CELEX: 62007TJ0059
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh butadienového kaučuku a styren-butadienového kaučuku vyrobeného emulzní polymerizací
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES
Přičitatelnost protiprávního jednání
Jediné protiprávní jednání
Důkaz o existenci kartelové dohody
Pokuty
Závažnost a doba trvání protiprávního jednání
Přitěžující okolnosti

Skutečnosti předcházející sporu
Komise Evropských společenství rozhodnutím K (2006) 5700 v konečném znění ze dne 29. listopadu 2006 (věc COMP/F/38.638 – Butadienový
kaučuk a styren-butadienový kaučuk vyrobený emulzní polymerizací, dále jen „napadené rozhodnutí“) konstatovala, že několik
podniků svou účastí na kartelové dohodě na trhu s výše uvedenými výrobky porušilo čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o Evropském
hospodářském prostoru (EHP).
Napadené rozhodnutí je určeno následujícím podnikům:
–        Bayer AG, se sídlem v Leverkusen (Německo);
–        The Dow Chemical Company, se sídlem v Midlandu, Michigan (USA) (dále jen „Dow Chemical“);
–        Dow Deutschland Inc., se sídlem ve Schwalbachu (Německo);
–        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (dříve Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), se sídlem ve Schwalbachu;
–        Dow Europe, se sídlem v Horgen (Švýcarsko);
–        Eni SpA, se sídlem v Římě (Itálie);
–        Polimeri Europa SpA, se sídlem v Brindisi (Itálie) (dále jen „Polimeri“);
–        Shell Petroleum NV, se sídlem v Haagu (Nizozemsko);
–        Shell Nederland BV, se sídlem v Haagu;
–        Shell Nederland Chemie BV, se sídlem v Rotterdamu (Nizozemsko);
–        Unipetrol a. s., se sídlem v Praze (Česká republika);
–        Kaučuk a. s., se sídlem v Kralupech nad Vltavou (Česká republika);
–        Trade-Stomil sp. z o.o., se sídlem v Lodži (Polsko) (dále jen „Stomil“).
Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft a Dow Europe jsou přímo nebo nepřímo zcela kontrolovány společností Dow
Chemical (dále společně jen „Dow“) (body 16 až 21 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Aktivity Eni v oblasti dotčených výrobků zajišťovala původně EniChem Elastomeri Srl, kterou Eni nepřímo kontrolovala prostřednictvím
své dceřiné společnosti EniChem SpA (dále jen „EniChem SpA“). Dne 1. listopadu 1997 se EniChem Elastomeri sloučila s EniChem
SpA. Eni kontrolovala 99,97 % společnosti EniChem SpA. Dne 1. ledna 2002 převedla EniChem SpA svou strategickou chemickou
výrobu (včetně aktivit souvisejících s butadienovým kaučukem a styren-butadienovým kaučukem vyráběným emulzní polymerizací)
na svou dceřinou společnost Polimeri, ve které měla 100% podíl. Eni přímo a zcela kontroluje Polimeri od 21. října 2002. Od
1. května 2003 změnila EniChem SpA firmu na Syndial SpA (body 26 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise v napadeném
rozhodnutí používá označení „EniChem“ pro všechny společnosti vlastněné společností Eni (dále jen „EniChem“) (bod 36 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Shell Nederland Chemie je dceřiná společnost společnosti Shell Nederland, která je zcela kontrolována společností Shell Petroleum
(body 38 až 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kaučuk vznikla v roce 1997 sloučením společností Kaučuk Group a. s. a Chemopetrol Group a. s. Dne 21. července 1997 přešel
na Unipetrol veškerý obchodní majetek, práva a závazky sloučených podniků. Unipetrol vlastní 100 % akcií společnosti Kaučuk
(body 45 a 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle napadeného rozhodnutí Tavorex s. r. o. (dále jen „Tavorex“), se sídlem
v České republice, zastupovala Kaučuk (a jejího předchůdce Kaučuk Group) při vývozech od roku 1991 do 28. února 2003. Podle
napadeného rozhodnutí dále Tavorex od roku 1996 zastupovala Kaučuk na zasedáních Evropského sdružení pro syntetický kaučuk
(European Synthetic Rubber Association; bod 49 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle napadeného rozhodnutí Stomil zastupovala přibližně po dobu 30 let, nejméně do roku 2001, při vývozech polského výrobce
Chemical Company Dwory S.A. (dále jen „Dwory“). Dále podle napadeného rozhodnutí Stomil zastupovala Dwory v letech 1997 a 2000
také na zasedáních Evropského sdružení pro syntetický kaučuk (bod 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zjištěná doba trvání protiprávního jednání je od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002 (pro Bayer, Eni a Polimeri), od 20. května
1996 do 31. května 1999 (pro Shell Petroleum, Shell Nederland a Shell Nederland Chemie), od 1. července 1996 do 28. listopadu
2002 (pro Dow Chemical), od 1. července 1996 do 27. listopadu 2001 (pro Dow Deutschland), od 16. listopadu 1999 do 28. listopadu
2002 (pro Unipetrol a Kaučuk), od 16. listopadu 1999 do 22. února 2000 (pro Stomil), od 22. února 2001 do 28. února 2002 (pro
Dow Deutschland Anlagengesellschaft) a od 26. listopadu 2001 do 28. listopadu 2002 (pro Dow Europe) (body 476 až 485 odůvodnění
a článek 1 výroku napadeného rozhodnutí).
Butadienový kaučuk (dále jen „BK“) a styren-butadienový kaučuk vyrobený emulzní polymerizací (dále jen „SBK“) jsou syntetické
kaučuky používané převážně při výrobě pneumatik. Oba výrobky jsou vzájemně zastupitelné a nahradit je lze i jinými syntetickými
kaučuky a přírodním kaučukem (body 3 až 6 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vedle výrobců uvedených v napadeném rozhodnutí prodávali na území EHP omezené množství BK a SBK i další výrobci z Asie a z východní
Evropy. Kromě toho velkou část BK vyrábí přímo velcí výrobci pneumatik (bod 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 20. prosince 2002 navázala Bayer kontakt se službami Komise a vyjádřila přání spolupracovat na základě oznámení Komise
o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen
„oznámení o spolupráci“) ve věci BK a SBK. V souvislosti s SBK podala Bayer ústní prohlášení, v němž popsala aktivity kartelové
dohody. Toto ústní prohlášení bylo zaznamenáno na magnetickou pásku (bod 67 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 14. ledna 2003 podala Bayer ústní prohlášení, v němž popsala aktivity kartelové dohody v oblasti BK. Toto ústní prohlášení
bylo zaznamenáno na magnetickou pásku. Bayer poskytla také zápisy ze zasedání výboru pro BK Evropského sdružení pro syntetický
kaučuk (bod 68 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 5. února 2003 oznámila Komise společnosti Bayer rozhodnutí, kterým jí podmínečně prominula pokutu (bod 69 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dne 27. března 2003 provedla Komise šetření podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení,
kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), v prostorách společnosti
Dow Deutschland & Co. (bod 70 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V období od září 2003 do července 2006 zaslala Komise podnikům uvedeným v napadeném rozhodnutí několik žádostí o informace
podle článku 11 nařízení č. 17 a článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské
soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) (bod 71 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dne 16. října 2003 se Dow Deutschland a Dow Deutschland & Co. sešly se službami Komise a vyjádřily přání spolupracovat podle
oznámení o spolupráci. Na setkání byly ústně vylíčeny aktivity kartelové dohody v souvislosti s BK a SBK. Tato ústní prezentace
byla zaznamenána. Byl rovněž předán spis obsahující dokumentaci vztahující se ke kartelové dohodě (bod 72 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dne 4. března 2005 byla Dow Deutschland informována o záměru Komise snížit jí pokutu o 30 až 50 % (bod 73 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dne 7. června 2005 zahájila Komise řízení a zaslala společnosti Dwory a podnikům, jimž je určeno napadené rozhodnutí, s výjimkou
společnosti Unipetrol, první oznámení námitek. První oznámení námitek bylo určeno i společnosti Tavorex, ale nebylo jí doručeno,
neboť společnost byla od října 2004 v úpadku. Řízení vůči této společnosti proto bylo ukončeno (body 49 a 74 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dotyčné podniky podaly k prvnímu oznámení námitek písemná vyjádření (bod 75 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Měly rovněž
přístup ke spisu ve formě kompaktního disku a v prostorách Komise jim byla zpřístupněna ústní prohlášení a související dokumenty
(bod 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 3. listopadu 2005 požádala Manufacture française des pneumatiques Michelin (dále jen „Michelin“) o vstup do řízení jako
vedlejší účastnice. Dne 13. ledna 2006 podala písemné stanovisko (bod 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 6. dubna 2006 přijala Komise druhé oznámení námitek, které zaslala podnikům, jimž je určeno napadené rozhodnutí. Dotyčné
podniky se k němu vyjádřily písemně (bod 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 12. května 2006 podala Michelin stížnost podle článku 5 nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení
řízení Komise podle článků 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. L 123, s. 18; Zvl. vyd. 08/03, s. 81) (bod 85 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Dne 22. června 2006 se Michelin a podniky, jimž je určeno napadené rozhodnutí, s výjimkou společnosti Stomil, účastnily slyšení
před Komisí (bod 86 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
S ohledem na nedostatek důkazů k prokázání účasti společnosti Dwory na kartelové dohodě se Komise rozhodla ukončit řízení
vůči ní (bod 88 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rozhodla o ukončení řízení i vůči společnosti Syndial (bod 89 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Původně sice byly používány dvě samostatné spisové značky (COMP/E-1/38.637 pro BK a COMP/E-1/38.638 pro SBK), Komise však
od prvního oznámení námitek používá značku jedinou (COMP/F/38.638) (body 90 a 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 29. listopadu 2006 ukončila Komise správní řízení přijetím napadeného rozhodnutí.
Podle článku 1 výroku napadeného rozhodnutí se tím, že se po uvedenou dobu účastnily jediné a trvající dohody, v jejímž rámci
bylo dohodnuto stanovování cílových cen, rozdělení zákazníků dohodami o nezasahování a vyměňování citlivých informací týkajících
se cen, soutěžitelů a zákazníků v odvětví BK a SBK, dopustily protiprávního jednání porušujícího článek 81 ES a článek 53 EHP
následující podniky:
a)      Bayer od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002;
b)       Dow Chemical od 1. července 1996 do 28. listopadu 2002; Dow Deutschland od 1. července 1996 do 27. listopadu 2001; Dow Deutschland
Anlagengesellschaft od 22. února 2001 do 28. února 2002; Dow Europe od 26. listopadu 2001 do 28. listopadu 2002;
c)       Eni od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002; Polimeri od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002;
d)       Shell Petroleum od 20. května 1996 do 31. května 1999; Shell Nederland od 20. května 1996 do 31. května 1999; Shell Nederland
Chemie od 20. května 1996 do 31. května 1999;
e)       Unipetrol od 16. listopadu 1999 do 28. listopadu 2002; Kaučuk od 16. listopadu 1999 do 28. listopadu 2002;
f)       Stomil od 16. listopadu 1999 do 22. února 2000.
Na základě skutkových zjištění a právního posouzení provedeného v napadeném rozhodnutí uložila Komise dotyčným podnikům pokuty,
jejichž výše byla vypočtena metodou uvedenou v Pokynech o metodě stanovování pokut [uložených] podle čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“), jakož i v oznámení
o spolupráci.
V článku 2 výroku napadeného rozhodnutí se ukládají následující pokuty:
a)       Bayer: 0 eur;
b)       Dow Chemical: 64,575 milionů eur, z nichž:
i)       60,27 milionů eur solidárně se společností Dow Deutschland;
ii)      47,355 milionů eur solidárně se společnostmi Dow Deutschland Anlagengesellschaft a Dow Europe;
c)       ENI a Polimeri solidárně: 272,25 milionů eur;
d)       Shell Petroleum, Shell Nederland a Shell Nederland Chemie solidárně: 160,875 milionů eur;
e)       Unipetrol a Kaučuk solidárně: 17,55 milionů eur;
f)       Stomil: 3,8 milionů eur.
V článku 3 výroku napadeného rozhodnutí se podnikům uvedeným v článku 1 nařizuje, aby okamžitě ukončily protiprávní jednání
uvedené v témž článku, pokud tak již neučinily, a aby neopakovaly žádné výše popsané jednání a zdržely se veškerého jednání
s rovnocenným cílem či účinkem.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. února 2007 podala Polimeri projednávanou žalobu.
Rozhodnutím předsedy Tribunálu ze dne 1. dubna 2009 byl N. Wahl určen k doplnění senátu následkem překážky na straně jednoho
z členů senátu.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál (první senát) rozhodl zahájit ústní část řízení.
Tribunál v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu vyzval účastnice řízení,
aby odpověděly na několik otázek a aby mu zaslaly blíže určené dokumenty. Účastnice řízení této výzvě ve stanovených lhůtách
vyhověly.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 21. října 2009.
Polimeri navrhuje, aby Tribunál:
–        provedl navrhované důkazy;
–        zrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu, nebo částečně, a vyvodil z toho důsledky pro výši pokuty;
–        podpůrně zrušil nebo snížil pokutu;
–        v každém případě uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil společnosti Polimeri náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Na podporu svých návrhových žádání uvádí Polimeri šestnáct žalobních důvodů týkajících se procesních vad, merita napadeného
rozhodnutí a stanovení výše pokuty.
I –
K návrhovým žádáním směřujícím k částečnému zrušení napadeného rozhodnutí
A –
K žalobním důvodům týkajícím se procesních vad
1.     K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepřípadného uplatnění oznámení o spolupráci
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri tvrdí, že napadené rozhodnutí je „z 90 %“ založeno na prohlášeních společností Bayer a Dow. Napadené rozhodnutí odkazuje
podle ní převážně na ústní prohlášení. Kromě toho jsou skutečnosti předložené jako důkazy jen nečetné a lze je vykládat několika
způsoby.
Účelem ústních prohlášení bylo umožnit Komisi zahájit řízení. V projednávaném případě ovšem tato prohlášení sloužila jako
nástroje ke zjištění skutkového stavu, takže do velké míry nahradila samotné vyšetřování, i jako prostředky nátlaku na podniky,
které s Komisí spolupracovaly.
Konkrétně poukazuje Polimeri zaprvé na to, že prohlášení společnosti Bayer ze dne 20. prosince 2002 vedlo k zahájení jediného
šetření, v daném případě u společnosti Dow. U žádného z ostatních podniků, které Bayer zmínila ve svém prvním prohlášení,
šetření provedeno nebylo.
Zadruhé jsou předložené důkazy velmi chabé a nejednoznačné. Tyto dokumenty lze vykládat jako důkazy o vyměňování citlivých
informací, nebo také o dohodách, ale mohou také jen odrážet údaje o tržních cenách, které jsou celému odvětví známy a které
pocházejí z jiných zdrojů.
Polimeri upozorňuje zejména na poznámky, které si zapsal jeden z účastníků schůzky konané v Düsseldorfu (Německo) dne 21. února
1996 a které přikládá k žalobě. Komise použila tyto dokumenty k prokázání dohody o cenách, nicméně posléze dospěla k názoru,
že tato schůzka nepatřila mezi předpokládané schůzky kartelové dohody, a vyňala předmětné dokumenty z usvědčujících důkazů.
Tyto dokumenty byly však stejně podrobné, ne-li podrobnější než ostatní dokumenty, které tento účastník sepsal a kterým Komise
přiznala hodnotu důkazu protiprávních dohod.
Za těchto okolností byly podle Polimeri podniky nuceny doplnit svá prohlášení o neprokazatelné informace. První neblahý důsledek
této politiky dokládají prohlášení učiněná v rámci druhého kola jednání. Polimeri v této souvislosti poukazuje na to, že na
setkání se zaměstnanci společnosti Dow (pány N. a F.), konané dne 12. prosince 2005, položila Komise otázky
ad hoc
, aby přiměla tyto osoby k „účelovým“ prohlášením o předpokládaných schůzkách kartelové dohody, ale i o případném zvyšování
cen, které mělo být předmětem údajných dohod. Polimeri tvrdí, že Komise dokonce sama poskytla údaje o možném zvyšování cen,
a jelikož očekávané výsledky neobdržela, v napadeném rozhodnutí je nezmínila. I bod 244 odůvodnění napadeného rozhodnutí dokládá,
že Dow byla „nucena“ svědčit. Z prohlášení Dow ze dne 17. listopadu 2005 plyne, že tato společnost změnila svou verzi skutkových
okolností poté, co se dozvěděla o prohlášeních společnosti Bayer. Závěry Komise v tomto ohledu neodráží prohlášení společnosti
Dow. Stejně tak prohlášení společnosti Bayer ze dne 6. prosince 2005, týkající se schůzky konané v Düsseldorfu dne 21. února
1996 (viz výše bod 43), svědčí o tom, že tato společnost se viní z činů, kterých se nedopustila.
