия обаче не е отчетен периодът от 10 февруари 1982 г. — датата, на която лицето е признато в Нидерландия за неработоспособност, до 25 октомври 1997 г. RVP основава решението си на предоставената от нидерландската SV справка, в която са посочени периодите, в които г-н Mulders е бил осигуряван в Нидерландия.
Във връзка с подаденото от г-н Mulders в Нидерландия заявление за отпускане на пенсия, на 13 януари 1998 г. нидерландската SV приема, че в посочения по-горе период г-н Mulders не е бил осигуряван по реда на нидерландския AOW, тъй като наред с обезщетението WAO е получавал в Белгия и обезщетение за трудова злополука. Едновременното получаване на тези два вида обезщетения е недопустимо съгласно нидерландското законодателство и изключва предвидената в нидерландския AOW социалноосигурителна закрила.
На 12 февруари 1998 г. г-н Mulders подава жалба срещу решението на RVP пред Arbeidsrechtbank te Tongeren (Съд по трудови спорове, гр. Тонгерен).
С решение от 9 юни 1999 г. този съд обявява жалбата за неоснователна. На основание член 86 от Регламент № 1408/71 той все пак препраща на компетентния нидерландски съд искането на г-н Mulders периодът между 10 февруари 1982 г. и 25 октомври 1997 г. включително да бъде признат за осигурителен за целите на пенсията за осигурителен стаж и възраст.
На 8 юли 1999 г. г-н Mulders подава до Arbeidshof te Antwerpen (Апелативен съд по трудови спорове, гр. Антверпен) въззивна жалба срещу постановеното на 9 юни 1999 г. от Arbeidsrechtbank te Tongeren решение. Той изтъква, че неотчитането на периода на неработоспособност, започнал с окончателното преустановяване от негова страна на дейност като наето лице в Нидерландия, може да наруши правото му на свободно движение, признато от правото на Съюза, като го лиши от предимства, гарантирани му от законодателството на държава членка.
Като се основава на предоставените от Arbeidsrechtbank te Tongeren документи, на 24 ноември 1999 г. нидерландската SV приема, че за въпросния период г-н Mulders не е бил осигуряван съгласно нидерландския AOW. Според този орган, щом като на 10 февруари 1982 г. г-н Mulders окончателно преустановява работа в Нидерландия, от тази дата насетне спрямо него следва да се прилага, що се отнася до осигуряването за старост, единствено нидерландското законодателство, тъй като в случая вече са неприложими съдържащите се в Регламент № 1408/71 правила за определяне на приложимото право. Освен това нидерландската SV изтъква, че в периода между 10 февруари 1982 г. и 25 октомври 1997 г. г-н Mulders не отговаря нито на условията по член 6, параграф 1b от нидерландския AOW, съгласно който, за да бъде осигурено по този закон лице, което не живее в Нидерландия, то трябва да е изпълнявало работа, във връзка с която се дължи данък върху доходите, нито на условията в нидерландската правна уредба, която не допуска едновременно получаване на обезщетението WAO и на обезщетения съгласно чуждо законодателство.
От становището на Европейската комисия, която се позовава на предоставените от RVP в главното производство данни, е видно, че г-н Mulders не е обжалвал това решение на нидерландската SV.
При тези обстоятелства Arbeidshof te Antwerpen спира производството и поставя на Съда следния преюдициален въпрос:
„Нарушен ли е член 46 от Регламент […] № 1408/71 […], когато при изчисляването на пенсията на работник мигрант периодът на неработоспособност, през който е получавано обезщетение за неработоспособност и на основание на [нидерландския AOW] са правени удръжки за социалноосигурителни вноски, не се признава за „осигурителен период“ по смисъла на член 1, буква с) от този регламент?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
Белгийското правителство счита, че настоящото преюдициално запитване е недопустимо, тъй като актът за преюдициално запитване не съдържа достатъчно данни нито за фактическата обстановка, нито за белгийското и нидерландското законодателство, въз основа на които RVP приема решението си, и тъй като в този акт не са посочени и причините, поради които запитващата юрисдикция е счела за необходимо да отправи преюдициално запитване.
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (Решение от 22 юни 2010 г. по дело Melki и Abdeli,
C-188/10 и C-189/10, Сборник, стр. I-5667
, точка 27 и цитираната съдебна практика).
