CELEX: 62010CJ0495
Direktiiv 85/374/EMÜ
Tootevastutus
Kohaldamisala
Siseriiklik kord, mis näeb ette, et avalik-õiguslikud tervishoiuasutused peavad ka nendepoolse süü puudumise korral hüvitama kahju, mis patsiendil tekkis ravi raames kasutatud aparaadi või toote puuduse tõttu

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust
käsitlevate õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257), muudetud Euroopa
Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ (EÜT L 141, lk 20; ELT eriväljaanne 15/04, lk 147), (edaspidi
„direktiiv 85/374”).
See taotlus esitati ühelt poolt Centre hospitalier universitaire de Besançon’i (edaspidi „CHU de Besançon”) ja teiselt poolt
T. Dutrueux ning Caisse primaire d’assurance maladie du Jura vahelises vaidluses seoses sellise kahju hüvitamisega, mis tekkis
T. Dutrueux’le operatsiooni käigus soojendusmadratsi poolt tekitatud põletushaavadest.

Õiguslik raamistik

Direktiiv 85/374
Direktiivi 85/374 põhjendustes 1, 4, 13 ja 18 on sätestatud:
„vaja on ühtlustada liikmesriikide õigusakte, mis käsitlevad tootja vastutust kahju eest, mida põhjustavad tema toodete puudused,
sest olemasolevad lahknevused võivad moonutada konkurentsi, mõjutada kaupade liikumist ühisturul ja kaasa tuua tarbijate erineva
kaitstuse kahju suhtes, mida puudusega toode põhjustab tema tervisele või varale;
[...]
tarbijate kaitsmiseks peab vastutus hõlmama kõiki tootmisprotsessi kaasatud tootjaid niivõrd, kuivõrd nende tarnitud valmistoode,
koostisosa või tooraine oli puudusega; samal põhjusel tuleks vastutust laiendada ka toodete ühendusse importijatele ja isikutele,
kes esinevad tootjana, kinnitades tootele oma nime, kaubamärgi või muu selgesti eristatava tunnuse, või tarnivad toodet, mille
tootjat ei ole võimalik kindlaks teha;
[...]
vastavalt liikmesriikide õigussüsteemidele võib kannatanu nõuda kahju hüvitamist niisuguse lepingust tuleneva või lepinguvälise
vastutuse alusel, mida ei ole sätestatud käesolevas direktiivis; niivõrd kui kõnealused sätted on mõeldud tulemusliku tarbijakaitse
saavutamiseks, ei tohiks käesolev direktiiv neid mõjutada; kui tulemuslik tarbijakaitse farmaatsiatoodete sektoris saavutatakse
liikmesriigis juba spetsiaalse vastutussüsteemi abil, peaks olema võimalik esitada ka sellel süsteemil põhinevaid nõudeid;
[...]
käesolevast tulenev ühtlustamine ei saa praeguses etapis olla täielik, kuid avab tee suurema ühtlustamise poole; […]”
Direktiivi 85/374 artikkel 1 sätestab, et „[t]ootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus”.
Sama direktiivi artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      „Tootja” tähendab valmistoote valmistajat, mis tahes tooraine tootjat või koostisosa valmistajat ja iga isikut, kes tootel
oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana.
2.      Ilma et see piiraks tootja vastutuse kohaldamist, peetakse käesoleva direktiivi tähenduses tootjaks ja tootjana vastutavaks
iga isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks või mõnes muus vormis turustamiseks
mõeldud toote.
3.      Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, käsitletakse toote iga tarnijat selle tootjana, kui ta ei tee kannatanule mõistliku
aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid. Kui toode ei osuta lõikes 2 nimetatud importija andmetele,
kehtib seesama ka sisseveetud toote puhul, isegi kui tootja nimi on märgitud.”
Direktiivi 85/374 artiklis 13 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust
käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.”
Direktiiv 85/374 tehti liikmesriikidele teatavaks 30. juulil 1985.

Siseriiklik õigus
Direktiivi 85/374 sätted on siseriiklikku õigusesse üle võetud Prantsuse Code civil’i (tsiviilseadustik) artiklitega 1386-1
kuni 1386-18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et avalik-õiguslike tervishoiuasutuste vastutust oma patsientide ees reguleerib omakorda
lepinguvälise vastutuse erikord, mille aluseks on erilised suhted avalik-õigusliku haiglaraviteenuse pakkuja ja nende isikute
vahel, keda ravitakse. Seda korda reguleerivad nii õigusnormid kui ka halduskohtu kujundatud põhimõtted.