Zatřetí Polimeri uvádí, že jediným místem, kde právní předpisy upravují status prohlášení získaných na základě vyšetřovací
pravomoci Komise, je čl. 19 odst. 1 nařízení č. 1/2003. Zároveň je nesporné, že Komise nemůže použít ústní prohlášení učiněná
podniky v kontextu žádosti o ochranu před pokutami jako rozhodné důkazy o existenci kartelové dohody. Souvisí to se skutečností,
že podniky činí tato prohlášení ve svůj prospěch. Polimeri tvrdí, že vzhledem k tomu, že Komise přiznala uvedeným prohlášením
rozhodující význam (Polimeri poukazuje zejména na to, že z patnácti schůzek soutěžitelů, které se podle Komise měly uskutečnit,
byly i písemně doloženy jen čtyři), projevuje se v tvrzení, podle něhož „absolutní neochota [společností Syndial a Polimeri]
připustit svou účast (na kartelové dohodě nebo na konkrétních jednáních) nemůže sama o sobě převážit důkazy, které má k dispozici
Komise“ (bod 327 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
neoficiální překlad
), systém, ve kterém žalobce, který je zároveň soudcem, beztrestně těží ze svých pravomocí.
Judikatura, kterou Komise cituje v bodech 203 až 205 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ostatně její názor nepodporuje. Tribunál
totiž dospěl k závěru, že prohlášení podniku obviněného z účasti na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána několika
ostatními obviněnými podniky, nelze považovat za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito posledně
uvedenými podniky, aniž je podepřeno jinými důkazy (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise,
T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501). Soudní dvůr tento přístup potvrdil v řízení o kasačním opravném
prostředku.
Polimeri dodává, že její argumentace se netýká „merita věci“, jak uvádí Komise ve svých písemnostech. Podle Polimeri se její
výtky týkají zásahu do jejího práva na obhajobu obrácením důkazního břemene, k němuž došlo v důsledku zcela neobvyklého použití
prohlášení podniků, které požádaly o shovívavost. Polimeri poukazuje na to, že Komise reaguje na její argumenty v rámci osmého
žalobního důvodu odkazem na judikaturu o důkazním břemenu. Tato judikatura, na kterou je v této souvislosti odkazováno, však
není relevantní, jelikož ve věcech uváděných Komisí byla účast podniků potvrzena listinnými důkazy. V projednávaném případě
obsahuje napadené rozhodnutí obecnou část, která není ničím jiným než mozaikou prohlášení.
Komise uvádí, že se výtky Polimeri týkají prokazování protiprávního jednání, potažmo merita věci, a nikoli tvrzených procesních
vad. Odkazuje proto na část žalobní odpovědi týkající se údajného nesprávného posouzení důkazů existence kartelové dohody.
b)     Závěry Tribunálu
Je třeba předeslat, že ačkoli se některé argumenty uvedené v rámci prvního žalobního důvodu vztahují k prokazování protiprávního
jednání, takže se neuplatní v rámci žalobních důvodů týkajících se procesních vad, jimiž údajně bylo stiženo přijímání napadeného
rozhodnutí, zpochybňuje Polimeri v obecné rovině také skutečnost, že Komise použila prohlášení podniků jako důkaz. V tomto
ohledu je podstatou tvrzení společnosti Polimeri to, že prohlášením podniků byl přikládán příliš velký význam na úkor listinných
důkazů a že jsou tato prohlášení nevěrohodná.
Co se týče provádění důkazů o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES, je Komise povinna prokázat protiprávní jednání,
která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících
protiprávní jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417,
bod 58, a ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 86). Je proto nezbytné,
aby Komise za účelem odůvodnění pevného přesvědčení, že došlo k protiprávnímu jednání, uvedla přesné a shodující se důkazy
(viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).
Mimoto je běžné, že se činnosti, s nimiž jsou spojeny protisoutěžní dohody a praktiky, odehrávají tajně, schůzky se konají
v utajení a související dokumentace je omezena na minimum. Z toho vyplývá, že i když Komise objeví písemnosti výslovně prokazující
protiprávní kontakty mezi subjekty, jsou tyto obvykle útržkovité a rozptýlené, takže se často ukazuje jako nezbytné rekonstruovat
některé podrobnosti dedukcí. Proto ve většině případů musí být protisoutěžní praktika nebo dohoda odvozena z určitého množství
shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které v případě, že neexistuje jiné logické vysvětlení, mohou jako celek představovat
důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57, a ze dne 25. ledna
2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh. s. I‑729, bod 51).
V tomto kontextu žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Společenství Komisi nezakazují uplatnit vůči podniku prohlášení
jiných obviněných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, důkazní břemeno o chování v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise,
by bylo neúnosné a neslučitelné s úkolem dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, který jí svěřuje Smlouva o ES
(rozsudky Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, zvaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94,
T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 512, a JFE Engineering a další
v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 192).
Prohlášení učiněná jménem podniků navíc mají nezanedbatelnou důkazní hodnotu, neboť s sebou nesou značná právní a hospodářská
rizika (v tomto smyslu viz rozsudky JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, body 205 a 211, a Sumitomo
Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, uvedený výše v bodě 51, bod 103).
Prohlášení podniku, kterému je vytýkána účast na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána několika dalšími podniky, jimž
je vytýkána účast na téže dohodě, sice nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného
těmito posledně uvedenými podniky, aniž je bylo podpořeno jinými důkazy (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, uvedený
výše v bodě 46, bod 219).
V projednávaném případě vychází ovšem napadené rozhodnutí z několika shodujících se prohlášení podniků, konkrétně z prohlášení
společností Bayer, Dow a Shell s tím, že jedna prohlášení podporují druhá (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. dubna
2007, Bolloré a další v. Komise, spojené věci T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02
a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 168). Dále není sporu o tom, že napadené rozhodnutí vychází i z listinných důkazů, zejména
z rukou psaných poznámek učiněných na schůzkách. Zpochybnění důkazní hodnoty těchto dokumentů ze strany Polimeri nemůže mít
dopad na napadené rozhodnutí z hlediska způsobu, jakým postupovala Komise.
Vzhledem k výše uvedenému z ničeho neplyne, že by napadené rozhodnutí bylo stiženo procesními vadami, které by mohly mít vliv
na jeho legalitu.
Ostatní argumenty uplatněné společností Polimeri nemohou tento závěr zpochybnit.
K tvrzení, že Komise nemůže vycházet z prohlášení učiněných v rámci oznámení o spolupráci, je třeba poukázat zaprvé na to,
že žádné ustanovení Komisi nezakazuje, aby pro účely prokázání porušení pravidel hospodářské soutěže taková prohlášení použila.
Zadruhé nelze taková prohlášení považovat za zbavená důkazní hodnoty, protože prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího,
musí být v zásadě považována za zvlášť hodnověrné důkazy (rozsudek Bolloré a další v. Komise, uvedený výše v bodě 55, bod
166). Zatřetí, přestože je obecně s ohledem na možnost, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci
zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, namístě určitá
nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, nic to nemění na skutečnosti, že argument Polimeri neodpovídá logice, která
je vlastní postupu podle oznámení o spolupráci. Požadování výhody na základě tohoto oznámení za účelem získání snížení pokuty
totiž nepodněcuje nutně k předkládání důkazů zkreslujících skutečné chování ostatních účastníků kartelové dohody. Jakákoli
snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato
osoba získala úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos
v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70). Zvláště je třeba mít za to, že skutečnost, že osoba přiznala, že se dopustila
protiprávního jednání, a přiznala tak, že existují skutečnosti jdoucí nad rámec skutečností, jejichž existence mohla být přímo
dovozena z předmětných dokumentů, a
priori
znamená, při neexistenci okolností zvláštní povahy, které by ukazovaly opak, že se tato osoba rozhodla říci pravdu (rozsudek
JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 212).
Tvrzením, že některé dotyčné podniky byly „nuceny“ učinit určitá prohlášení, se Polimeri ve skutečnosti dovolává porušení
zásady řádné správy. V tomto ohledu je třeba připomenout, že mezi záruky přiznané právním řádem Společenství ve správních
řízeních patří zejména zásada řádné správy, k níž se váže povinnost příslušného orgánu pečlivě a nestranně posoudit všechny
rozhodné okolnosti daného případu (rozsudky Tribunálu ze dne 24. ledna 1992, La Cinq v. Komise, T‑44/90, Recueil, s. II‑1,
bod 86, a ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise, T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881, bod 129). Porušení zásady řádné správy
ovšem může vést ke zrušení dotčeného rozhodnutí, prokáže-li se, že nebýt takové vady, mělo by uvedené rozhodnutí jiný obsah
(v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73,
54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, bod 91; viz také rozsudek Volkswagen v. Komise, uvedený výše v bodě
50, bod 283). V projednávaném případě Polimeri takový důkaz nepředložila. Ani kdyby Tribunál musel na základě tvrzeného porušení
zásady řádné správy nepřihlížet k prohlášením podniků označeným společností Polimeri, nebyly by tím každopádně dotčeny ostatní
důkazy uvedené v napadeném rozhodnutí. Nelze proto konstatovat, že Komise by za těchto okolností musela dospět k závěru, že
k porušení pravidel hospodářské soutěže nedošlo.
S ohledem na výše uvedené musí tudíž být první žalobní důvod vznesený společností Polimeri zamítnut jako neopodstatněný.
2.     K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedůvodného zaslání druhého oznámení námitek
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri poukazuje na to, že oznámení doplňujících námitek dotčeným osobám je nezbytné jen v případě, že by Komise mohla na
základě výsledků šetření považovat za nezbytné vznést vůči podnikům obvinění z nových skutků anebo výrazně změnit důkazy konstatovaných
protiprávních jednání.
V projednávaném případě Komise odůvodnila zaslání nového oznámení námitek množstvím důkazů, které odhalila při dodatečném
vyšetřování vedeném poté, co obdržela písemná vyjádření účastníků řízení k prvnímu oznámení námitek. Omezila se přitom na
shromáždění nových prohlášení od týchž společností, a často od týchž osob, k událostem, které byly předmětem mnoha dřívějších
prohlášení.
Jedinou doopravdy novou skutečností byla žádost společnosti Michelin o vstup do řízení jako vedlejší účastnice ze dne 3. listopadu
2005, která vedla k podání vyjádření dne 13. ledna 2006, a předání informací o cenách hrazených v rozhodném období jejím dodavatelům.
Komise však informace poskytnuté společností Michelin nevyužila.
Nové oznámení námitek tak není odůvodněno žádnou novou skutečností a z pohledu judikatury se zdá, že je protiprávní. Mimoto
vedlo ke značným průtahům v řízení a ke zvýšení pracnosti obhajoby podniků.
Byl také pozměněn smysl oznámení námitek, jelikož jej bylo využito za účelem reagování na argumenty, které vznesly podniky.
Komise navíc využila odpovědí společností Syndial a Polimeri jako nástroj k vytříbení své vlastní argumentace tím způsobem,
že veškeré důkazy, které by ji mohly oslabit, záměrně vyloučila. Polimeri v této souvislosti uvádí, že z přesné kvantitativní
analýzy cenových změn se vytratily veškeré kvantitativní údaje o poměru mezi velikostí celkového výrobkového trhu a velikostí
trhu hypoteticky kontrolovaného údajnou kartelovou dohodou, jakož i elementární konstatování o vzájemné zastupitelnosti přírodního
a syntetického kaučuku.
Konečně bylo v napadeném rozhodnutí výrazně změněno, ve srovnání s druhým oznámením námitek, vyčíslení trhu s dotčenými výrobky.
Tento trh byl pro rok 2001 odhadnut v druhém oznámení námitek na 820 milionů eur a v napadeném rozhodnutí na 550 milionů eur
(bod 66 odůvodnění). Z tohoto více než 30% rozdílu, který není nijak vysvětlen, plynou pro postavení podniků negativní důsledky.
Mění poměr mezi velikostí trhu, který pokrývají účastníci údajné kartelové dohody, a velikostí „nekontrolovaného“ trhu. Mění
i postavení podniků na trhu, a tedy i hypotetickou schopnost každého z nich ovlivňovat dynamiku hospodářské soutěže. Tyto
skutečnosti byly nové a vzhledem k tomu, že Polimeri se k nim nemohla vyjádřit, napadá tato společnost porušení svého práva
na obhajobu.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Má v podstatě za to, že zaslání druhého oznámení námitek nebylo v projednávaném
případě z žádného hlediska protiprávní.
b)     Závěry Tribunálu
Oznámení námitek je procesní a přípravný dokument, který za účelem zajištění účinného výkonu práva na obhajobu vymezuje předmět
správního řízení zahájeného Komisí a brání jí tak, aby uplatnila další námitky v rozhodnutí, kterým dotčené řízení ukončuje
(viz zejména usnesení ze dne 18. června 1986, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise, 142/84 a 156/84, Recueil,
s. 1899, body 13 a 14; obdobně viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America
v. Impala, C‑413/06 P, Sb. rozh. s. I‑4951, bod 63).
Vydání oznámení námitek Komisí dále nemůže být v žádném případě považováno za důkaz o presumpci viny dotčeného podniku. V opačném
případě by zahájení jakéhokoli řízení v této věci mohlo případně porušit zásadu presumpce neviny (rozsudek Soudního dvora
ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise, C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, bod 99).
Vydání druhého oznámení námitek za těchto okolností v projednávaném případě nemůže samo o sobě vést ke konstatování jakékoli
vady.
Za předpokladu, že by argumenty Polimeri byly považovány za argumenty, jimiž je ve skutečnosti namítáno porušení zásady přiměřené
lhůty, je třeba připomenout, že takové porušení – kdyby se potvrdilo – může být důvodem zrušení pouze v případě rozhodnutí,
kterým se konstatují protiprávní jednání, jestliže bylo prokázáno, že porušení této zásady porušilo právo dotčených podniků
na obhajobu. Mimo tento specifický případ nemá nedodržení povinnosti rozhodnout v přiměřené lhůtě dopad na platnost správního
řízení (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04 P, Sb. rozh. s. I‑8725, body 42 až 44; viz také rozsudky Tribunálu ze dne 14. února
2001, Sodima v. Komise, T‑62/99, Recueil, s. II‑655, bod 94, a ze dne 16. prosince 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging
voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie v. Komise, T‑5/00 a T‑6/00, Recueil, s. II‑5761, bod 74 ).
V projednávaném případě by však argumentace společnosti Polimeri každopádně musela být považována za obecnou a nemohla by
prokázat skutečné porušení práva na obhajobu, jež musí být přezkoumáno v závislosti na zvláštních okolnostech konkrétního
případu (v tomto smyslu viz rozsudky Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise,
uvedený výše v bodě 71, bod 59, a Hoechst v. Komise, uvedený výše v bodě 59, bod 228).
K tomu, že druhé oznámení námitek obsahuje změny ve srovnání s prvním oznámení námitek, je třeba připomenout, že tento procesní
úkon je ve své podstatě předběžný a může být pozměněn v průběhu hodnocení, ke kterému Komise později přistupuje na základě
připomínek, které jí byly předloženy stranami v odpovědi, jakož i dalších skutkových zjištění. Komise totiž musí zohlednit
skutečnosti vyplývající z celého správního řízení, buď aby upustila od námitek, které jsou neopodstatněné, anebo aby upravila
či doplnila po skutkové a právní stránce svou argumentaci na podporu uplatněných námitek (viz rozsudek Bertelsmann a Sony
Corporation of America v. Impala, uvedený výše v bodě 68, bod 63 a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že je-li Komise oprávněna
změnit v konečném rozhodnutí po skutkové i právní stránce svou argumentaci ve srovnání s oznámením námitek, je tím spíše k takové
změně oprávněna mezi dvěma oznámeními námitek.
Konečně je k tvrzení, že v napadeném rozhodnutí bylo výrazně změněno vyčíslení trhu s dotčenými výrobky, třeba uvést, že argumenty
Polimeri nepodporují její žalobní důvod. V rámci svého druhého žalobního důvodu totiž Polimeri napadá fakt, že Komise zaslala
druhé oznámení námitek. Svými argumenty však Polimeri zpochybňuje skutečnost, že jí Komise neumožnila bránit se v rámci správního
řízení. Argumenty Polimeri jsou tudíž v tomto ohledu bezpředmětné.
Každopádně je namístě připomenout, že dodržování práva na obhajobu v jakémkoli řízení, které může vést k uložení sankcí, zejména
pokut nebo penále, představuje základní zásadu práva Společenství, která musí být dodržována, i když se jedná o řízení správní
povahy (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. února 1979, Hoffmann-Laroche v. Komise, 85/76, Recueil, s. 461, bod 9, a ze dne
2. října 2003, Arbed v. Komise, C‑176/99 P, Recueil, s. I‑10687, bod 19; rozsudek Nederlandse Federatieve Vereniging voor
de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie v. Komise, uvedený výše v bodě 71, bod 32). Tato zásada konkrétně
vyžaduje, aby oznámení námitek zaslané Komisí podniku, kterému zamýšlí uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže,
obsahovalo základní skutečnosti uplatňované vůči danému podniku, jako například vytýkané skutkové okolnosti, jejich kvalifikaci
a důkazy, o něž se Komise opírá, aby uvedený podnik mohl užitečně uplatnit své argumenty v rámci správního řízení vedeného
proti němu (viz výše uvedený rozsudek Arbed v. Komise, bod 20 a citovaná judikatura, a rozsudek Hoechst v. Komise, uvedený
výše v bodě 59, bod 421).