Постоянна съдебна практика е и че необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическата и правната обстановка, в която се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които те се основават. Актът за преюдициално запитване трябва да посочва конкретните причини, които са подтикнали националния съд да си зададе въпроси относно тълкуването на правото на Съюза и да приеме за необходимо да отправи преюдициални въпроси към Съда (Решение от 8 септември 2009 г. по дело Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International,
C-42/07, Сборник, стр. I-7633
, точка 40).
Следва да се приеме обаче, че поставеният от запитващата юрисдикция въпрос се отнася до тълкуването на разпоредбите на Регламент № 1408/71 в действителен спор, в рамките на който, видно от точка 22 от настоящото решение, г-н Mulders твърди, че неотчитането — при изчисляването на пенсията му за осигурителен стаж и възраст в Белгия — на периода, през който е получавал обезщетението WAO, може да наруши гарантираното в правото на Съюза свободно движение на работници. От акта за преюдициално запитване, в който е описана фактическата и правната обстановка по спора в главното производство, е видно, че въпросът, който си задава запитващата юрисдикция, е дали неотчитането на този период е в съответствие с посочения регламент.
При тези обстоятелства настоящото преюдициално запитване е допустимо.
По съществото на спора
С въпроса си запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 1, буква с) и член 46 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат при изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст в държава членка периодът на неработоспособност на работник мигрант, през който в друга държава членка му е изплащано обезщетение за болест, от което са удържани вноски за осигуряване за старост, да не се отчита съгласно законодателството на тази друга държава членка като „осигурителен период“ по смисъла на посочените разпоредби, заради това че съответното лице не живее в последната държава и/или по реда на законодателството на първата държава членка му е изплащано сходно обезщетение, което не може да се получава едновременно с разглежданото обезщетение за болест.
Веднага следва да се подчертае, че противно на това, което твърдят нидерландските органи в главното производство, обстоятелството, че на 10 февруари 1982 г. г-н Mulders окончателно преустановява работа в Нидерландия, изобщо не означава, че от тази дата насетне спрямо него следва да се прилага, що се отнася до осигуряването за старост, единствено нидерландското законодателство, тъй като в случая вече не били неприложими съдържащите се в член 13, параграф 2 от Регламент № 1408/71 правила за определяне на приложимото право.
Безспорно към момента, в който г-н Mulders окончателно преустановява работа, а именно 10 февруари 1982 г., член 13, параграф 2, буква е) от Регламент № 1408/71, който определя именно законодателството, приложимо спрямо окончателно прекратилите всякаква дейност лица (Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Van Delft и др.,
C-345/09, Сборник, стр. I-9879
, точка 46 и цитираната съдебна практика), все още не е бил влязъл в сила, доколкото тази разпоредба е част от посочения регламент едва от 29 юли 1991 г. нататък вследствие на приемането на Регламент № 2195/91.
Все пак следва да се отбележи, че още преди тази дата, видно от трето съображение от Регламент № 2195/91, Съдът приема, че макар в член 13, параграф 2, буква а) от Регламент № 1408/71 да не се споменава изрично случаят на работник, който към датата на искането си за обезщетение за болест не работи, посочената разпоредба отнася този случай към законодателството на държавата, на територията на която работникът последно е работил, поради което спрямо работник, който е преустановил работата си на територията на една държава членка и не е отишъл да работи на територията на друга държава членка, продължава да се прилага законодателството на държавата членка по последната му месторабота (вж. в този смисъл Решение от 12 януари 1983 г. по дело Coppola,
150/82, Recueil, стр. 43
, точка 11 и Решение по дело Ten Holder, посочено по-горе, точки 13—15).
Следователно спрямо лице като г-н Mulders, който видно от фактите по главното производство окончателно преустановява работа преди 29 юли 1991 г. и след това повече не работи, се прилагат разпоредбите на член 13, параграф 2, буква а) от Регламент № 1408/71, които, доколкото последната месторабота на г-н Mulders е била в Нидерландия, определят като приложимо законодателство нидерландското.