Viimaste hulgas on ka põhimõte, mille kohaselt peab avalik-õiguslik haiglaraviteenuse pakkuja isegi temapoolse süü puudumise
korral hüvitama kahju, mis patsiendil tekkis ravi raames kasutatud aparaadi või toote puuduse tõttu.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
CHU de Besançonis 3. oktoobril 2000 toimunud operatsiooni käigus sai tollal 13‑aastane patsient põletushaavu. Põletushaavu
põhjustas soojendusmadrats, millel ta lamas ja mille temperatuuri reguleerimise süsteem oli puudusega.
Tribunal administratif de Besançon mõistis 27. märtsi 2007. aasta otsusega CHU de Besançonilt välja kahjuhüvitise 9000 eurot
T. Dutrueux’le eespool nimetatud viisil tekitatud kahju eest ja 5 974,99 eurot Caisse primaire d’assurance maladie du Jurale.
Kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse jättis Cour administrative d’appel de Nancy 26. veebruari 2009. aasta otsusega
rahuldamata ning CHU de Besançon esitas viimati nimetatud otsuse peale kassatsioonkaebuse Conseil d’État’le.
Oma kassatsioonkaebuse toetuseks väidab CHU de Besançon, et Cour administrative d’appel de Nancy rikkus direktiivi 85/374,
eelkõige selle artiklit 13, kui ta leidis, et viidatud direktiiviga ei ole vastuolus niisuguse kohtupraktikas välja kujundatud
põhimõtte kohaldamine, mille kohaselt vastutab avalik-õiguslik haiglaraviteenuse pakkuja ka temapoolse süü puudumise korral
kahju eest, mis patsiendil tekkis osutatud ravi raames kasutatud toote või aparaadi puuduse tõttu. Nimelt ilmneb sellest direktiivist,
nagu see on Prantsuse õigusesse üle võetud, et madratsi tootja on ainsana vastutav, kui ta on nõuetekohaselt kindlaks tehtud,
nagu ta siinses asjas oli.
Conseil d’État märgib, et see kohtupraktikast tulenev põhimõte kujundati välja tema 9. juuli 2003. aasta otsuses, st pärast
direktiivi 85/374 liikmesriikidele teatavaks tegemist. Kuna aga see otsus tehti seoses vaidlusega, mis tekkis enne selle direktiivi
ülevõtmise tähtaja möödumist, siis leiab Conseil d’État, et arvestades direktiivi artikli 13 sätteid, mis kaitsevad „õigus[i],
mis kahjukannatajal või[vad] olla vastavalt lepingust tulenevatele või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele”,
võib väita, et see põhimõte – mis kuulub vastutuse korra alla, millel on viidatud direktiiviga sätestatud korrast eraldiseisev
spetsiifiline alus – on endiselt kehtiv põhikohtuasjas käsitletud kahju suhtes.
Juhul kui see ei ole nii, sõltub tema poolt menetletava vaidluse lahendus siseriikliku kohtu arvates sellest, kas direktiivis 85/374
sätestatud vastutuse kord puudutab kahju, mida puudusega toote kasutaja võis põhjustada kolmandale isikule viimasele osutatava
teenuse raames.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [...] direktiivi [85/374] artikli 13 sätteid arvestades lubab see direktiiv rakendada patsientidel avalik-õiguslikes tervishoiuasutustes
olevale erilisele seisundile tuginevat vastutuse korda osas, milles sellega tunnustatakse eelkõige nende õigust saada viidatud
tervishoiuasutustelt ka viimaste süü puudumise korral hüvitist kahju eest, mis tekkis tervishoiuasutuste poolt kasutatud puudusega
toodete või aparaatide tõttu, ilma et see mõjutaks viidatud tervishoiuasutuse võimalust esitada garantiinõue tootja vastu?
2.      Kas direktiiv [85/374] piirab liikmesriikide võimalust määratleda selliste isikute vastutus, kes kasutavad puudusega aparaate
või tooteid teenuse osutamise raames ja tekitavad seega teenusesaajale kahju?”