V projednávaném případě postačí konstatovat, jak správně poznamenala Komise, že o snížení hodnoty velikosti trhu s BK a SBK
se v napadeném rozhodnutí nemluví jako o důkazu v neprospěch dotyčných podniků. Za těchto podmínek nemůže být v této souvislosti
konstatováno žádné porušení práva společnosti Polimeri na obhajobu. Kromě toho, jak již bylo uvedeno výše v bodě 73, oznámení
námitek je ve své podstatě předběžné a může být pozměněno po skutkové i právní stránce. To ovšem společnosti Polimeri nebrání,
aby před Tribunálem zpochybnila vyčíslení hodnoty relevantního trhu v rámci čtvrtého a desátého žalobního důvodu projednávané
žaloby.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba druhý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
3.     K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu v podstatě z porušení práva společnosti Polimeri na obhajobu
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri poukazuje na to, že Komise v napadeném rozhodnutí vylučuje, aby společnosti Syndial byla přímo přičítána jakákoli
odpovědnost, nicméně první i druhé oznámení námitek bylo této společnosti určeno (bod 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z toho plyne, že ačkoli Polimeri nevyvíjela v období od 20. května 1996 do 1. ledna 2002 činnost v oblasti výroby a distribuce
dotčených výrobků, jelikož aktivity související s BK a SBK byly na ni převedeny teprve k 1. lednu 2002, přičetla jí Komise
odpovědnost za období téměř sedmi let (od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002) (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Za těchto podmínek neměla Polimeri možnost reagovat na nové právní hodnocení své odpovědnosti. Je rozdíl mezi tím, zda je
někomu přičítána solidární odpovědnost se společností, která se fakticky dopustila jednání zakládajících protiprávní jednání,
a tím, zda je někomu přičtena výlučná odpovědnost za takovou společnost za celé období trvání údajné kartelové dohody. Vyloučení
společnosti Syndial z okruhu adresátů napadeného rozhodnutí tudíž mělo významný dopad na postavení společnosti Polimeri a strategii
její obhajoby.
Komise navrhuje, aby tento žalobní důvod byl zamítnut. Uvádí, že na rozdíl od toho, co prosazuje Polimeri, přičetla Komise
této společnosti v obou oznámeních námitek odpovědnost za celé období trvání kartelové dohody. Skutečnost, že lze tutéž odpovědnost
solidárně přičíst i společnosti Syndial, nemůže nijak ovlivnit směřování obhajoby společnosti Polimeri. Posledně uvedená společnost
navíc neuvedla, jakým způsobem by solidární odpovědnost se společností Syndial mohla vést k jinému výsledku řízení.
b)     Závěry Tribunálu
Je třeba konstatovat, že Polimeri v rámci třetího žalobního důvodu ve skutečnosti namítá porušení práva na obhajobu, neboť
jí Komise neumožnila uplatnit její námitky k možnému vyloučení společnosti Syndial z okruhu adresátů napadeného rozhodnutí.
Dodržování práv obhajoby v jakémkoli řízení, které může vést k uložení sankcí, zejména pokut nebo penále, představuje základní
zásadu práva Společenství, která musí být dodržována, i když se jedná o řízení správní povahy. Tato zásada zejména vyžaduje,
aby oznámení námitek zaslané Komisí podniku, kterému zamýšlí uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže, obsahovalo
základní skutečnosti uplatňované vůči danému podniku, jako například vytýkané skutkové okolnosti, jejich kvalifikaci a důkazy,
o něž se Komise opírá, aby uvedený podnik mohl užitečně uplatnit své argumenty v rámci správního řízení vedeného proti němu
(viz judikatura citovaná výše v bodech 74 a 75).
Třetí žalobní důvod společnosti Polimeri vychází z předpokladu, že Komise v oznámeních námitek vyvodila odpovědnost společnosti
EniChem SpA (později Syndial) za období od 20. května 1996 do 1. ledna 2002, zatímco v napadeném rozhodnutí Komise konstatovala
jen odpovědnost společnosti Polimeri, a to včetně výše uvedeného období, ve kterém nevyvíjela činnost v oblasti výroby a distribuce
dotčených výrobků.
K tomu je třeba předně poznamenat, že v druhém oznámení námitek se konstatuje, že zejména vzhledem k převodu aktivit, k němuž
došlo mezi EniChem SpA a Polimeri dne 1. ledna 2002, a ke skutečnosti, že obě tyto společnosti jsou součástí téhož podniku,
je třeba vyvodit odpovědnost Polimeri za protiprávní jednání páchané v období od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002. Plyne
z toho, že druhé oznámení námitek stejně jako napadené rozhodnutí (body 365 až 373 odůvodnění) konstatuje odpovědnost společnosti
Polimeri za celé období, kdy trvalo protiprávní jednání, a tedy i za činy spáchané společností EniChem SpA před 1. lednem 2002.
Druhé oznámení námitek dále uvádí, že vzhledem k tomu, že EniChem SpA kontrolovala 100 % kapitálu společnosti Polimeri v období
od 1. ledna do 20. října 2002, je třeba vyvodit solidární odpovědnost Syndial za protiprávní jednání spáchané v tomto období
společností Polimeri. Plyne z toho, že druhé oznámení námitek konstatuje odpovědnost společnosti Syndial coby mateřské společnosti
společnosti Polimeri jen za omezené období od 1. ledna do 20. října 2002, a nikoli za celé období trvání protiprávního jednání.
Z toho vyplývá, že předpoklad společnosti Polimeri je mylný.
Jelikož nejsou uvedeny žádné konkrétnější argumenty, je třeba výtku vycházející z porušení práva společnosti Polimeri na obhajobu
v tomto ohledu odmítnout.
K argumentu, který vznesla Polimeri na jednání a podle kterého umožnilo vyloučení společnosti Syndial z okruhu adresátů napadeného
rozhodnutí Komisi „obejít“ horní hranici pokuty odpovídající 10 % obratu, je třeba uvést, že se i za předpokladu, že by byl
i přes svou opožděnost přípustný, shoduje s argumenty rozvedenými v rámci šestnáctého žalobního důvodu. Z níže uvedených důvodů
tudíž tento argument musí být v bodech 313 až 316 zamítnut.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba třetí žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
B –
K žalobním důvodům týkajícím se merita napadeného rozhodnutí
1.     K čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného vymezení dotčeného trhu
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri uvádí, že Komise v napadeném rozhodnutí spojila obě věci související s BK i s SBK a vyšetřování přitom probíhalo
v každé z věcí samostatně. Posouzení tohoto hypotetického společného odvětví spočívalo jen ve vypracování jedné tabulky (tabulka 3
napadeného rozhodnutí) bez sebemenšího vysvětlení. Polimeri podotýká, že v řízeních o spojení podniků dbávala Komise vždy
na rozlišování dvou samostatných trhů. Polimeri tvrdí, že v projednávaném případě nejsou k takovému spojení splněny podmínky
ani z hlediska technického a obchodního, ani z hlediska systému hospodářské soutěže.
Zaprvé Polimeri uvádí, že BK konkuruje přírodnímu kaučuku. Používá se v pneumatikách lehkých a těžkých užitkových vozidel
především pro boční stranu pneumatiky. Polimeri k této otázce předložila studii a tvrdí, že trh s BK by měl zahrnovat celý
trh s BK a část trhu s přírodním kaučukem. V takovém případě by podíl společnosti Polimeri na trhu v letech 1996 až 2002 nikdy
nepřekročil 11,8 %. Polimeri podotýká, že v tabulce 1 napadeného rozhodnutí Komise odstranila veškeré údaje o podílech na
trhu, o celkovém trhu s BK a o podílech jiných než dotčených podniků na trhu. Tyto informace byly přesto, že je podle Polimeri
lze zpochybňovat, převzaty do druhého oznámení námitek. V napadeném rozhodnutí proto chybí údaj o způsobilosti údajného kartelu
a jeho jednotlivých členů ovlivnit trh. Polimeri dodává, že Komise vyňala tyto údaje – například míru, do jaké pokrývají trh
dotyčné podniky, která byla mnohem nižší, než bylo původně uvedeno v druhém oznámení námitek – aby odstranila informace prokazující
kontroverznost její analýzy.
Zadruhé Polimeri podotýká, že SBK je všestranně použitelný kaučuk, který lze využít mnoha způsoby, aniž v které oblasti vyniká.
Z odvětví jeho využití je nejvýznamnější výroba běhounů plášťů pneumatiky. Neexistuje ovšem odvětví uplatnění, kde by SBK
byl technicky nenahraditelný. Polimeri k této otázce předložila studii a tvrdí, že trh s SBK by měl zahrnovat celý trh s SBK
a část trhu s přírodním kaučukem. V takovém případě by podíl společnosti Polimeri na trhu v letech 1996 až 2002 nikdy nepřekročil
13,8 %. I na tomto místě chybí v napadeném rozhodnutí podíly na trhu s SBK, údaje o celkovém trhu a vyčíslení tržeb ostatních
výrobců. Polimeri zdůrazňuje, že zpochybňovala údaje o tržbách ostatních výrobců původně obsažené v druhém oznámení námitek.
Zatřetí Polimeri vyjadřuje názor, že trh s BK by neměl být slučován s trhem s SBK, a poukazuje na to, že Komise v napadeném
rozhodnutí zásadně změnila valorizaci sloučeného trhu. Polimeri tvrdí, že valorizace celkového trhu v tabulce 3 napadeného
rozhodnutí je mnohem nižší než odhad uvedený v tabulce se stejným předmětem v druhém oznámení námitek, a údaje o obratu dotyčných
podniků přitom zůstaly nezměněny. Tento rozdíl plyne z tržeb za prodej BK a SBK přičítaných ostatním výrobcům. Z napadeného
rozhodnutí proto lze nabýt dojmu, že údajná kartelová dohoda kontroluje 90 % trhu, přestože podle druhého oznámení námitek
je tento podíl sotva 60 %. Polimeri dodává, že kdyby mělo být bráno v potaz i působení dotyčných podniků na trhu přírodního
kaučuku, který konkuruje BK a SBK, snížila by se míra vlivu hluboko pod 50 %.
Začtvrté, k žádosti Polimeri uvádí, že BK a SBK nejsou využívány výlučně při výrobě pneumatik, jak tvrdí Komise, i když toto
využití je nejvýznamnější (mezi 60 % a 70 %). Významné rozdíly ve využitelnosti BK a SBK v oblastech mimo výrobu pneumatik
dokládají, že snaha o spojení obou výrobků do jednoho společného odvětví je scestná. V případě pneumatik odebírá množství
BK a SBK určená k tomuto použití pět velkých výrobců. Žádný z těchto velkých zákazníků ovšem neodebírá syntetický kaučuk od
jediného výrobce. Sama Komise ostatně připouští, že mnoho výrobců pneumatik má vlastní výrobu syntetických kaučuků a že ve
velké míře odebírají i přírodní kaučuk. Z toho vyplývá, že vyjednávací síla výrobců pneumatik je ve srovnání s vyjednávací
sílou výrobců kaučuku velká a že míra transparentnosti trhu nastolená výrobci pneumatik ve fázi vyjednávání je vysoká. Tyto
skutečnosti zpochybňují věrohodnost dohody mezi výrobci. Významné množství smluv (mezi 40 % a 60 %) je navíc založeno na „vzorci
pro výpočet ceny“, který obsahuje odkaz na cenu surovin. V důsledku toho čtvrtletní jednání konkurentů o cenách zcela ztrácejí
faktický smysl i veškerý účinek.
Polimeri dodává, že Komise ve svých písemnostech citovala usnesení Soudního dvora ze dne 16. února 2006, Adriatica di Navigazione
v. Komise (C‑111/04 P, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí), neúplně. Soudní dvůr v bodě 32 uvedeného usnesení uvedl,
že „Tribunál připustil, že zmatečné a neúplné vymezení relevantního trhu může vést k nesprávnému přičtení odpovědnosti“. V projednávaném
případě volba trhu Komisi umožnila kvalifikovat zcela neutrální jednání jako protiprávní. Zejména neexistuje věc, která by
se jako taková týkala BK.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Tvrdí především, že námitka vůči vymezení relevantního trhu je v souvislosti
s existencí kartelové dohody irelevantní.
b)     Závěry Tribunálu
Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že původně byly používány dvě spisové značky. První věc se týkala žádosti o ochranu před
pokutami, kterou podala Bayer v souvislosti s BK. Druhá se týkala žádosti o ochranu před pokutami, kterou podala v souvislosti
s SBK také společnost Bayer. Vyšetřování však bylo vedeno jednotně a i většina procesních písemností (mimo jiné obě oznámení
námitek) se vztahovala k oběma odvětvím. Od prvního oznámení námitek byla používána jediná spisová značka. V obou oznámeních
námitek i v napadeném rozhodnutí Komise konstatovala, že předmětná jednání představují jediné a trvající protiprávní jednání
(body 90 a 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Předloženými argumenty Polimeri fakticky vznáší dvě námitky vůči napadenému rozhodnutí. Zaprvé se domnívá, že Komise neměla
spojovat dvě původní řízení týkající se BK a SBK. Zadruhé zpochybňuje takové odvětvové vymezení trhu, jaké zvolila Komise.
Stran první námitky Polimeri je třeba připomenout, že Komise má z objektivních důvodů právo jak rozdělit, tak spojit řízení
(viz rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 64 a citovaná judikatura). V projednávaném případě neexistuje nic, na základě čeho by se bylo možné domnívat, že by ke
spojení obou původních řízení nedošlo z objektivních důvodů. Zejména nelze zpochybňovat, že BK a SBK náleží do téhož hospodářského
odvětví, a to především s ohledem k fyzikálním vlastnostem a k využitelnosti obou těchto výrobků. Z napadeného rozhodnutí
a z prohlášení dotyčných podniků navíc plyne, že na některých dotčených protiprávních schůzkách se jednalo o BK i o SBK zároveň.
Za těchto okolností argumenty Polimeri nemohou zpochybnit příslušné rozhodnutí Komise. Ostatně i kdyby bylo možné dospět k závěru,
že dotčené protiprávní jednání odpovídá ve skutečnosti dvěma samostatným protiprávním jednáním, je skutečnost, že tato protiprávní
jednání byla prokázána v několika rozhodnutích nebo v jednom rozhodnutí, bezvýznamná, neboť v projednávaném případě dotčená
protiprávní jednání nejsou promlčena (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Tribunálu Prym a Prym Consumer v. Komise, bod
63, a rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Sb. rozh. s. II‑4949, bod 158).
Především nelze z ničeho usuzovat, že by Komise v důsledku spojení věcí přičetla protiprávní jednání společnosti Polimeri
neoprávněně. Porušení článku 81 odst. 1 ES může ostatně vyplývat nejen z jediného úkonu, ale rovněž z řady úkonů, anebo i z trvajícího
jednání. Tento výklad nelze zpochybnit proto, že jeden nebo více prvků z této řady úkonů nebo tohoto trvajícího jednání může
rovněž sám o sobě a nahlížen izolovaně představovat porušení uvedeného ustanovení. Pokud se jednotlivé skutky začleňují do
jednotného záměru z důvodu svého totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, má Komise právo přičítat
odpovědnost za tyto skutky v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (rozsudek Aalborg Portland
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 51, bod 258).
Stran druhé námitky Polimeri postačí konstatovat, že zpochybnění vymezení relevantního trhu je v rámci čtvrtého žalobního
důvodu irelevantní, jelikož samo o sobě nemůže prokazovat, že nejsou splněny podmínky uplatnění článku 81 odst. 1 ES. Polimeri
z něj tudíž nemůže dovozovat svou neúčast na kartelové dohodě (v tomto smyslu viz usnesení Adriatica di Navigazione v. Komise,
uvedené výše v bodě 96, bod 30; v tomto smyslu viz také rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank
Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, bod 172). Především nelze z ničeho usuzovat,
že by Komise v důsledku vymezení relevantního trhu přičetla protiprávní jednání společnosti Polimeri neoprávněně. V této souvislosti
je třeba zdůraznit, že napadené rozhodnutí jasně prokazuje odpovědnost společnosti Polimeri v souvislosti s BK i s SBK. Za
těchto podmínek nemůže skutečnost, že Komise prokázala existenci jediného protiprávního jednání v souvislosti s oběma výrobky,
vést k obvinění společnosti Polimeri z protiprávního jednání, za nějž neměla být vyvozena její odpovědnost. To ovšem nebrání
tomu, aby Polimeri zpochybnila vymezení relevantního trhu v rámci desátého žalobního důvodu, který se týká posuzování závažnosti
protiprávního jednání.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba čtvrtý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
2.     K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z vývoje cen v dotčeném období
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri uvádí, že Komise v rámci prvního oznámení námitek rozebrala vývoj cen na trzích s BK a s SBK. Do druhého oznámení
námitek a následně do napadeného rozhodnutí ovšem Komise nepřevzala část týkající se „ekonomických důkazů“ protiprávního jednání.
Implicitně tak uznala, že údajné protiprávní jednání nemělo žádný konkrétní dopad. Polimeri podotýká, že nebyl převzat v důsledku
podrobné analýzy, kterou předložila Syndial ve správním řízení a kterou Polimeri přikládá k žalobě. Tato analýza dokládá,
že uplatňované ceny nebyly kontrolovány ani přizpůsobovány a že pokud vznikl dojem o údajném koordinování cen, jednalo se
ve skutečnosti o reakci výrobců na ceny surovin a na vývoj trhu.