В случая от акта за преюдициално запитване се вижда, че съгласно това национално законодателство отчитането на периода на неработоспособност, през който е изплащано обезщетение за болест, като осигурителен за целите на изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст, е обвързано от условието съответното лице да живее на територията на страната, когато, както в случая по главното производство, то е преустановило всякаква облагаема с данък върху доходите в Нидерландия дейност като наето лице, и от условието да не получава въпросното обезщетение едновременно със сходно обезщетение по реда на чуждо законодателство, като предвидената в нидерландския AOW социалноосигурителна закрила е изключена ако едното или другото от тези условия не е изпълнено.
Следва да се припомни, че съгласно член 1, буква с) от Регламент № 1408/71 условията за зачитане на осигурителните периоди се определят единствено от законодателството на държавата членка, съгласно което въпросните периоди са завършени (вж. по-специално Решение от 17 септември 1997 г. по дело Iurlaro,
C-322/95, Recueil, стр. I-4881
, точка 28 и Решение от 3 март 2011 г. по дело Tomaszewska,
C-440/09, Сборник, стр. I-1033
, точка 26).
Съгласно постоянната съдебна практика обаче при определянето на тези условия държавите членки са длъжни да се съобразяват с правото на Съюза, и по-специално с преследваната с Регламент № 1408/71 цел и принципите, на които той се основава (Решение по дело Tomaszewska, посочено по-горе, точка 27), както и с членове 45 —48 ДФЕС относно свободното движение на работници (вж. в този смисъл Решение по дело Iurlaro, посочено по-горе, точка 28 и Решение от 3 октомври 2002 г. по дело Barreira Pérez,
C-347/00, Recueil, стр. I-8191
, точка 23).
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика целта на определящите приложимото право разпоредби на Регламент № 1408/71, сред които е и член 13, е не само да се избегнат едновременното прилагане на няколко национални законодателства и усложненията, които могат да възникнат от това, но и да не се допусне лицата, попадащи в приложното поле на Регламент № 1408/71, да бъдат лишени от защита в областта на социалната сигурност поради липса на приложимо по отношение на тях законодателство (Решение от 11 юни 1998 г. по дело Kuusijärvi,
C-275/96, Recueil, стр. I-3419
, точка 28; Решение от 7 юли 2005 г. по дело Van Pommeren-Bourgondiën,
C-227/03, Recueil, стр. I-6101
, точка 34 и Решение от 21 февруари 2013 г. по дело Dumont de Chassart, C-619/11, точка 38).
Така тези разпоредби на Регламент № 1408/71 формират цялостна система от стълкновителни норми, чието действие води до отнемане от националните законодатели на правомощието да определят обхвата и условията за прилагане на тяхното национално законодателство в тази област, що се отнася до лицата, които са подчинени на същото, и до територията, в рамките на която националните разпоредби пораждат своето действие (Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, точка 51).
Следователно условията, които поставят държавите членки във връзка със зачитането на осигурителните периоди, не следва в никакъв случай да са такива, че да изключват от приложното поле на националното законодателство лицата, спрямо които същото това законодателство е приложимо по силата на Регламент № 1408/71 (вж. в този смисъл Решение от 17 януари 2012 г. по дело Salemink, C-347/10, точка 40 и цитираната съдебна практика).
Както обаче изтъква Комисията с основание, такъв е резултатът, до който води разглежданата в главното производство правна уредба, тъй като тя обвързва предвидената в нидерландския AOW социалноосигурителна закрила с условие за пребиваване, което в крайна сметка изключва възможността при изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст да се отчете периодът на неработоспособност на чуждестранно лице.
Всъщност в момента, когато това лице е преустановило дейността си като наето лице, член 13, параграф 2, буква а) от Регламент № 1408/71 е предвиждал, че спрямо такива лица продължава да се прилага законодателството на държавата членка по последната им месторабота, макар те да пребивават на територията на друга държава членка.
Тази разпоредба нямаше да е спазена, ако условието за пребиваване, което държавата членка, на чиято територия съответното лице е преустановило дейността си като наето лице, е въвела в законодателството си, за да бъде включено въпросното лице в предвидената в това законодателство социалноосигурителна пенсионна схема, беше противопоставимо на лицата, посочени в същата тази разпоредба. Що се отнася до тези лица, посочената разпоредба има за последица да замести условието за пребиваване с условие, основано на извършването на работата като наето лице на територията на визираната държава членка (вж. Решение по дело Salemink, посочено по-горе, точка 41).