Eelotsuse küsimused

Teine küsimus
Teise küsimusega, mida on mõistlikum esimesena käsitleda, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas sellise
teenuseosutaja vastutus, kes kasutab selliste teenuste nagu haiglas ravi osutamise raames puudusega aparaate või tooteid ja
tekitab seega selle teenuse saajale kahju, kuulub direktiivi 85/374 kohaldamisalasse, nii et direktiiviga on vastuolus niisugune
siseriiklik kord, nagu on kõne all, mis näeb nimetatud teenuseosutaja vastutuse selliselt põhjustatud kahju eest ette ka siis,
kui teenuseosutajal puudub vähimgi süü.
Direktiivi 85/374 põhjendusest 1 ilmneb, et selle eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigusakte, mis käsitlevad tootja vastutust
kahju eest, mida põhjustavad tema toodete puudused.
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt näeb direktiiv sellega reguleeritud küsimuste osas ette liikmesriikide
õigus- ja haldusnormide täieliku ühtlustamise (vt eelkõige 25. aprilli 2002. aasta otsused kohtuasjas C‑52/00: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2002, lk I‑3827, punkt 24 ja kohtuasjas C‑152/00: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 2002, lk I‑3879, punkt 20; ning 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑402/03: Skov ja Bilka, EKL 2006,
lk I‑199, punkt 23).
Direktiivi 85/374 põhjendusest 18 nähtub, et direktiivi eesmärk ei ole tootevastutuse valdkonna täielik ühtlustamine direktiiviga
reguleerimata küsimustes (vt 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑285/08: Moteurs Leroy Somer, EKL 2009, lk I‑4733, punktid 24
ja 25).
Direktiiviga 85/374 loodud ühtlustatud kord, mis käsitleb tootja tsiviilvastutust kahju eest, mida põhjustavad tema toodete
puudused, vastab selle põhjenduse 1 kohaselt eesmärgile tagada moonutusteta konkurents ettevõtjate vahel, lihtsustada kaupade
vaba liikumist ja vältida tarbijate kaitse erinevat taset. Liidu seadusandja kehtestatud piirid selle direktiivi kohaldamisalale
tulenevad eeskätt eelnimetatud huvide keerulisest kaalumisprotsessist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused komisjon
vs.
Prantsusmaa, punktid 17 ja 29, ning komisjon
vs.
Kreeka, punktid 13 ja 29).
Sellega seoses rõhutatakse direktiivi 85/374 põhjenduses 4, et tarbijate kaitsmiseks peab vastutus hõlmama kõiki tootmisprotsessi
kaasatud tootjaid niivõrd, kuivõrd nende tarnitud valmistoode, koostisosa või tooraine on puudusega, ja et samal põhjusel
tuleks vastutust laiendada ka toodete ühendusse importijatele ja isikutele, kes esinevad tootjana, kinnitades tootele oma
nime, kaubamärgi või muu selgesti eristatava tunnuse, või tarnivad toodet, mille tootjat ei ole võimalik kindlaks teha.
Direktiivi 85/374 põhjenduste 1 ja 4 alusel tuleb tõlgendada ka selle direktiivi artiklit 1, milles on esitatud põhimõte,
et „[t]ootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus”, ja artiklit 3, mis täpsustab eelkõige seda, mis tingimustel
tuleb selle direktiivi tähenduses tootjaks lugeda ka tootjana esinevat isikut, kauba liitu importijat või selle kauba tarnijat.
Mis puudutab täpsemalt viidatud artikli 3 sätteid, siis on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus märkida pärast direktiivi 85/374
vastuvõtmiseni viinud ettevalmistavate materjalide analüüsi, et pärast erinevate tootmis- ja turustamisahelasse kuuluvate
ettevõtjate vastavate rollide kaalumist tehti valik sätestada direktiiviga kehtestatud õiguslikus regulatsioonis tootja ning
ainult piiratud juhtudel tarnija vastutus kahju eest, mida põhjustavad puudustega tooted (eespool viidatud kohtuotsus Skov
ja Bilka, punkt 29).