Vysvětlení, které Komise uvedla v bodech 275 až 280 odůvodnění napadeného rozhodnutí v reakci na analýzu společnosti Syndial,
je nepřesvědčivé. Polimeri poukazuje na podrobnosti výpočtu vývoje prodejních cen na dotčeném trhu a dospívá k názoru, že
rozdíly v cenových úrovních mezi podniky byly příliš velké na to, aby bylo možné považovat je za „vysokou míru korelace“.
Polimeri uvádí, že například EniChem SpA zvýšila od prvního čtvrtletí 1995 do třetího čtvrtletí 1995 ceny o 30 % více než
Shell. K výtce Komise, že v analýze byla pro všechny výrobky účelově stanovena totožná počáteční hodnota skutečné ceny, Polimeri
uvádí, že naopak právě tato analýza ilustruje dopady změn na původní ceny jednotlivých výrobců bez ohledu na jejich počáteční
absolutní hodnotu. Polimeri však uznává, že u výrobců, u nichž nebyla k dispozici úplná řada cenových změn (a sice u společností
Bayer, Dwory a Kaučuk), byl začátek řady stanoven s ohledem na kumulativní cenovou změnu rovnající se kumulativní cenové změně
společnosti EniChem SpA. V žádném případě však výrobcům nebyla přisouzena skutečná cena a k témuž výsledku by vedlo i jakékoli
jiné rozhodnutí. Polimeri nakonec zdůrazňuje, že nikdy netvrdila, že by cena butadienu byla jediným faktorem určujícím konečnou
cenu BK a SBK, přestože vliv tohoto faktoru je rozhodující.
Polimeri dodává – a platí to i pro šestý žalobní důvod – že neprokázání účinků údajné kartelové dohody představuje nedostatek
šetření a snižuje hodnotu ostatních shromážděných důkazů. Polimeri poukazuje také na to, že v rozsudku ze dne 15. března 2000,
Cimenteries CBR a další v. Komise, zvaném „Cement“ (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95,
T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 245), Tribunál
s odkazem na rozsudky ze dne 29. června 1995, Solvay v. Komise (T‑30/91, Recueil, s. II‑1775), a ICI v. Komise (T‑36/91, Recueil,
s. II‑1847), konstatoval, že v těchto rozsudcích „Tribunál v důsledku nedostatků písemných důkazů […], dospívá k závěru, že
aby Komise právně dostačujícím způsobem prokázala jednání ve vzájemné shodě, vytýkané společnostem ICI a Solvay, měla již
ve fázi [oznámení námitek] provést celkové a důkladné ekonomické zhodnocení především relevantního trhu, ale i významu a chování
podniků působících na tomto trhu“.
Komise navrhuje, aby tento žalobní důvod byl zamítnut. Připomíná, že pro účely použití článku 81 odst. 1 ES není nezbytné
zohledňovat konkrétní účinky dohody, je-li jejím cílem vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže. Komise dodává,
a totéž platí i pro šestý žalobní důvod, že existence kartelové dohody nezpochybnitelně vyplývá z řady přesných a shodujících
se důkazů podrobně uvedených v napadeném rozhodnutí.
b)     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba poznamenat, že Polimeri svými argumenty zpochybňuje konstatování Komise o existenci kartelové dohody mezi
dotyčnými podniky. Podstatou argumentace společnosti Polimeri je to, že uplatňované ceny nebyly koordinovaně řízeny, nýbrž
že vyplývaly především z vývoje cen surovin a z vývoje trhu.
Podle ustálené judikatury je ovšem zohlednění konkrétních účinků dohody pro účely použití článku 81 odst. 1 ES nadbytečné,
jestliže se ukáže, že tato dohoda má za cíl omezení, vyloučení nebo narušení hospodářské soutěže (rozsudky Soudního dvora
Komise v. Anic Partecipazioni, uvedený výše v bodě 50, body 122 a 123; ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij
a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375,
bod 491, a ze dne 25. ledna 2007, Dalmine v. Komise, C‑407/04 P, Sb. rozh. s. I‑829, bod 84). Především v případě dohod protisoutěžní
povahy, které se jako v projednávaném případě projevují během schůzek soutěžících podniků, Soudní dvůr již rozhodl, že k porušení
článku 81 odst. 1 ES dojde, jestliže tyto schůzky mají za cíl vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže, a mají
tak za cíl umělé organizování fungování trhu (výše uvedený rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, body 508
a 509; Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, uvedený výše v bodě 51, bod 47, a výše uvedený rozsudek Dalmine
v. Komise, bod 84). V takovém případě k tomu, aby Komise prokázala účast uvedeného podniku na kartelové dohodě, postačuje,
aby prokázala, že se dotyčný podnik účastnil schůzek, na nichž byly uzavřeny dohody protisoutěžní povahy. Jestliže byla účast
na takových schůzkách prokázána, přísluší tomuto podniku, aby předložil údaje prokazující, že se zmíněných schůzek neúčastnil
s žádným protisoutěžním záměrem, a to tak, že prokáže, že svým soutěžitelům sdělil, že jeho účast na těchto schůzkách měla
odlišnou povahu než jejich (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287,
bod 155; Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 51, bod 81, a Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise,
uvedený výše v bodě 51, bod 47).
V projednávaném případě z napadeného rozhodnutí vyplývá, že prokázání jednání podniků ve vzájemné shodě neplyne z prostého
paralelního chování na trhu, nýbrž z důkazů, z nichž se podává, že dotčená jednání byla výsledkem vzájemné součinnosti. Za
těchto podmínek nemůže náhradní vysvětlení, které Polimeri předložila k problematice uplatňovaných cen, zpochybnit konstatování
Komise o existenci kartelové dohody mezi dotyčnými podniky (v tomto smyslu viz rozsudek PVC II, uvedený výše v bodě 52, body
727 a 728).
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba pátý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
3.     K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zásobování hlavních zákazníků
a)     Argumenty účastnic řízení
Podle Polimeri lze jen stěží pochopit smysl a dopad vedlejšího účastenství společnosti Michelin. Tato společnost se ani nepokusila
o prokázání toho, že by podobnost cenového vývoje pozorovaná v roce 1995 přetrvala i v dalších letech. Polimeri dále uvádí,
že Michelin odebírala BK od čtyř výrobců a SBK od šesti výrobců. Z analýzy předložené Komisi ve správním řízení vyplývá, že
dodávky od EniChem SpA nemohly být součástí rozdělovacího plánu ani „jednání ve vzájemné shodě“. Plyne to především ze změn
množství připadajících na jednotlivé výrobce pneumatik v průběhu let 1997 do 2003.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Připomíná, že není nezbytné zohledňovat konkrétní účinky dohody, je-li
jejím cílem vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže.
b)     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba poznamenat, že Polimeri svými argumenty zpochybňuje konstatování Komise o existenci kartelové dohody mezi
dotyčnými podniky. Podstatou argumentace společnosti Polimeri je, že zásobování hlavních zákazníků nebylo koordinovaně řízeno,
což podle ní prokazují změny v prodávaných množstvích.
Z týchž důvodů, jaké byly uvedeny v rámci pátého žalobního důvodu výše v bodech 107 až 109, však nemohou argumenty Polimeri
zpochybnit konstatování Komise o kartelové dohodě mezi dotyčnými podniky.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba šestý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
4.     K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního přičtení protiprávního jednání společnosti Polimeri
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri tvrdí, že kdyby byla prokázána její účast na kartelové dohodě, což odmítá, měla Komise oddělit odpovědnost společnosti
Syndial a její vlastní odpovědnost v závislosti na době, kdy ta která společnost zajišťovala aktivity související s BK a s SBK
(a sice Syndial v období od 20. května 1996 do 31. prosince 2001 a Polimeri v období od 1. ledna 2002 do 28. listopadu 2002).
V této souvislosti se dovolává judikatorně stanovené zásady, podle které za protiprávní jednání porušující pravidla Společenství
v oblasti hospodářské soutěže odpovídá zpravidla fyzická nebo právnická osoba, která řídila dotyčný podnik v době, v níž k tomuto
jednání došlo, i když ke dni přijetí rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání odpovídala za provoz podniku jiná osoba
(rozsudky Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, body 77 až 82, a Stora
Kopparbergs Bergslags v. Komise, C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, bod 38). Komise tuto zásadu uznala v bodě 337 odůvodnění
napadeného rozhodnutí. Polimeri ovšem poukazuje na to, že v následujícím bodě odůvodnění se Komise rozhodla, že veškerou odpovědnost
za protiprávní jednání, včetně doby, kdy působila v dotčeném odvětví Syndial, přičte společnosti Polimeri a že vůči společnosti
Syndial nebude vyvozovat žádnou odpovědnost.
Komise své rozhodnutí odůvodnila v bodech 367 až 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí s odkazem na kritérium hospodářské návaznosti
a na rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 51. V tomto rozsudku však Soudní dvůr také konstatoval
existenci strukturálních vazeb mezi převádějící a nabývající společností, a sice 50% kontrolu jedné společnosti nad druhou.
Polimeri dodává, že v onom případě byla nabývající společnost Aalborg vytvořena
ad hoc
jen pro účely protiprávního jednání, aby na ni mateřská společnost převedla aktivity v odvětví cementu. V projednávaném případě
existovala Polimeri coby společnost od roku 1995 a v době, kdy výrobci BK a SBK (podle Komise) uzavírali protisoutěžní dohody,
se zcela legálním způsobem zabývala polyetylény, nikoli elastomery. Neuvážené použití kritéria „téže hospodářské entity“ s cílem
přenést odpovědnost převádějícího podniku na podnik nabývající nemusí být správné a může vést zejména k porušení zásady personality
trestů (stanovisko generálního advokáta D. Ruiz-Jaraba Colomera předcházející rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise,
uvedenému výše v bodě 51, Recueil, s. I‑133). Chce-li Komise přenést odpovědnost, měla by uvést další faktory. V projednávaném
případě Komise především zaprvé tvrdila, že převod aktivit k 1. lednu 2002 spočíval v převedení hlavních aktivit a personálu
společnosti Syndial na Polimeri, zadruhé, že v okamžiku převodu aktivit klesl příslušný obrat Syndial, takže existovalo významné
riziko, že Syndial nebude mít dostatek prostředků k zaplacení pokuty, a zatřetí, že po tomto převodu se Polimeri účastnila
zasedání Evropského sdružení pro syntetický kaučuk v zastoupení téže osoby zaměstnané u EniChem SpA. První a třetí argument
ovšem není relevantní pro přenesení odpovědnosti. Polimeri v této souvislosti uvádí, že takové skutečnosti nastaly i ve vztazích
mezi společnostmi Dow a Shell, a nevedly k odpovědnosti společnosti Dow za protiprávní jednání, jehož se dopustila Shell před
převodem aktivit. Druhý argument Komise je z právního hlediska irelevantní, ledaže by se prokázalo, že je společnost v úpadku,
což ovšem není případ společnosti Syndial, která doposud existuje. Věrohodnost tohoto argumentu snižuje i skutečnost, že Komise
v projednávaném případě stanovila solidární odpovědnost proto, aby zabránila hrozbě nezaplacení pokuty. Polimeri dodává, že
kontrola EniChem SpA nad společností Polimeri po dobu deseti měsíců po převodu aktivit byla jen dočasným řešením do převzetí
kontroly holdingovou společností.
Polimeri z toho dovozuje závěr, že v projednávaném případě bylo kritérium hospodářské návaznosti použito v rozporu se zásadou
personality trestů a s judikaturou Společenství, a to bez dostatečného odůvodnění a diskriminačním způsobem.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Tvrdí především, že mezi převádějící společností, která se podílela
na kartelové dohodě (EniChem SpA/Syndial), a nabývající společností (Polimeri) existuje hospodářská návaznost.
b)     Závěry Tribunálu
Již výše v bodě 4 bylo uvedeno, že aktivity Eni v oblasti dotčených výrobků zajišťovala původně EniChem Elastomeri, kterou
Eni nepřímo kontrolovala prostřednictvím své dceřiné společnosti EniChem SpA. Dne 1. listopadu 1997 se EniChem Elastomeri
sloučila s EniChem SpA. Eni kontrolovala 99,97 % společnosti EniChem SpA. Dne 1. ledna 2002 převedla EniChem SpA svou strategickou
chemickou výrobu (včetně aktivit souvisejících s dotčenými výrobky) na svou dceřinou společnost Polimeri, ve které měla 100%
podíl. Eni přímo a zcela kontroluje Polimeri od 21. října 2002. Od 1. května 2003 změnila EniChem SpA firmu na Syndial (body
26 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že mezi EniChem SpA (později Syndial) a Polimeri existují strukturální vazby, neboť
tyto společnosti jsou součástí téhož podniku. Dospěla k závěru, že v tomto konkrétním případě je třeba vyvodit odpovědnost
společnosti Polimeri za protiprávní jednání, kterého se dopustila Syndial, přestože Syndial stále existuje (body 338, 368
a 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dodává, že pro odpovědnost společnosti Polimeri svědčí zaprvé zejména skutečnost, že EniChem SpA byla jediným akcionářem
společnosti Polimeri před dotčeným převodem aktivit i po něm a že z titulu tohoto převodu nedošlo k žádné platbě. Zadruhé
po tomto převodu významně klesl kapitál i obrat EniChem SpA a činnost této společnosti byla omezena. A zatřetí se zaměstnanec,
který se za EniChem SpA podílel na protiprávním jednání, nadále podílel na tomto protiprávní jednání za Polimeri (body 369
až 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V této souvislosti je třeba připomenout, že pokud jednotka vykonávající hospodářskou činnost poruší pravidla hospodářské soutěže,
musí za toto protiprávní jednání nést odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Komise
v. Anic Partecipazioni, uvedený výše v bodě 50, bod 145, a Cascades v. Komise, uvedený výše v bodě 116, bod 78; viz také rozsudek
Soudního dvora ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39).
Pokud ovšem obě jednotky tvoří tutéž hospodářskou jednotku, nebrání skutečnost, že jednotka, jež se dopustila protiprávního
jednání, stále existuje, sama o sobě uložení sankce jednotce, na niž převedla své hospodářské činnosti (v tomto smyslu viz
rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 51, body 355 až 358, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006,
Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 132).
Takové uplatnění sankce je přípustné zvláště tehdy, jsou-li tyto jednotky kontrolovány touž osobou a pokud vzhledem k úzkým
hospodářským a organizačním vazbám, které je sjednocují, uplatňovaly v zásadě tutéž obchodní politiku (rozsudek ETI a další,
uvedený výše v bodě 123, bod 49).
V projednávaném případě je nesporné, že v době páchání protiprávních jednání zcela vlastnila, přímo nebo nepřímo, společnosti
EniChem SpA i Polimeri tatáž společnost, a sice Eni. Za těchto podmínek nebrání zásada osobní odpovědnosti tomu, aby byla
sankce za protiprávní jednání, které páchala zpočátku EniChem SpA a v němž pokračovala Polimeri, globálně uložena posledně
uvedené společnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ETI a další, uvedený výše v bodě 123, bod 51).
Ostatní argumenty uplatněné společností Polimeri nemohou tento závěr zpochybnit.
Konkrétně je ke skutečnosti, že by důkazy předložené Komisí a reprodukované výše v bodě 122 nebyly relevantní, třeba konstatovat,
že závěr Komise, podle kterého má být za činy EniChem SpA (později Syndial) vyvozena odpovědnost společnosti Polimeri, vychází
ze skutečnosti, že dotčený převod aktivit proběhl mezi dvěma společnostmi, jež byly součástí téhož podniku. Ostatní důkazy
předložené Komisí v napadeném rozhodnutí a reprodukované výše v bodě 122 jen potvrzují závěr Komise a svědčí o tom i použití
příslovce „také“ v bodě 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí. I kdyby tedy důkazy předložené Komisí byly irelevantní, nemůže
toto konstatování zpochybnit legalitu napadeného rozhodnutí z tohoto hlediska.
Důkazy předložené Komisí, které Polimeri z faktického hlediska nezpochybňuje, každopádně relevantní jsou. Tyto důkazy dokládají
fakt, že u sankce uložené podniku, který právně nadále existuje, avšak nevykonává již hospodářské činnosti, existuje riziko,
že nebude mít odrazující účinek, a že nebyla-li by upravena jiná možnost uložení sankce jiné jednotce, než která se dopustila
protiprávního jednání, mohly by se podniky vyhnout sankcím tak, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace,
převodu nebo jiných právních či organizačních změn (v tomto smyslu viz rozsudek ETI a další, uvedený výše v bodě 123, body
40 a 41).
K argumentům, jimiž Polimeri namítá nedostatek odůvodnění napadeného rozhodnutí, konečně postačí konstatovat, že Komise v bodech
odůvodnění zmíněných výše v bodech 120 až 122 jasně uvedla posuzované skutečnosti, které jí v projednávaném případě umožnily
vyvodit odpovědnost společnosti Polimeri.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba sedmý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
5.     K osmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti konstatování existence kartelové dohody
a)     Argumenty účastnic řízení
Úvodní poznámky
Osmý žalobní důvod Polimeri se formálně dělí na dvě části. V rámci první části zpochybňuje Polimeri zdroje důkazů, kterých
Komise využila. V rámci druhé části zpochybňuje Polimeri část napadeného rozhodnutí nadepsanou „Všeobecný popis kartelové
dohody“.