Освен това следва да се напомни, че макар правото на Съюза да не може да гарантира на осигуреното лице, че едно преместване в друга държава членка няма да има последици от гледна точка на социалното осигуряване, по-специално от гледна точка на обезщетенията за болест и пенсиите за старост, доколкото предвид съществуващите разлики между схемите и законодателствата на държавите членки, такова преместване може да бъде — според случая — повече или по-малко благоприятно или неблагоприятно за съответното лице по отношение на социалната закрила, от постоянната съдебна практика следва, че когато националната правна уредба е по-неблагоприятна, тя е в съответствие с правото на Съюза само ако не поставя работника в по-неблагоприятно положение спрямо тези, които упражняват всичките си дейности в държавата членка, където тя се прилага, и не води чисто и просто до внасяне на невъзвръщаеми осигурителни вноски (вж. в този смисъл Решение от 19 март 2002 г. по дело Hervein и др.,
C-393/99 и C-394/99, Recueil, стр. I-2829
, точка 51, Решение от 9 март 2006 г. по дело Piatkowski,
C-493/04, Recueil, стр. I-2369
, точка 34, Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, точки 100 и 101, както и Решение от 30 юни 2011 г. по дело Da Silva Martins,
C-388/09, Сборник, стр. I-5737
, точки 72 и 73).
Както Съдът многократно посочва, преследваната с членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС цел няма да бъде постигната, ако в резултат на упражняване на правото си на свободно движение работниците мигранти трябва да загубят предимствата на социалното осигуряване, които им гарантира единствено законодателството на една държава членка, по-специално когато тези предимства се предоставят като насрещна престация за платените от тях осигурителни вноски (вж. по-специално Решение от 21 октомври 1975 г. по дело Petroni,
24/75, Recueil, стр. 1149
, точка 13 и Решение по дело Da Silva Martins, посочено по-горе, точка 74, както и цитираната съдебна практика).
Налага се обаче изводът, че тези изисквания не са изпълнени, когато, както в случая по главното производство, правната уредба на държава членка не признава като осигурителен, за целите на изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст на работник мигрант, един цял период, през който този работник е правил вноски за осигуряване за старост, макар да е безспорно, че този период е щяло да бъде взет предвид, ако съответното лице беше пребивавало в тази държава членка.
В това отношение е без значение, че поради наличието на национално правило за ненатрупване обезщетението за болест, от което са удържани тези вноски, не може да бъде получавано едновременно със сходно обезщетение, което, видно от фактите по главното производство, е изплащано на лицето през въпросния период съгласно правната уредба на друга държава членка. Всъщност отделно от факта, че това национално правило за ненатрупване не е било приложено от компетентните национални органи при изплащането на съответните обезщетения, доколкото е било изтъкнато едва впоследствие при изчисляването на друго социалноосигурително плащане, а именно пенсия за осигурителен стаж и възраст, щом като вноски за осигуряване за старост действително са били удържани от обезщетението за болест, изплащано на лицето от посочените органи, тези вноски биха се оказали невъзвръщаеми, ако въпросното правило можеше да му бъде противопоставено.
С оглед на всички изложени по-горе съображения, на поставения въпрос следва да се отговори, че член 1, буква с) и член 46 от Регламент № 1408/71 във връзка с член 13, параграф 2, буква а) от този регламент и членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат при изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст в държава членка периодът на неработоспособност на работник мигрант, през който в друга държава членка му е изплащано обезщетение за болест, от което са удържани вноски за осигуряване за старост, да не се отчита съгласно законодателството на тази друга държава членка като „осигурителен период“ по смисъла на посочените разпоредби, заради това че съответното лице не живее в последната държава и/или по реда на законодателството на първата държава членка му е изплащано сходно обезщетение, което не може да се получава едновременно с обезщетението за болест.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 1, буква с) и член 46 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година, във връзка с член 13, параграф 2, буква a) от този регламент и членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат при изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст в държава членка периодът на неработоспособност на работник мигрант, през който в друга държава членка му е изплащано обезщетение за болест, от което са удържани вноски за осигуряване за старост, да не се отчита съгласно законодателството на тази друга държава членка като „осигурителен период“ по смисъла на посочените разпоредби, заради това че съответното лице не живее в последната държава и/или по реда на законодателството на първата държава членка му е изплащано сходно обезщетение, което не може да се получава едновременно с обезщетението за болест.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.