Euroopa Kohus välistas samuti selle, et direktiivis 85/374 ühtlustatakse täielikult üksnes tootja vastutus puudustega toote
eest, reguleerimata seevastu tarnija vastutust. Kohus otsustas sellega seoses, et selle direktiivi artiklid 1 ja 3, mis määratlevad
mõiste „tootja”, ei piirdu sellega, et sätestavad vaid tootja tootevastutuse, vaid et nende artiklitega määratakse tootmise
ja turustamise protsessis osalenud ettevõtjate hulgast kindlaks see, kes peab kandma selles direktiivis sätestatud vastutust,
ja et vastutavate isikute ring, kelle vastu kannatanu saab esitada direktiivis ette nähtud vastutuse kohaldamise korra kohaselt
hagi, on sellega seoses ammendavalt määratletud viidatud artiklites 1 ja 3 (vt eespool viidatud kohtuotsus Skov ja Bilka,
punktid 24, 26, 30, 32 ja 33).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et vastutus, mis võib langeda kasutajale, kes sarnaselt CHU de Besançoniga kasutab patsiendile
ravi osutamise raames toodet või aparaati, mille ta on eelnevalt omandanud (näiteks soojendusmadrats), ei kuulu direktiiviga 85/374
reguleeritud küsimuste alla ja jääb seega nimetatud direktiivi kohaldamisalast välja.
Nimelt, nagu väitsid Prantsuse ja Kreeka valitsus ning Euroopa Komisjon ja nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 27–32,
ei saa sellist kasutajat lugeda vaidlusaluse toote tootmis- ja turustamisahelas osalejaks, kellele võiks kohaldada, nagu just
meenutati, direktiivi 85/374 artiklis 3 esitatud määratlust „tootja”, ega saa teda ka lugeda sama artikli lõike 3 tähenduses
selle toote tarnijaks, vastupidi sellele, mida väidab CHU de Besançon. Eelkõige ei saa järeldada, et põhikohtuasjas tarnis
CHU de Besançon patsiendile kasutamiseks toote.
Lisaks ei saa pelk asjaolu, et direktiiviga 85/374 kehtestatud tootja vastutuse korra kõrval eksisteerib siseriiklik kord,
mis näeb ette teenuseosutaja vastutuse ka temapoolse süü puudumisel, kui ta tekitas haiglaraviteenuse osutamisel teenusesaajale
kahju puudusega toote kasutamisega, kahjustada nimetatud tootja vastutuse korra tõhusust ega ka liidu seadusandja poolt selle
korraga taotletud eesmärke.
Sellega seoses tuleb esiteks täpsustada, et sellist teenuseosutaja vastutuse korda saab liikmesriigi õigusega igal juhul ette
näha üksnes siis, kui see ei kahjusta direktiiviga 85/374 kehtestatud korda, nagu märkisid ka Prantsuse, Saksamaa ja Kreeka
valitsus ning kohtujurist oma ettepaneku punktis 45. Nimelt ei või siseriiklike normide kohaldamine kahjustada direktiivi
kasulikku mõju (10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑203/99: Veedfald, EKL 2001, lk I‑3569, punkt 27). Samuti peab säilitama
võimaluse tugineda tootja vastutusele, kui selles direktiivis sätestatud tingimused sellise vastutuse tekkimiseks on täidetud.
See võimalus tugineda tootja vastutusele peab olema avatud mitte üksnes kannatanule, vaid ka teenuseosutajale, kes peab seega
sel eesmärgil saama kasutada mingit mehhanismi, näiteks esitada garantiinõude, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus
oma esimeses küsimuses.
Mis puudutab teiseks direktiivis 85/374 kehtestatud tootja vastutuse korraga taotletavaid eesmärke, siis meenutati juba käesoleva
kohtuotsuse punktides 22 ja 23, et sellega soovitakse eelkõige lihtsustada kaupade vaba liikumist ja tagada moonutusteta konkurents
ettevõtjate vahel ning tarbijate kaitse.
Sellega seoses tuleb esmalt märkida, et miski direktiivi 85/374 sõnastuses ei võimalda järeldada, et kehtestades tootja tootevastutuse,
kavatses liidu seadusandja – pidades silmas eesmärki tagada moonutusteta konkurents ja soodustada kaupade vaba liikumist –
jätta liikmesriigid ilma pädevusest kehtestada vajaduse korral kõnealuse direktiiviga sätestatud korrale vastav kord vastutuse
kohaldamiseks kahju eest, mis tekitati puudusega tootega, osutades sellist teenust, nagu on käsitletud põhikohtuasjas (vt
analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Moteurs Leroy Somer, punkt 30).
Seejärel, ja nagu märgib ka Kreeka valitsus: ehkki kaupade vaba liikumine sõltub esmalt nende kaupade tootjate, importijate
ja tarnijate tegevusest ning ehkki erinevused siseriiklikes kordades, mis puudutavad nende ettevõtjate vastutust, võivad seetõttu
mõjutada seda vaba liikumist, on selliste teenuseosutajate tegevus, kes nende kaupade omandamise järel kasutavad neid kaupu
nende poolt kolmandatele isikutele osutatavate teenuste raames, märgatavalt erinev ja seda tegevust ei saa järelikult samastada
nimetatud tootjate, importijate ja tarnijate tegevusega.