U části napadeného rozhodnutí nadepsané „Schůzky kartelové dohody“ odkazuje Polimeri na tři přílohy, které přiložila k žalobě
a o kterých na rozdíl od Komise tvrdí, že jsou přípustné. Z judikatury uvedené Komisí v jejích písemnostech lze vyvodit, že
případnou nepřípustnost přílohy je třeba posuzovat s ohledem na to, jak je v žalobě označena v příslušném žalobním důvodu,
s nímž tato příloha souvisí, a jak je tento žalobní důvod formulován. Obecný odkaz na jednu nebo více příloh je třeba považovat
za nepřípustný tehdy, není-li v žalobě vhodně formulován právní základ (žalobní důvod), s nímž skutečnosti uvedené v příloze
souvisí. V projednávaném případě Polimeri zaprvé konkrétním způsobem v žalobě shrnula obsah jednotlivých příloh a zadruhé
v této žalobě u jedné z nich zmínila bližší podrobnosti. K tomu přistupuje skutečnost, že v samotném textu příloh je několikrát
odkazováno na určité části žaloby i na další přílohy a že současně byl předložen překlad do francouzštiny. Dotčené přílohy
mají tudíž ve vztahu k žalobnímu důvodu, který je součástí žaloby, čistě důkazní a pomocnou funkci.
K první části osmého žalobního důvodu, týkající se zdrojů důkazů
Zaprvé, k prohlášením podniků, jež požádaly o ochranu před pokutou nebo o snížení pokuty, Polimeri uvádí, že popis skutkových
okolností podaný Komisí se na mnoha místech neshoduje s obsahem prohlášení zaměstnanců. Polimeri dotyčné zaměstnance označila
a uvádí, že rozdíly existují nejen mezi jednotlivými společnostmi, ale i v rámci nich. Polimeri dodává, že rozpory, na které
odkazuje, jsou v žalobě vylíčeny na několika místech. Výtka, kterou Komise v této souvislosti učinila a podle níž nejsou v argumentaci
společnosti Polimeri označeny ani uvedeny důkazy, je formalistická.
Zadruhé, rukou psané poznámky pana N. (Dow), získané v rámci šetření, představují jediný skutečný listinný podklad, kterým
může Komise podepřít vznesené obvinění.
Polimeri konkrétně uvádí, že na tomto základě se v bodě 202 odůvodnění napadeného rozhodnutí, vztahujícím se k údajné protiprávní
schůzce soutěžitelů konané dne 16. listopadu 1999 ve Frankfurtu (Německo), uvádí: „Po zasedání dne 16. listopadu 1999 a po
večeři se pánové [P., F., N., V., L., L. a T.] setkali u baru Casablanca v hotelu Meridien“
(neoficiální překlad)
. Vyšetřovací spis ovšem dokládá, že v uvedenou hodinu pan P. již nebyl ve Frankfurtu. Polimeri připojuje v příloze kopie
dokumentů z vyšetřovacího spisu. Předkládá i dokumenty, které dosvědčují, že se pan L. (EniChem) již vrátil do Milána (Itálie).
Vzhledem k platbě v hotelu, uskutečněné kreditní kartou dne 16. listopadu 1999, vyjadřuje i pochybnosti o přítomnosti pana F.
Polimeri dodává, že jedna z příloh žalobní odpovědi (a sice stvrzenka vydaná hotelem panu P.) by měla být vyňata z usvědčujících
důkazů. Tento doklad nebyl totiž v oznámeních námitek ani v napadeném rozhodnutí nikdy použit jako důkaz, přestože byl součástí
vyšetřovacího spisu. Polimeri se k němu tudíž nemohla vyjádřit. Stejný osud by měla stihnout i skutečnost, že Komise ve svých
písemnostech předložených Tribunálu změnila datum neoficiální schůzky na 15. listopadu 1999. Komise ostatně nevysvětlila,
jak se neoficiální schůzka mohla konat dne 15. listopadu 1999 večer, když první část rukou psaných poznámek pana N. začíná
oficiálním zasedáním (které se konalo dne 16. listopadu 1999). Napadené rozhodnutí je tak stiženo nedostatkem důkazů, ale
i nedostatkem odůvodnění. Nová verze skutkových okolností, kterou Komise předložila v žalobní odpovědi, by proto měla být
prohlášena za nepřípustnou. Polimeri dále zdůrazňuje, že na rozdíl od toho, co naznačuje Komise, odjakživa popírala svou účast
na dotčené schůzce.
Konečně i dvoje další rukou psané poznámky pana N. [týkající se schůzek konaných dne 21. února 1996 v Düsseldorfu a ve dnech
30. listopadu a 1. prosince 1998 v Bruselu (Belgie)], které byly původně použity jako důkaz kartelové dohody, ztratily postavení
důkazu. Polimeri tak uzavírá, že mezi pěti rukou psanými poznámek pana N. jsou nejméně troje, které nesouvisí s protiprávními
schůzkami. Tribunál by tudíž měl pečlivě a do hloubky přezkoumat znění a výklad rukou psaných poznámek pana N. a případně
je dále prověřit, především proto, aby zjistil, jakým způsobem a v jaké podobě se dostaly ke Komisi.
Polimeri dodává, že na rozdíl od toho, co Komise uvádí ve svých písemnostech, opakovaně uvedla v žalobě skutečnosti, které
zpochybňují důkazní hodnotu rukou psaných poznámek pana N., a to nejen poznámek týkajících se schůzky z 16. listopadu 1999.
Podotýká dále, že podle judikatury platí, že má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž
je určeno rozhodnutí konstatující protiprávní jednání (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46,
bod 177).
Zatřetí, v replice Polimeri v souvislosti s BK i s SBK tvrdí, že důkazy o údajných schůzkách kartelové dohody neexistují.
Polimeri v této souvislosti k jednotlivým dotčeným schůzkám (v období let 1996 až 2002) podává vysvětlení. Polimeri také uvádí,
že tyto skutkové okolnosti již byly vykresleny v žalobě.
K druhé části osmého žalobního důvodu, týkající se všeobecného popisu kartelové dohody
Úvodem Polimeri uvádí, že část napadeného rozhodnutí nadepsaná „Všeobecný popis kartelové dohody“ je směsicí prohlášení, ve
které se skutečně relevantní aspekty vyskytují poskrovnu. Polimeri v tomto ohledu poukazuje na to, že tvrzení pana W. (Bayer),
převzaté do bodu 112 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož pánové L. (EniChem) a W. požádali pana N. (Dow), aby si
přestal dělat poznámky z neoficiálních debat, je nevěrohodné. Polimeri konkrétně tvrdí, že pan L. toto tvrzení dementoval
a pan N. je nepotvrdil. Prohlášení pana W. se mimoto vztahuje k rukou psaným poznámkám pana N. týkajícím se setkání konaných
dne 21. února 1996. Mezi okamžikem, kdy byl pan N. údajně požádán, aby si přestal dělat poznámky, a okamžikem, kdy této žádosti
skutečně vyhověl, tedy existuje rozpor. Polimeri dodává, že obvinění, jehož opodstatněnost se Komise snažila potvrdit, pochází
jen z tohoto jediného prohlášení.
Meritorně Polimeri rozlišuje mezi dohodami o cenách, dohodami o rozdělení trhu, výměnou citlivých obchodních informací, průběžným
prováděním dohod a obecným popisem skutkových okolností podaným panem N.
–       K dohodám o cenách
Stran BK poukazuje Polimeri na to, že prohlášení pana W. (Bayer), reprodukovaná v bodech 105 a 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
jsou vágní a v každém případě nevěrohodná. V této souvislosti zpochybňuje odkazy na další body odůvodnění napadeného rozhodnutí,
které činí Komise ve svých písemnostech, a v souvislosti s těmito body odůvodnění sama odkazuje na několik bodů žaloby a její
přílohy. Polimeri také uvádí, že některé z Komisí uváděných bodů odůvodnění se netýkají BK.
Dále je tvrzení, že pan D. (EniChem) žádal pod pohrůžkami Bayer, aby zvýšila ceny (bod 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
nevěrohodné, jelikož nejsilnějším subjektem na trhu byla Bayer. Bayer ostatně prohlášení svého zaměstnance dementovala. Komise
tedy nemohla důvodně zpochybnit tuto skutkovou okolnost pouhým názorem vyjádřeným ve svých písemnostech. Polimeri také uvádí,
že v této části napadeného rozhodnutí chybí jakákoli bližší specifikace hypotetických dohod o cenách BK. Ani údajné protiprávní
debaty týkající se BK nejsou písemně nijak zdokumentovány. Nakonec Polimeri poukazuje na to, že analýza cenových změn vypracovaná
s pomocí informací poskytnutých všemi výrobci a obsažená v prvním oznámení námitek jasně dokládá, že vývoj cen nebyl synchronní,
že docházelo k růstům i poklesům cen, že vývoj cen odrážel s určitým časovým odstupem růst a pokles cen surovin a že ceny
jednotlivých výrobků se vzájemně vždy velmi lišily.
Stran SBK Bayer tvrdila, že nejaktivnějšími protagonisty dohod byli pánové D. (EniChem) a de J. (Shell) (bod 111 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Tyto dvě osoby ovšem vždy důrazně popíraly, že by se podílely na protisoutěžních dohodách. Prohlášení,
které bylo převzato do bodu 119 odůvodnění napadeného rozhodnutí a na které odkazuje Komise ve svých písemnostech, není relevantní,
jelikož jeho autorem je pan V. (Shell) a týká se jeho osobně. Prohlášení pana de J. nemůže zpochybnit. Komise vychází jen
z prohlášení spolupracujících podniků a z prohlášení společnosti Shell, aniž předložila jakýkoli jiný důkaz či indicii. Shell
v rámci prvního oznámení námitek výslovně přiznala svou účast na dohodách o cenách, ačkoli pan de J. toto tvrzení kategoricky
popíral. Polimeri ovšem tvrdí, že pozdější doznání společnosti Shell mají důkazní hodnotu jen vůči společnosti, která je jejich
autorem, jelikož byla učiněna po vznesení prvního obvinění a nejsou potvrzena jinými dokumenty. Polimeri zpochybňuje v této
souvislosti odkazy na další body odůvodnění napadeného rozhodnutí, které činí Komise ve svých písemnostech. V souvislosti
s těmito body odůvodnění odkazuje Polimeri na několik bodů žaloby a její přílohy.
Stanovisko společnosti Bayer, o němž zpravují body 110 a 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí, mimoto není v souladu s prohlášeními
některých jejích zaměstnanců, konkrétně pánů O. a Ü. Polimeri v této souvislosti odkazuje na blíže určené dokumenty založené
do vyšetřovacího spisu. U pana O. poukazuje Polimeri na to, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise ve svých písemnostech, se
účastnil zasedání Evropského sdružení pro syntetický kaučuk, které se konalo 2. a 3. září 1996 a které je zařazeno mezi „schůzky
kartelové dohody“. Kromě toho si nelze představit, že by manažeři společnosti Bayer uzavřeli dohody, aniž by o tom byl pan O.,
obchodní manažer této společnosti, informován. Pozdější přezkum není podle Polimeri relevantní, jelikož se zakládá na nových
verzích skutkových okolností vycházejících z rozhovorů s panem W., který v Bayer nikdy neodpovídal za SBK. Polimeri v této
souvislosti zdůrazňuje, že Komise argumentuje prohlášeními nejvíce spolupracujících osob. Neexistuje žádný důkaz, že by dotyčné
podniky byly uzavřely dohodu o zvyšování cen, ani že by vyvinuly a praktikovaly společný mechanismus umožňující systematické
slaďování cen SBK. Polimeri poukazuje na tomto místě na kritické připomínky vznesené vůči rukou psaným poznámkám pana N. Z analýzy
cenových změn SBK plynou konečně stejné výsledky jako z výše posuzované analýzy cenových změn BK.
Polimeri také uvádí, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise ve svých písemnostech, je důkaz o neexistenci účinků dotčené dohody
relevantní. Pro Polimeri je totiž jediným prostředkem k prokázání neopodstatněnosti obsahu prohlášení, jež nejsou podložena
dalšími důkazy.
–       K dohodám o rozdělení trhu
Polimeri uvádí, že z napadeného rozhodnutí jednoznačně neplyne, zda se údajné dohody o rozdělení trhu týkaly jen SBK nebo
i BK. Polimeri v této souvislosti upozorňuje na údajný rozpor mezi body 124 a 301 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
U BK poukazuje Polimeri na to, že konkrétně tohoto výrobku se týká jen jediné z prohlášení uvedených v oddíle věnovaném dohodám
o rozdělení trhu, a sice prohlášení pana W. ze společnosti Bayer (bod 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí). S ohledem na
body 56 a 57 odůvodnění napadeného rozhodnutí ovšem Polimeri pochybuje o schopnosti výrobců rozdělit si zákazníky (v daném
případě výrobce pneumatik) takové velikosti, jako jsou zákazníci uvádění Komisí. Jak dále plyne z bodu 125 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, z důvodu technických specifikací nejsou všichni výrobci schváleni u všech zákazníků. Žádný dokument neprokazuje
údajné dohody o rozdělení trhu. Polimeri k tomu dále uvádí, že dodávky EniChem SpA výrobcům pneumatik, které uvádí Komise
(60 až 65 % produkce BK společnosti EniChem SpA), neustále kolísaly. Tato skutečnost je neslučitelná s představou o udržení
statu quo
, alespoň pokud jde o společnost Polimeri. Kromě toho prodávala EniChem SpA zbývající část své produkce BK (tedy 35 až 40 %)
jiným zákazníkům než výrobcům pneumatik, kteří nejsou společní. Polimeri podotýká, že na rozdíl od toho, co uvádí Komise ve
svých písemnostech, netvrdí, že neměla obchodní zájem na uzavření protisoutěžních dohod.
Pokud jde o prohlášení pana V. (Shell), které bylo převzato do bodu 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí a podle kterého mu
měl pan L. (EniChem) nařídit, aby se držel stranou trhu s podkladovými vrstvami pro koberce ve Spojeném království, není věrohodné.
Polimeri v této souvislosti poukazuje na vývoj prohlášení společnosti Shell, na skutečnost, že pan L. kategoricky odmítá,
že by vedl rozhovor tohoto znění, a na skutečnost, že trh s podkladovými vrstvami pro koberce nesouvisí s BK.
U SBK poukazuje Polimeri na to, že pan P. (Bayer), který se své funkce ujal v roce 1999 (tedy žádná zmínka o předchozích letech),
podle svého prohlášení reprodukovaného v bodě 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí popírá, že by existovaly dohody, jejichž
účelem by bylo zmražení kapacit či podílů na trhu, a tvrdí, že rozhodnutí o nevyvíjení agresivní hospodářské soutěže bylo
ponecháno na uvážení podniků. Toto svědectví je cokoli, jen ne důkaz o existenci dohody. To potvrzuje i skutečnost, že se
objemy SBK, které EniChem SpA prodávala hlavním zákazníkům, neustále měnily. Argument Komise, podle kterého stanovisko společnosti
Polimeri spočívá na nesprávném překladu prohlášení pana P. do italštiny, je třeba prohlásit za nepřípustný. Komise navíc měla
možnost opravit tento nesprávný překlad a zajistit tak společnosti Polimeri výkon jejího práva na obhajobu. Předmětné prohlášení
je každopádně nejednoznačné, a to i v původní (německé) jazykové verzi. Polimeri zpochybňuje i odkazy na další body odůvodnění
napadeného rozhodnutí, které činí Komise ve svých písemnostech a které mají prokázat existenci kartelové dohody týkající se
SBK v období před rokem 1999.
V tvrzení společnosti Dow, které bylo převzato do bodu 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí a podle kterého „ujistili EniChem
[SpA], že nebudou útočit na její pozice u Michelin, respektive Bridgestone“
(neoficiální překlad)
, není uvedeno žádné konkrétní období, takže je v rozporu se změnami objemů dodávaných společností EniChem SpA v průběhu celého
dotčeného období. Prohlášení společnosti Bayer, které bylo převzato do bodu 126 odůvodnění napadeného rozhodnutí a podle kterého
se Dow a EniChem SpA na blíže určených schůzkách vzájemně obviňovaly z přebírání zákazníků, je zřejmě nejlepším důkazem o vysoké
míře konkurence na trhu, přinejmenším mezi společnostmi EniChem SpA a Dow.
–       K výměně citlivých obchodních informací
V souvislosti s BK odkazuje Polimeri na body 120, 128 a 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí a v podstatě se domnívá, že v nich
uvedená prohlášení nejsou věrohodná (bod 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí), respektive nejsou podepřena důkazy (body 120
a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho jsou v bodě 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedeny informace, které
jsou zčásti veřejně dostupné, což Komise připustila v bodě 329 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tím také implicitně uznala
neopodstatněnost výtky týkající se výměny informací.
Pokud jde o SBK, neobsahují body 131 až 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí žádné konkrétní obvinění. Polimeri tedy odkazuje
na to, co uvedla v souvislosti s BK.
Polimeri dodává, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, zpochybnila v žalobě dokumenty související se schůzkami konanými dne
20. května 1996 v Miláně a ve dnech 15. a 16. listopadu 1999 ve Frankfurtu. Podle Polimeri jsou navíc téměř všechny dotčené
informace veřejně dostupné.
–       K průběžnému provádění dohod
Komise v bodě 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí zmiňuje dvoustranné telefonické kontakty, které mezi sebou soutěžitelé
udržovali mezi schůzkami. Podle Polimeri se část napadeného rozhodnutí, která popisuje údajný mechanismus průběžného provádění
dohod kartelové dohody, skládá z mimořádně útržkovitého popisu událostí. Neexistuje tedy žádný důkaz o společné vůli všech
podniků zapojených do provádění systému vzájemného dohledu nad údajnými dohodami. Polimeri upozorňuje také na judikaturu,
podle níž musí být prokázáno, že dotčený podnik věděl o protiprávním chování ostatních účastníků nebo jej mohl rozumně předvídat
a byl ochoten přijmout z toho plynoucí riziko (rozsudek Bolloré a další v. Komise, uvedený výše v bodě bod 55). Tento důkaz
nesmí být založen na presumpci viny, nýbrž na přímých listinných důkazech (rozsudek Ciment, uvedený výše v bodě 105).
V souvislosti s BK odkazuje Polimeri na body 137, 138, 143 a 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí a v podstatě se domnívá,
že v nich reprodukovaná prohlášení nejsou konkretizovaná (z hlediska období, výrobku, zákazníků), a tudíž mají nízkou důkazní
hodnotu. Konkrétně u prohlášení pana F. (Dow) – reprodukovaného v bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí – Polimeri poukazuje
na to, že jiné prohlášení společnosti Dow obsažené ve spise se zmiňuje o sporu mezi společnostmi Dow a EniChem SpA, který
probíhal v tomtéž období a který se týkal porušení obchodního tajemství společností Karbochem (podnikem ve vlastnictví Dow).
V rámci tohoto sporu, ukončeného uzavřením smíru, se oba podniky musely opakovaně kontaktovat. Dále je prohlášení pana W.
(Dow) reprodukované v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí nečekaně součástí tvrzení týkajících se zasedání Evropského
sdružení pro syntetický kaučuk, zejména zasedání konaného v listopadu 2001.
V souvislosti s SBK se Polimeri zaměřuje na prohlášení pana F. (Bayer), podle kterého jej pan L. (EniChem) kontaktoval od
jejich prvního setkání v únoru 1999 přibližně dvakrát za rok (bod 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Polimeri tyto
kontakty souvisely se smlouvou uzavřenou mezi EniChem SpA a Bayer, jejímž předmětem byla dodávka určitého výrobku, který nespadá
do kategorie SBK v úzkém slova smyslu. Polimeri k tomu předložila dokument, který dokládá, že v roce 1999 prodala společnosti
Bayer předmětný výrobek, a odkazuje na prohlášení obsažené ve vyšetřovacím spise. Prohlášení společnosti Bayer byla účelově
vytržena z kontextu a citovány z nich byly jen úryvky. Pan F. navíc nebyl přímo odpovědný za aktivity související s SBK. Pan F.
mimochodem potvrdil, že obsahem dotčených rozhovorů nemohly být dohody o cenách.
–       K obecnému popisu skutkových okolností podanému panem N.
Polimeri upozorňuje Tribunál na prohlášení pana N. (Dow) učiněné na jednání konaném dne 13. prosince 2005, které nebylo do
napadeného rozhodnutí převzato. Toto prohlášení, jež cituje v plném znění, je obzvláště významné. Dokládá, že kontakty, ke
kterým docházelo vedle zasedání Evropského sdružení pro syntetický kaučuk, nebyly ničím víc než jen nevyhnutelnými a přirozenými
momenty setkání hospodářských subjektů působících v odvětví, které vesměs na základě veřejně dostupných informací a bez sebemenší
vůle jednat ve vzájemné shodě probírají nerůznější otázky. Je možné, že v tomto kontextu docházelo k náhodným situacím, které
by bylo možné kvalifikovat jako „mezní“. Je ovšem velký rozdíl mezi takovou situací a kartelovou dohodou, kterou Komise za
pomoci důkazů k tomu předložených neprokázala. Polimeri dodává, že Komise vědomě ignoruje zásadní rozdíl mezi sdílením veřejně
dostupných informací a uzavřením kartelové dohody o cenách daného výrobku. Polimeri rovněž zdůrazňuje, že prohlášení pana N.
potvrzuje neexistenci společné vize nejen ohledně vývoje cen surovin, ale i ohledně konečného cíle sledovaného společnostmi.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Domnívá se, že Polimeri v přílohách A 23 až A 25 žaloby rozvádí mnoho
výtek a argumentů, které nejsou obsaženy v žalobě. Tímto postupem Polimeri porušuje čl. 19 první pododstavec statutu Soudního
dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Ve zbytku má Komise v podstatě za to, že při konstatování existence protiprávního
jednání páchaného společností Polimeri nepochybila.
b)     Závěry Tribunálu
K provádění důkazů o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES je třeba připomenout, že Komise je povinna předložit
důkaz o protiprávních jednáních, která konstatuje, a opatřit vhodné důkazy, aby právně dostačujícím způsobem prokázala existenci
skutečností zakládajících protiprávní jednání. Je tak nutné, aby Komise za účelem odůvodnění pevného přesvědčení, že k protiprávnímu
jednání došlo, uvedla přesné a shodující se důkazy (viz judikatura citovaná výše v bodě 50). Je také třeba připomenout, že
k tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat
se na trhu určitým způsobem (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil,
s. 661, bod 112, a ze dne 29. října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod
86; rozsudek Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711, bod 256). Má-li
soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, kterému je rozhodnutí konstatující protiprávní jednání
určeno. Soudce tedy nemůže učinit závěr, že Komise právně dostačujícím způsobem prokázala dotčené protiprávní jednání, jestliže
má o této otázce stále ještě pochybnosti (rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh.
s. II‑4407, bod 215).
K přípustnosti některých argumentů, které uvedla Polimeri v rámci osmého žalobního důvodu
Na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí všechny žaloby obsahovat předmět
sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury je k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné,
aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly – přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně
– z textu samotné žaloby. Ačkoli obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na určité výňatky z písemností,
které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, i když jsou přiložené k žalobě, nemůže zhojit neexistenci základních
prvků právní argumentace, které podle výše uvedeného ustanovení musejí být uvedeny v žalobě (rozsudek Soudního dvora ze dne
31. března 1992, Komise v. Dánsko, C‑52/90, Recueil, s. I‑2187, bod 17, a rozsudek Tribunálu ze dne 17. září 2007, Microsoft
v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 94). Tribunálu nadto nepřísluší vyhledávat a určovat žalobní důvody a argumenty
v přílohách, které by mohl pokládat za důvody představující základ žaloby, neboť přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci
(rozsudky Tribunálu ze dne 7. listopadu 1997, Cipeke v. Komise, T‑84/96, Recueil, s. II‑2081, bod 34, a ze dne 21. března 2002,
Joynson v. Komise, T‑231/99, Recueil, s. II‑2085, bod 154).
Obdobné požadavky jsou vyžadovány, je-li na podporu žalobního důvodu uplatňována určitá výtka (v tomto smyslu viz rozsudek
Tribunálu ze dne 14. května 1998, Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 333).
V projednávaném případě Polimeri uvádí, že „z důvodu striktně omezeného počtu stran, který musí tato žaloba respektovat, uvádí
zde žalobkyně svou argumentaci k části ‚Všeobecný popis kartelové dohody‘ a dílčí poznámky k části ‚Schůzky kartelové dohody‘
uvede v příloze [A] 23, příloze [A] 24 a příloze [A] 25 [žaloby].“
Polimeri tedy v textu žaloby rozvádí výtku týkající se části napadeného rozhodnutí nadepsané „Všeobecný popis kartelové dohody”
(totiž oddílu 4.2 napadeného rozhodnutí). Výtka týkající se části napadeného rozhodnutí nadepsané „Schůzky kartelové dohody“
(totiž oddílu 4.3 tohoto rozhodnutí) je právně i skutkově vyložena jen v přílohách A 23 až A 25 žaloby.
Konkrétně jediné informace k části napadeného rozhodnutí nadepsané „Schůzky kartelové dohody“, které Polimeri uvádí v textu
žaloby, jsou tyto:
„V souvislosti s obdobím let 1996 až 2000 (v příloze [A] 23 [žaloby]) Polimeri namítá, že nelze tvrdit, že by mezi soutěžiteli
existovala kartelová dohoda, ať už v jakékoli formě, o cenách jak SBK tak BK. Ani v těch nemnohých případech, kdy se přiložená
dokumentace, vztahující se převážně k SBK, zmiňuje o schůzkách konaných vedle oficiálních zasedání, neexistuje nic, ale skutečně
nic, na základě čeho by bylo možno dovozovat, že by byla obchodní politika podniků jakýmkoli způsobem koordinována.
V souvislosti s rokem 2001 Polimeri v příloze [A] 24 [žaloby] dokazuje, že z antitrustového hlediska jde o rok naprosto irelevantní,
a to jak v souvislosti s BK, tak v souvislosti s SBK, takže pokud by Komise měla považovat existenci kartelové dohody [za
účasti společnosti] EniChem za prokázanou, což nemůže, musela by tuto dohodu každopádně považovat za ukončenou nejpozději
v roce 2000.
Konečně v roce 2002 (příloha [A] 25 [žaloby]) se k BK, jak uznává i sama Komise, nevztahovala žádná námitka. U SBK nebyla
[v souvislosti se společností] Polimeri prokázána žádná protiprávní činnost.“
V poznámkách pod čarou jsou uvedena místa a data dotčených schůzek.
Osmý žalobní důvod, který Polimeri uvedla v žalobě, se vedle části nadepsané „Úvod“ dělí na další dvě části. Ty jsou nadepsané
„Ke zdrojům důkazů“ a „K všeobecnému popisu kartelové dohody“ a týkají se konkrétních stejně nadepsaných částí napadeného
rozhodnutí. V rámci osmého žalobního důvodu, který Polimeri uvedla v žalobě, neexistuje žádná část nadepsaná „Ke schůzkám
kartelové dohody“.
Za těchto podmínek neodpovídá výtka společnosti Polimeri vůči části napadeného rozhodnutí nadepsané „Schůzky kartelové dohody“
(totiž oddílu 4.3 tohoto rozhodnutí), jejíž základní skutkové i právní okolnosti jsou uvedeny jen v přílohách A 23 až A 25
žaloby, požadavkům stanoveným v článku 21 statutu Soudního dvora a v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu.
Tento nedostatek nemohla Polimeri zhojit tím, že v replice uvedla některé skutkové či právní údaje týkající se „Schůzek kartelové
dohody“ s odkazem na přílohy A 23 až A 25 žaloby, ani připojením nových příloh k replice. Při přezkumu souladu žaloby s požadavky
stanovenými v čl. 44 odst. 1 jednacího řádu je již totiž obsah repliky pojmově nerelevantní. Přípustnosti, přijaté judikaturou
(viz zejména rozsudky Tribunálu ze dne 27. února 1997, FFSA a další v. Komise, T‑106/95, Recueil, s. II‑229, bod 125, a ze
dne 28. ledna 1999, BAI v. Komise, T‑14/96, Recueil, s. II‑139, bod 66), žalobních důvodů a argumentů uvedených v replice
jako doplnění žalobních důvodů obsažených v žalobě se nelze dovolávat zejména za účelem zhojení porušení požadavků čl. 44
odst. 1 jednacího řádu, ke kterému došlo při podání žaloby, aniž by toto posledně uvedené ustanovení bylo zbaveno veškeré
působnosti (usnesení Tribunálu ze dne 19. května 2008, TF1 v. Komise, T‑144/04, Sb. rozh. s. II‑761, bod 30; v tomto smyslu
viz také rozsudek Tribunálu ze dne 16. března 1993, Blackman v. Parlament, T‑33/89 a T‑74/89, Recueil, s. II‑249, bod 65,
a usnesení Tribunálu ze dne 28. dubna 1993, De Hoe v. Komise, T‑85/92, Recueil, s. II‑523, bod 25).
S ohledem na výše uvedené skutečnosti je výtka společnosti Polimeri v rozsahu, v němž se týká oddílu 4.3 napadeného rozhodnutí,
nadepsaného „Schůzky kartelové dohody“, nepřípustná (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu Mo och Domsjö v. Komise, uvedený
výše v bodě 162, bod 334; ze dne 27. září 2006, Roquette Frères v. Komise, T‑322/01, Sb. rozh. s. II‑3137, bod 210, a ze dne
30. ledna 2007, France Télécom v. Komise, T‑340/03, Sb. rozh. s. II‑107, bod 168).
K první části osmého žalobního důvodu, týkající se zdrojů důkazů
Zaprvé, jak podotýká Komise, jsou argumenty, které Polimeri uvádí k prohlášením podniků, jež požádaly o ochranu před pokutou
nebo o snížení pokuty, obecné a neposkytují dostatečně přesné informace. Tyto argumenty tudíž nemohou zpochybnit legalitu
napadeného rozhodnutí z tohoto hlediska. Jestliže je účelem argumentů společnosti Polimeri zpochybnit důkazní hodnotu prohlášení
podniků učiněných v rámci oznámení o spolupráci, je třeba je odmítnout ze stejných důvodů jako argumenty rozvedené v rámci
prvního žalobního důvodu (viz výše bod 58).
Zadruhé, k rukou psaným poznámkám pana N. (Dow) je třeba nejprve uvést, že Polimeri v části žaloby týkající se „zdrojů důkazů“
zpochybňuje jen poznámky související s protiprávními schůzkami konanými ve dnech 15. a 16. listopadu 1999 ve Frankfurtu (bod
201 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Polimeri nezpochybňuje rukou psané poznámky pana N. související s protiprávní schůzkou
konanou ve dnech 25. a 26. února 1997 ve Vídni (Rakousko) (bod 173 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Polimeri v této části
žaloby nezpochybňuje ani rukou psané poznámky pana N. týkající se protiprávní schůzky konané ve dnech 20. a 21. května 1996
v Miláně (bod 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Skutečnost, že Polimeri zpochybňovala důkazní hodnotu posledně zmíněných
poznámek v jiných částech žaloby, konkrétně v rámci třináctého žalobního důvodu, tento závěr nemůže změnit. Každopádně z důvodů
uvedených níže v rámci třináctého žalobního důvodu platí, že Polimeri nepředložila takové informace, které by mohly zpochybnit
důkazní hodnotu těchto poznámek. I kdyby tedy mohly existovat pochybnosti o důkazní hodnotě rukou psaných poznámek pana N.
týkajících se protiprávní schůzky konané ve dnech 15. a 16. listopadu 1999 ve Frankfurtu, respektive pokud by napadené rozhodnutí
bylo v tomto ohledu stiženo nedostatkem odůvodnění, jak tvrdí Polimeri, nemohlo by to snížit důkazní hodnotu ostatních výše
uvedených rukou psaných poznámek.
Osmý žalobní důvod společnosti Polimeri dále patří mezi žalobní důvody týkající se merita napadeného rozhodnutí, nikoli mezi
žalobní důvody týkající se zrušení nebo snížení pokuty. Účelem osmého žalobního důvodu společnosti Polimeri je tedy dosáhnout
toho, aby Tribunál konstatoval, že se Polimeri nedopustila protiprávního jednání. I kdyby ovšem Tribunál musel odmítnout důkazní
hodnotu rukou psaných poznámek pana N. týkajících se protiprávní schůzky konané ve dnech 15. a 16. listopadu 1999 ve Frankfurtu
nebo dospět k závěru, že se Polimeri této schůzky neúčastnila, nemohlo by to vést ke konstatování, že se tento podnik protiprávního
jednání nedopustil. Konstatování protiprávního jednání totiž spočívá na jiných důkazech, zejména na prohlášeních podniků potvrzujících
jiná prohlášení téže povahy, na rukou psaných poznámkách z jiných protiprávních schůzek a na dalších listinných důkazech shromážděných
v průběhu vyšetřování Komise. Mimoto, jestliže ze schůzek soutěžících podniků vzejdou dohody, dochází k porušení pravidel
hospodářské soutěže, mají-li tyto schůzky protisoutěžní cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. V takovém
případě je odpovědnost konkrétního podniku za protiprávní jednání platně dána, jestliže se těchto schůzek účastnil a znal
jejich cíl, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána. Větší či menší aktivita podniku na schůzkách,
stejně jako více či méně úplné provedení sjednaných opatření nemají důsledky pro existenci jeho odpovědnosti, nýbrž pro její
rozsah, a tedy i pro úroveň sankcí (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 145).
Z toho plyne, že argumenty, které Polimeri rozvedla v souvislosti se zdroji důkazů, je třeba odmítnout.
K druhé části osmého žalobního důvodu, týkající se všeobecného popisu kartelové dohody
Úvodem je třeba k námitce společnosti Polimeri vůči tvrzení pana W. (Bayer), které bylo převzato do bodu 112 odůvodnění napadeného
rozhodnutí a podle kterého pánové L. (EniChem) a W. požádali pana N. (Dow), aby si přestal dělat poznámky z neoficiálních
debat, uvést, že i kdyby byla tato námitka Polimeri důvodná a k tvrzení pana W. by se nepřihlédlo, nemělo by to žádný dopad
na legalitu napadeného rozhodnutí. Nezpochybnilo by to totiž ostatní prohlášení společnosti Bayer, neboť tato jsou potvrzena
společnostmi Dow a Shell nebo listinnými důkazy. Na základě výše uvedeného prohlášení pana W. mohla navíc Komise zjistit,
proč podle ní nebylo možné nalézt rukou psané poznámky týkající se protiprávních schůzek konaných v letech 2000 a 2001 (bod
113 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Toto vysvětlení nemá na meritum napadeného rozhodnutí žádný vliv. Komise vycházela
z prohlášení pana W. také v bodě 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí při popisování úlohy jednotlivých dotčených podniků
v rámci kartelové dohody. Z napadeného rozhodnutí ovšem neplyne, že by Komise tuto skutečnost v případě společnosti Polimeri
zohlednila při posuzování závažnosti protiprávního jednání. Ačkoli může mít pochybení Komise v této souvislosti vliv na výši
pokuty uložené společnosti Polimeri, nemůže jej každopádně mít na konstatování protiprávního jednání.