Lisaks tuleb ka rõhutada, et kui siseriiklikust õigusest tulenev kord, mis näeb ette teenuseosutaja võimaliku vastutuse tema
süü puudumisel, on kehtestatud üksnes tingimusel, et see ei mõjuta direktiivist 85/374 tulenevat tootja vastutust, ei näi,
et selline teenuseosutaja vastutus moonutab konkurentsi tootmis- ja turustamisahela ettevõtjate vahel.
Lõpuks, kuna teenuseosutaja võimalik vastutus lisandub niiviisi veelgi tõenäolisemalt direktiivist 85/374 tulenevale tootja
vastutusele, siis aitab teenuseosutaja vastutus kaasa tarbijakaitse tugevdamisele, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku
punktides 45 ja 46.
Mis puudutab eespool viidatud kohtuotsuse Veedfald punkte 12 ja 17, millele Euroopa Kohtus toimunud menetluses viidati, siis
tuleb meenutada, et selle kohtuotsuse aluseks olnud asjas esitatud esimene küsimus puudutas olukorda, kus „puudusega toote
tootja, tegutsedes konkreetse meditsiiniteenuse osutamise raames, toodab ja kasutab toodet inimorganil”, ja sellega sooviti
teada üksnes, kas taolises olukorras võis lugeda, et nimetatud puudusega toode oli direktiivi 85/374 artikli 7 punkti a tähenduses
„käibele” lastud.
Nii nagu väitis Prantsuse valitsus ning kohtujurist oma ettepaneku punktis 38, tuleneb sellest, et kuna juriidiline isik,
kelle vastutusele viidati, oli mitte üksnes kõnealuse teenuse osutaja, vaid ka direktiivi 85/374 sätete tähenduses „tootja”,
siis ei esitatud tolles kohtuasjas kordagi küsimust, kas see direktiiv võib hõlmata ka teenuseosutaja vastutust, kes kasutab
puudusega tooteid, mille tootja ta ei ole.
Selles olukorras ei saa eespool viidatud kohtuotsust Veedfald tõlgendada nii, et see lahendas viidatud küsimuse. Täiendavalt,
nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 39 ja 40, ei võtnud Euroopa Kohus seisukohta selles küsimuses ka 25. aprilli
2002. aasta otsuses kohtuasjas C‑183/00 González Sánchez (EKL 2002, lk I‑3901).
Kõike eelnevat arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et teenuseosutaja vastutus, kes kasutab selliste teenuste nagu
haiglas ravi osutamise raames puudusega aparaate või tooteid, mille tootja ta direktiivi 85/374 artikli 3 tähenduses ei ole,
ja tekitab seetõttu selle teenuse saajale kahju, ei kuulu kõnesoleva direktiivi kohaldamisalasse. Direktiiviga ei ole seega
vastuolus, kui liikmesriik kehtestab niisuguse siseriikliku korra, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näeb nimetatud teenuseosutaja
vastutuse selliselt põhjustatud kahju eest ette ka siis, kui teenuseosutajal puudub vähimgi süü; seda aga tingimusel, et kannatanul
ja/või viidatud teenuseosutajal säilib võimalus tugineda tootja vastutusele selle direktiivi põhjal, kui direktiivis sätestatud
tingimused on täidetud.

Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja esimest küsimust analüüsida.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
Teenuseosutaja vastutus, kes kasutab selliste teenuste nagu haiglas ravi osutamise raames puudusega aparaate või tooteid,
mille tootja ta nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ (liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide
ühtlustamise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ), artikli 3 tähenduses
ei ole, ja tekitab seetõttu selle teenuse saajale kahju, ei kuulu kõnesoleva direktiivi kohaldamisalasse. Direktiiviga ei
ole seega vastuolus, kui liikmesriik kehtestab niisuguse siseriikliku korra, nagu on kõne all, mis näeb nimetatud teenuseosutaja
vastutuse selliselt põhjustatud kahju eest ette ka siis, kui teenuseosutajal puudub vähimgi süü; seda aga tingimusel, et kannatanul
ja/või viidatud teenuseosutajal säilib võimalus tugineda tootja vastutusele selle direktiivi põhjal, kui direktiivis sätestatud
tingimused on täidetud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.