V rámci úvodu je třeba ještě poznamenat, že argumenty společnosti Polimeri budou přezkoumány odděleně pro BK a pro SBK, přestože
se Polimeri nepodařilo prokázat, že by Komise pochybila, když kvalifikovala projednávané protiprávní jednání jako jediné (v tomto
smyslu viz výše čtvrtý žalobní důvod).
–       K dohodám o cenách
Stran BK a tvrzení, že prohlášení pana W. (Bayer) reprodukovaná v bodech 105 a 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou vágní,
je třeba připomenout, že Komise je v praxi často povinna prokázat existenci protiprávního jednání za podmínek nepříznivých
pro tuto úlohu, jestliže od doby vzniku rozhodných skutečností, které tvoří protiprávní jednání, mohlo uplynout několik let
a několik z vyšetřovaných podniků s Komisí aktivně nespolupracovalo. Pro podnik, který se dopustil protiprávního jednání,
by za těchto okolností bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat neurčitostí informací
uvedených k otázce fungování protiprávní dohody, jsou-li existence dohody a její protisoutěžní cíl přesto dostatečným způsobem
prokázané. Podniky se v takové situaci mohou užitečně bránit tak, že mají možnost se vyjádřit ke všem důkazním materiálům,
které Komise uvádí v jejich neprospěch (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 203). Argumenty
společnosti Polimeri tudíž nejsou s to zpochybnit prohlášení pana W. reprodukovaná v bodech 105 a 106 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, která jsou mimoto potvrzena prohlášeními společností Dow a Shell a listinnými důkazy.
Dále Komise uvedla prohlášení pana W. reprodukované v bodě 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí za účelem rekonstrukce vývoje
vztahů mezi dotyčnými podniky. Konkrétně se dotčené prohlášení týká roku 1995, tedy období, u kterého Komise nekonstatovala,
že by v něm docházelo k porušování pravidel hospodářské soutěže. Argumenty společnosti Polimeri jsou tedy pro účely konstatování,
že v projednávaném případě nedošlo k protiprávnímu jednání, bezpředmětné.
Stran SBK a tvrzení, že pan de J. (Shell) vždy popíral, že by se podílel na dotčených dohodách, postačí konstatovat, že Shell
výslovně uznává, že se v období od 30. srpna 1995 do 31. května 1999 podílela na dohodách o stanovování cen (bod 119 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Toto prohlášení bylo učiněno jménem společnosti Shell, a nikoli jménem pana V. osobně, jak naznačuje
Polimeri. Odpovědi poskytnuté jménem podniku jako takového mají přitom věrohodnost převyšující věrohodnost, kterou mohla mít
odpověď poskytnutá členem jeho personálu, bez ohledu na jeho osobní zkušenost a osobní názor (rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002,
LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 45, a JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod
205). U tvrzení, že prohlášení podniků mají důkazní hodnotu jen vůči společnosti, která je jejich autorem, postačí poukázat
na to, že prohlášení společnosti Shell jsou potvrzena nejen prohlášeními společností Bayer a Dow, ale i dalšími listinnými
důkazy předloženými Komisí.
Stran tvrzení, že prohlášení společnosti Bayer reprodukované v bodech 110 a 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí není v souladu
s prohlášeními některých jejích zaměstnanců, je třeba konstatovat, že účelem prohlášení společnosti Bayer je přiznat existenci
dohod o cenách SBK v období od září 1996 do roku 1999. Jak ale bylo poznamenáno v předchozím bodě, mají odpovědi poskytnuté
jménem podniku jako takového věrohodnost převyšující věrohodnost, kterou mohla mít odpověď poskytnutá členem jeho personálu,
bez ohledu na jeho osobní zkušenost a osobní názor. Prohlášení zaměstnanců společnosti Bayer proto nemohou mít vyšší důkazní
hodnotu než prohlášení této společnosti. Navíc je prohlášení společnosti Bayer potvrzeno prohlášeními společností Dow a Shell
a několika listinnými důkazy.
Konečně je k cenovým analýzám, které předložila Polimeri k BK i k SBK, třeba uvést, že prokázání jednání podniků ve vzájemné
shodě neplyne z prostého paralelního chování na trhu, nýbrž z důkazů, z nichž se podává, že dotčená jednání byla výsledkem
vzájemné součinnosti. Za těchto podmínek nemůže náhradní vysvětlení, které Polimeri předložila k problematice uplatňovaných
cen, zpochybnit konstatování Komise o existenci kartelové dohody mezi dotyčnými podniky.
Z těchto důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit závěr Komise týkající se dohod o cenách.
–       K dohodám o rozdělení trhu
Stran BK je třeba zaprvé poznamenat, že podle Polimeri se dohod o rozdělení trhu týká jen prohlášení společnosti Bayer reprodukované
v bodě 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tento předpoklad společnosti Polimeri je však mylný. Závěr Komise totiž spočívá
i na prohlášení společnosti Dow, které bylo převzato do bodu 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí a které „se vztahuje zároveň
na BK i na SBK“. V tomto prohlášení uvádí Dow zejména to, že se dvoustranné debaty výrobců týkaly obzvláště zákazníků. Konkrétně
poukazuje Dow na to, že výrobci ujistili EniChem SpA, že nebudou útočit na její pozice u Michelin, respektive Bridgestone.
Prohlášení společnosti Shell reprodukované v bodě 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí nadto odkazuje na rozhovor pana W.
(Bayer) s panem V. (Shell) o prodeji BK [společnosti] „BP“. Skutečnost, že pan L. (EniChem) popírá, že by se tohoto rozhovoru
účastnil, nebo že trh s koberci nesouvisí s BK, nemůže toto prohlášení zpochybnit, alespoň v případě dvoustranného kontaktu
mezi Bayer a Shell. Prohlášení společnosti Bayer, které bylo převzato do bodu 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí a které
Polimeri formálně nezpochybňuje, se navíc explicitně vyjadřuje k dohodám o rozdělení trhu s BK mezi soutěžitele. Bayer v něm
totiž uvádí, že „i pro BK“ se dohodlo, že se nebudou přebírat zákazníci jiných soutěžitelů. Rozdělení trhu s BK potvrzují
tedy prohlášení tří z dotyčných podniků, a sice Bayer, Dow a Shell. V této souvislosti je třeba připomenout, že prohlášení
učiněná jménem podniků mají nezanedbatelnou důkazní hodnotu, neboť s sebou nesou značná právní a hospodářská rizika. Tato
důkazní hodnota je zvlášť vysoká, jestliže prohlášení podniků, jako je tomu v projednávaném případě, potvrzují jiná prohlášení
téže povahy.
Zadruhé se o rozdělení trhu zmiňuje několik prohlášení podniků, přestože se nevztahují specificky k BK. Je tomu tak u prohlášení
společnosti Shell uvedeného v bodech 120 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí a u prohlášení společnosti Bayer uvedeného
v bodě 126 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Zatřetí je ke skutečnosti, že rozdělení trhu s BK je s ohledem na obchodní sílu zákazníků a na kolísavost prodejů EniChem
SpA nepravděpodobné, třeba připomenout, že vzejdou-li ze schůzek soutěžících podniků dohody, dochází k porušení pravidel hospodářské
soutěže, jestliže tyto schůzky mají protisoutěžní cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. V takovém případě
je odpovědnost konkrétního podniku za protiprávní jednání platně dána v případě, že se účastnil těchto schůzek a znal jejich
cíl, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána. Větší či menší aktivita podniku na schůzkách, jakož
i více či méně úplné provedení sjednaných opatření nemají důsledky pro existenci jeho odpovědnosti, nýbrž pro její rozsah,
a tedy i pro úroveň sankcí (viz judikatura citovaná výše v bodě 173).
Stran SBK a k prohlášení společnosti Bayer reprodukovanému v bodě 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba uvést, že
argumenty společnosti Polimeri skutečně spočívají na nesprávném překladu prohlášení pana P., učiněného v němčině, do italštiny.
Avšak nesprávnost překladu, ačkoli je politováníhodná, nemůže zpochybnit prohlášení pana P. ani jeho důkazní hodnotu. V této
souvislosti je třeba podotknout, že původní znění prohlášení pana P. je reprodukováno v poznámce pod čarou napadeného rozhodnutí
bez ohledu na jazykovou verzi tohoto rozhodnutí. Nesprávnost překladu navíc nemohla zasáhnout do práva Polimeri na obhajobu
před Tribunálem, jelikož tato společnost byla s to na ni argumentačně reagovat ve fázi repliky. Konečně, i kdyby bylo nezbytné
odmítnout překlad, který Komise předložila Tribunálu, jak tvrdí Polimeri, původní znění prohlášení pana P., reprodukované
v napadeném rozhodnutí doručeném společnosti Polimeri, by zůstalo nedotčeno. Tribunál by se tedy mohl v rámci posuzování legality
napadeného rozhodnutí odvolat na toto znění. Nicméně, přestože se v původním znění prohlášení pana P. uvádí, že nebyla uzavřena
žádná dohoda o zmražení podílů na trhu či výrobních kapacit, plyne z něj, že se zúčastněné podniky shodly na tom, že žádný
z nich si nepřeje škodit ostatním a že se podle nich nepovede agresivní hospodářská soutěž u hlavních zákazníků ostatních
stran. Z toho je tudíž třeba dovodit, že v otázce zákazníků postupovaly dotyčné podniky podle pravidel nezasahování.
Prohlášení společnosti Dow reprodukovaného v bodě 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí potvrzuje prohlášení společnosti Bayer,
podle něhož dotyčné podniky postupovaly podle pravidel nezasahování. Skutečnost, že Polimeri zvlášť zpochybňuje tvrzení, podle
kterého výrobci ujistili EniChem SpA, že nebudou útočit na její pozice u Michelin, respektive Bridgestone, zejména s ohledem
na to, že prodeje EniChem SpA kolísaly, nemá vliv na konstatování, že prohlášení společnosti Dow potvrzuje prohlášení společnosti
Bayer. Navíc platí, že vzejdou-li ze schůzek soutěžících podniků dohody, dochází k porušení článku 81 ES, jestliže tyto schůzky
mají protisoutěžní cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. V takovém případě je odpovědnost konkrétního
podniku za protiprávní jednání platně dána, pakliže se účastnil těchto schůzek a znal jejich cíl, i když poté neprovedl některá
opatření, která na nich byla sjednána. Větší či menší aktivita podniku na schůzkách, jakož i více či méně úplné provedení
sjednaných opatření nemají důsledky pro existenci jeho odpovědnosti, nýbrž pro její rozsah, a tedy i pro úroveň sankcí (viz
judikatura citovaná výše v bodě 173).
Konečně u prohlášení společnosti Bayer reprodukovaného v bodě 126 odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba shledat, že skutečnost,
že se dotyčné podniky (v daném případě Dow a EniChem SpA) na společných schůzkách s dalšími podniky vzájemně obviňovaly z přebírání
zákazníků a podílů na trhu, je známkou toho, že podniky postupovaly podle pravidel nezasahování, nikoli naopak.
Postup podle pravidel nezasahování dohodnutých dotyčnými podniky potvrzují i prohlášení společnosti Shell reprodukovaná v bodech
120 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí a prohlášení společnosti Bayer reprodukované v bodě 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Alespoň některé listinné důkazy nadto prokazují, že docházelo k výměně informací o zákaznících dotyčných podniků. To plyne
zejména z poznámek, které si pan N. (Bayer) zapsal na protiprávní schůzce konané ve dnech 20. a 21. května 1996 v Miláně.
Z uvedených důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit závěr Komise týkající se dohod o rozdělení trhu.
–       K výměně citlivých obchodních informací
V této souvislosti postačí konstatování, že s ohledem na závěry týkající se dohod o cenách a dohod o rozdělení trhu muselo
mezi dotyčnými podniky docházet k výměně citlivých obchodních informací, a to přinejmenším k výměně údajů o cenách a o zákaznících.
Z těchto důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit závěr Komise týkající se výměny citlivých obchodních informací.
–       K průběžnému provádění dohod
Úvodem je třeba konstatovat, že Polimeri se – jak správně podotýká Komise – vyjadřuje kriticky k některým bodům odůvodnění
napadeného rozhodnutí týkajícím se průběžného provádění dohod zejména v souvislosti se společností EniChem SpA. Polimeri nezpochybňuje
body odůvodnění napadeného rozhodnutí, v kterých jde o jiné podniky. Podnik může však být činěn odpovědným za globální kartelovou
dohodu i tehdy, je-li prokázáno, že se přímo zúčastnil pouze jednoho nebo více prvků tvořících dohodu, jestliže věděl nebo
měl nutně vědět, že koluze, na níž se účastní, zvláště prostřednictvím pravidelných jednání organizovaných během několika
let, byla součástí celkového schématu určeného k narušení normálního fungování hospodářské soutěže a dále toto schéma zahrnovalo
soubor prvků tvořících kartelovou dohodu (rozsudek PVC II, uvedený výše v bodě 52, bod 773, a rozsudek JFE Engineering a další
v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 370). Rovněž skutečnost, že různé podniky hrály ve sledování společného cíle různé
role, nevylučuje za podmínky, že každý podnik přispěl na své vlastní úrovni ke sledování společného cíle, totožnost protisoutěžního
cíle, a tedy protiprávního jednání (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 370). Vzhledem
k výše uvedenému závěru, že se Polimeri podílela na dohodách o cenách a o rozdělení trhu, nemohou argumenty společnosti Polimeri
týkající se její osobní účasti na průběžném provádění dohod zpochybnit konstatování, že k porušení pravidel hospodářské soutěže
z její strany došlo.
V každém případě je třeba stran BK u prohlášení společností Bayer a Dow reprodukovaných v bodech 137, 138 a 143 odůvodnění
napadeného rozhodnutí dospět k závěru, že ačkoli nejsou události v nich popsané přesně datovány, jsou dostatečně konkrétní
(názvy podniků, ba dokonce jména či postavení dotyčných zaměstnanců, jména zákazníků a výrobku, časové rozmezí). Neexistuje
nic, na základě čeho by bylo možné zpochybnit jejich důkazní hodnotu, jak v obecné rovině činí Polimeri. Konkrétně prohlášení
společnosti Dow reprodukované v bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí, přestože zmiňuje firmu Karbochem (podniku, který
v té době vlastnila Dow), nesouvisí se sporem, na který odkazuje Polimeri ve svých písemnostech. V prohlášení společnosti
Dow jsou naopak explicitně zmíněny dvoustranné kontakty navázané za účelem zvýšení prodejních cen Karbochemu společnosti Pirelli.
K prohlášení pana W. (Dow) reprodukovaného v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba zopakovat, že pro podnik,
který se dopustil protiprávního jednání, by bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat
neurčitostí informací uvedených k otázce fungování nedovolené dohody, jsou-li existence dohody a její protisoutěžní cíl přesto
dostatečným způsobem prokázané. Toto prohlášení každopádně navazuje na prohlášení pana F. (Dow) reprodukované v bodě 143 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, které konkrétní je. Prohlášení reprodukované v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí dokládá, že
EniChem SpA kontaktovala z téhož důvodu (tedy z důvodu uplatňovaných prodejních cen) jiného zaměstnance společnosti Dow. Navíc,
i kdyby se na toto jednání nakonec nahlíželo tak, že k němu vůbec nedošlo, nezbavovalo by to důkazní hodnoty ostatní skutečnosti
uvedené v části napadeného rozhodnutí týkající se průběžného provádění dohod, z nichž většinu Polimeri nenapadá.
V souvislosti s SBK zpochybňuje Polimeri jen prohlášení společnosti Bayer reprodukované v bodě 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Podle Polimeri souvisely dotčené kontakty se smlouvou na dodávku výrobku, jenž nespadá do kategorie SBK. V prohlášení společnosti
Bayer jsou ovšem zmíněny právě debaty o SBK (trh, ceny surovin atd.). Okolnost tvrzená společností Polimeri tedy nemůže odůvodnit
dvoustranné kontakty uvedené v bodě 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Z těchto důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit závěr Komise týkající se průběžného provádění dohod.
–       K popisu skutkových okolností podanému panem N.
S ohledem na výše uvedené okolnosti je třeba shledat, že kontakty mezi dotyčnými podniky, ke kterým docházelo vedle zasedání
Evropského sdružení pro syntetický kaučuk, rozhodně nebyly „nevyhnutelné a přirozené“, jak tvrdí Polimeri.
Z prohlášení společnosti Dow (tedy zaměstnavatele pana N.) navíc jasně vyplývá, že tato společnost výslovně uznává, že se
podílela na uzavírání dohod, které jsou v rozporu s pravidly hospodářské soutěže. Prohlášení pana N., které Polimeri uvádí
ve svých písemnostech, proto nemůže mít vyšší důkazní hodnotu než prohlášení učiněné společností, která ho zaměstnává. Odpovědi
poskytnuté jménem podniku jako takového mají totiž věrohodnost převyšující věrohodnost, kterou mohla mít odpověď poskytnutá
členem jeho personálu, bez ohledu na jeho osobní zkušenost a osobní názor (viz judikatura citovaná výše v bodě 179).
Z těchto důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit konstatování, že v projednávaném případě došlo k porušení
pravidel hospodářské soutěže.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba osmý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
6.     K devátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti konstatování účasti společnosti Polimeri na údajné kartelové dohodě
a)     Argumenty účastnic řízení
Zaprvé poukazuje Polimeri na to, že bod 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého byly debaty v rámci kartelové
dohody vyvolané nátlakem ze strany EniChem SpA, odkazuje na bod 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Ten se však, tvrdí Polimeri,
týká období (roku 1995), na které se obvinění nevztahuje. Totéž platí i pro námitky Komise týkající se SBK a odkazu na bod
108 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který se vztahuje ke schůzce konané v srpnu 1995. Kartelová dohoda by nadto neměla smysl,
jelikož v tomto období ceny spontánně rostly.
Zadruhé je ke konstatování Komise, podle kterého měly Bayer a Dow za to, že EniChem SpA sehrávala v rámci kartelové dohody
důležitou úlohu, třeba poznamenat, že by bylo nerealistické očekávat, že by se tyto dva podniky s největším podílem na trhu
(jeden na trhu s BK, druhý na trhu s SBK) samy doznaly k podněcování kartelové dohody. Zajímavý je v tomto ohledu bod 150
odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého Dow označila Bayer za jednu ze dvou společností, které vedly debaty o cenách
BK, a Bayer veškerou odpovědnost v této souvislosti odmítá.
Zatřetí Polimeri uvádí, že se již vyjádřila k pozdějšímu svědectví společnosti Shell, následně potvrzenému vágními vzpomínkami
pana W. (Bayer), jenž popsal schůzku s panem L. (EniChem) konanou ve dnech 19. a 20. února 1998, a odkazuje na přílohu žaloby.
Začtvrté bylo tvrzení, podle kterého pan L. telefonoval „postupně všem“, aby koordinoval aktivity kartelové dohody, uvedeno
v prvním oznámení námitek. Druhé oznámení námitek a napadené rozhodnutí ovšem tvrdí opak. Polimeri poukazuje také na to, že
Komise zmiňuje skutečnost, že pan L. přesvědčoval pana N. (Dow), aby si na schůzkách kartelové dohody přestal dělat poznámky,
ale v bodě 150 odůvodnění napadeného rozhodnutí již nezmiňuje, že totéž činil pan W. (Bayer). Toto tvrzení je ovšem každopádně
nepodložené.
Zapáté, tvrzení Komise, že EniChem byla v letech 1998, 2000 a 2001 největším dodavatelem BK a SBK zároveň, sečtou-li se jejich
objemy, není přesné. EniChem se stala podnikem s největším podílem na trhu s SBK teprve v roce 1998. Na trhu s BK měla vždy
největší podíl Bayer. Dow nabyla největší podíl na trhu s SBK nejpozději v roce 2000 (kdy odkoupila část společnosti Shell).
Informace uvedené v bodě 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí k prokázání důležité úlohy společnosti EniChem SpA v rámci údajné
kartelové dohody jsou tedy nepodložené.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Poukazuje na to, že nemá povinnost prokazovat, zda EniChem SpA/Polimeri
sehrávala důležitou úlohu v rámci dotčené kartelové dohody, nýbrž jen to, zda se na ní tento podnik podílel. Z projednání
výtek týkajících se údajného nesprávného posouzení důkazů o existenci kartelové dohody (viz výše osmý žalobní důvod) jasně
vyplývá, že Polimeri neprokázala nepodloženost mnoha důkazů dokládajících existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání
porušujícího článek 81 ES a účast EniChem SpA/Polimeri na tomto protiprávním jednání.
b)     Závěry Tribunálu
V rámci devátého žalobního důvodu Polimeri tvrdí, že informace uvedené v bodě 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí k prokázání
důležité úlohy společnosti EniChem SpA v rámci údajné kartelové dohody jsou nepodložené.
V této souvislosti je třeba poukázat na to, že devátý žalobní důvod společnosti Polimeri patří mezi žalobní důvody týkající
se merita napadeného rozhodnutí, nikoli mezi žalobní důvody týkající se zrušení nebo snížení pokuty.
Z důvodů uvedených v rámci osmého žalobního důvodu je ovšem třeba shledat, že Komise konstatovala účast EniChem SpA na dotčeném
protiprávním jednání oprávněně. Proto ani za předpokladu, že by Komise posoudila údajně důležitou úlohou společnosti EniChem
SpA v rámci kartelové dohody nesprávně, nemohly by argumenty uvedené v rámci devátého žalobního důvodu zpochybnit legalitu
napadeného rozhodnutí z hlediska konstatování, že se Polimeri dopustila protiprávního jednání.
Je však třeba poznamenat, že Polimeri na jednání uvedla, že devátý žalobní důvod se týká i výše pokuty. K tomu je třeba uvést,
že argument, který Polimeri vznesla na jednání, představuje s ohledem na znění písemností předložených Tribunálu, zejména
na znění žaloby, nový žalobní důvod, jenž musí být z toho titulu prohlášen za nepřípustný. V každém případě z napadeného rozhodnutí
neplyne, že by Komise při stanovování výše pokuty ukládané společnosti Polimeri zohlednila údajně důležitou úlohu společnosti
EniChem SpA v rámci kartelové dohody.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba devátý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
C –
K žalobním důvodům týkajícím se stanovení výše pokuty
1.     K desátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti posouzení závažnosti protiprávního jednání
a)     Argumenty účastnic řízení
Zaprvé se Polimeri domnívá, že analýza provedená v rámci žalobních důvodů týkajících se merita napadeného rozhodnutí dokládá,
že vytýkaná jednání nelze jako taková kvalifikovat coby velmi závažná, neboť na okolnosti projednávané věci nelze vztáhnout
pojem „kartelová dohoda“. Jestliže by Tribunál nemohl než potvrdit napadené rozhodnutí v plném rozsahu, měl by zároveň zohlednit
skutečnost, že nejméně jeden z obou výrobků, ke kterým se napadené rozhodnutí vztahovalo, a sice BK, nebyl nikdy předmětem
žádné tajné dohody.
Zadruhé měla Komise zohlednit skutečný dopad údajné kartelové dohody na trh v rozsahu, v němž jej bylo možné změřit. Z bodu
462 odůvodnění napadeného rozhodnutí však plyne, že Komise takovou analýzu neprovedla. Tvrdila pouze, že dotčené protiprávní
jednání je z povahy věci velmi závažné (bod 464 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Polimeri s tímto postupem nesouhlasí a odvolává
se zejména na rozsudek Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise (T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, body 223, 243 až
254). Konkrétně má Polimeri za to, že pokud kartelová dohoda prokazatelně nevyvolala účinky, měla by Komise stanovit pokutu
v částce nižší, než jakou by stanovila, kdyby tato skutečnost prokázána nebyla. Polimeri poukazuje především na to, že je-li
konkrétní dopad na trh faktorem zvažovaným při případném zvýšení pokuty, pak musí být neexistence škodlivých účinků na dotčená
odvětví důvodem pro snížení sankce. Skutečnost, že účinky údajné kartelové dohody nebyly posouzeny, není důsledkem objektivní
nemožnosti takového hodnocení, nýbrž je projevem neschopnosti Komise jej provést nebo její neobratnosti při snaze zamlčet
informaci, která je pro dokazování a pro vyčíslení pokuty zásadní. Tento závěr dokládá i fakt, že Komise zařadila do prvního
oznámení námitek cenovou analýzu, kterou posléze vyňala.
Zatřetí Polimeri poznamenává, že studie, které sama bez těžkostí provedla i navzdory chybějícím skutečným údajům (tedy jen
na základě cenových informací poskytnutých účastnicemi řízení Komisi), dokládají, že údajné protiprávní jednání nemělo na
vývoj cen žádný dopad. Ty totiž rostly jen v závislosti na růstu cen surovin. Kromě toho, i za zpochybňovaného předpokladu,
že by ojedinělé dohody o rozdělení trhu skutečně existovaly, neměly by žádný dopad na zákazníky, jelikož ti by i nadále nakupovali,
u koho a kdy by sami chtěli. Polimeri odkazuje i na rozhodnutí Komise 1999/210/ES ze dne 14. října 1998 v řízení podle článku
[81] ES (věc IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc, věc IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc, věc IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company
Ltd, věc IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (Úř. věst. 1999, L 76, s. 1), ve kterém Komise vyloučila, že by došlo k velmi
závažnému protiprávnímu jednání, neboť nebyly prokázány účinky protiprávního jednání.
Začtvrté připomíná Polimeri své stanovisko, podle kterého Komise snížila celkovou hodnotu trhu tak, aby vznikl dojem, že kartelová
dohoda pokrývala více než 80 % prodejů BK a SBK. Tento závěr je nepodložený. Polimeri ostatně prokázala, že údajnou kartelovou
dohodou nebyla nikdy dotčena více než jedna třetina trhu s BK/přírodním kaučukem ani více než jedna polovina trhu s SBK/přírodním
kaučukem. Polimeri konečně odkazuje na rozsudek Degussa v. Komise, uvedený výše v bodě 214, ve kterém Tribunál snížil pokutu
o 15 % proto, že „podle zjištění samotné Komise podíl účastníků kartelové dohody na trhu postupně klesal po vstupu Monsanto
na trh, a to až na 60 % ke konci protiprávního jednání“.
Zapáté Polimeri uvádí, že při posuzování závažnosti protiprávního jednání se měly rozlišovat dva relevantní trhy. Avšak i kdyby
tyto dva trhy byly posuzovány společně, nebyly by velmi významné. Tribunál v této souvislosti uvedl, že přizpůsobování výchozích
částek pokuty podle velikosti trhu je racionální a konzistentní postup (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise,
T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497). Pokuta uložená společnosti Polimeri však dosáhla výše téměř poloviny hodnoty trhu v roce 2001
(bod 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tento postup je iracionální a v rozporu se zásadou proporcionality. Polimeri dodává,
že totéž platí pro zvyšování pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání a že Komise nemůže argumentovat tím, že v žalobě
nezpochybnila účast Eni na kartelové dohodě. Tuto skutečnost musí totiž zpochybnit samotná Eni, nikoli Polimeri.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. V podstatě se domnívá, že při posuzování závažnosti protiprávního jednání
nepochybila.
b)     Závěry Tribunálu
Závažnost protiprávních jednání musí být stanovena v závislosti na více skutečnostech, jakými jsou zvláštní okolnosti věci,
její kontext a odrazující účinek pokut, a to bez sestavení závazného nebo taxativního výčtu kritérií, ke kterým je třeba povinně
přihlédnout (rozsudky Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, uvedený výše v bodě 108, bod 465, a Dansk Rørindustri
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 173, bod 241).
K faktorům, které mohou ovlivnit posouzení závažnosti protiprávních jednání, patří jednání každého z podniků, jejich role
při zavádění kartelové dohody, zisk, který mohou z těchto jednání vytěžit, jejich velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož
i nebezpečí, které představují protiprávní jednání tohoto druhu pro cíle Společenství (viz rozsudek Dalmine v. Komise, uvedený
výše v bodě 108, bod 130 a citovaná judikatura).
Pokyny navíc mimo jiné stanoví, že při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný
dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu. Protiprávní jednání se tak zařadí do jedné ze
tří kategorií: méně závažná protiprávní jednání, závažná protiprávní jednání a velmi závažná protiprávní jednání (bod 1 A první
a druhý pododstavec pokynů).
V projednávaném případě Komise v napadeném rozhodnutí nejprve konstatuje, že dotyčné podniky uzavřely dohody o cenových cílech
a o rozdělení trhu a že si vyměňovaly citlivé obchodní informace. Podle Komise jsou taková jednání ze své podstaty velmi závažná
(bod 461 odůvodnění a článek 1 výroku napadeného rozhodnutí). Komise dále uvádí, že konkrétní dopad kartelové dohody na trh
EHP nelze změřit. Komise také dodává, že přesto, že konkrétní dopad kartelové dohody změřit nelze, dotyčné podniky předmětné
dohody prováděly, a ty se tudíž na trhu projevily. Komise dále uvádí, že pro účely stanovení výše pokut nezohlední dopad na
trh (bod 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na závěr Komise poukazuje na to, že protiprávním jednáním bylo dotčeno celé
území EHP (bod 463 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Z těchto důvodů má Komise za to, že dotčené protiprávní jednání lze
kvalifikovat jako velmi závažné (bod 464 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Následně Komise s dotyčnými podniky zacházela odlišně na základě kumulovaného obratu, kterého dosáhly v odvětví BK a SBK v roce
2001 tedy v posledním celém roce, kdy došlo k protiprávnímu jednání, s výjimkou společností Shell (pro kterou platí rok 1998,
neboť v roce 1999 Shell zcizila své aktivity) a Stomil (pro kterou platí rok 1999, neboť v roce 2000 ukončila Stomil protiprávní
jednání). Komise dotyčné podniky rozdělila do pěti kategorií a EniChem zařadila do první kategorie (s výchozí částkou pokuty
ve výši 55 milionů eur) (bod 465 až 473 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zaprvé je třeba poznamenat, že Polimeri ve své argumentaci tvrdí, že kartelová dohoda neměla žádný dopad na trh.
Je však namístě připomenout, že Komise dospěla k oprávněnému závěru, jak plyne z úvah uvedených v rámci osmého žalobního důvodu,
že se dotyčné podniky dopustily v odvětví BK a SBK protiprávního jednání porušujícího článek 81 ES. V tomto ohledu z popisu
velmi závažných protiprávních jednání v pokynech plyne, že dohody a jednání ve vzájemné shodě, jejichž účelem je, stejně jako
v projednávaném případě, zejména stanovení cenových cílů nebo rozdělení tržních podílů, lze kvalifikovat jako „velmi závažná“
na základě jejich samotné povahy, aniž je Komise povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh (v tomto smyslu
viz rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 75;
viz také rozsudky Tribunálu ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise, T‑49/02 až T‑51/02, Sb. rozh.
s. II‑3033, bod 178, a Hoechst v. Komise, uvedený výše v bodě 59, bod 345). Horizontální kartelové dohody v oblasti cen jsou
navíc podle ustálené judikatury nejzávažnějšími protiprávními jednáními, která porušují právo Společenství v oblasti hospodářské
soutěže, a mohou tedy být samy o sobě kvalifikovány jako velmi závažné (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 12. července 2001,
Tate & Lyle a další v. Komise, T‑202/98, T‑204/98 a T‑207/98, Recueil, s. II‑2035, bod 103, a Groupe Danone v. Komise, uvedený
výše v bodě 160, bod 147).
Komise tedy nepochybila, když shledala, že dotčená jednání jsou ze své podstaty velmi závažnými protiprávními jednáními.
U dřívější rozhodovací praxe Komise a v případě tvrzení Polimeri, že došlo k porušení zásady rovného zacházení, postačí poukázat
na to, že úvahy, které vedly k přijetí rozhodnutí 1999/210 (viz výše bod 215), na které odkazuje Polimeri ve svých písemnostech,
se lišily od úvah v projednávané věci. Konkrétně bylo v rozhodnutí 1999/210 zdůrazněno, že relevantní zeměpisný trh byl omezen
na Velkou Británii (bod 193 odůvodnění rozhodnutí 1999/210). Z rozhodnutí 1999/210 tudíž nelze dovozovat, že Komise dospěla
k závěru, že došlo k závažnému, nikoli velmi závažnému protiprávnímu jednání, jen na základě toho, že účinky protiprávního
jednání nebyly prokázány, jak v podstatě tvrdí Polimeri. V napadeném rozhodnutí je navíc konstatována existence jediné a trvající
dohody, v jejímž rámci se dotyčné podniky dohodly mimo jiné na tom, že si rozdělí zákazníky. Takovou okolnost rozhodnutí 1999/210
nezmiňuje.
Vzhledem k výše uvedenému nelze přijmout argumenty, které Polimeri uvedla v souvislosti s neexistencí dopadu kartelové dohody
na dotčené trhy.
Zadruhé je k tomu, že Komise nesprávně stanovila celkovou hodnotu relevantního trhu, třeba nejprve připomenout, že velikost
trhu je jednou ze skutečností relevantních pro účely zjištění závažnosti protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek
Dalmine v. Komise, uvedený výše v bodě 108, bod 132, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise,
T‑329/01, Sb. rozh. s. II‑3255, bod 102). Z dokumentů předložených Komisí v návaznosti na otázku Tribunálu dále vyplývá, že
tvrzení uvedené v bodě 66 napadeného rozhodnutí, podle kterého dosahovaly tržby výrobců stojících mimo kartelovou dohodu z prodeje
BK a SBK v roce 2001 „nejméně 70 milionů eur“, není nesprávné. Za těchto podmínek nelze na základě ničeho dospět k závěru,
že Komise pochybila, když v napadeném rozhodnutí odhadla dotčený trh v roce 2001 na „nejméně“ 550 milionů eur (bod 467 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Každopádně platí, jak správně podotkla Komise, že z ničeho nelze uvažovat na to, že by chybné snížení
této hodnoty poškodilo společnost Polimeri.
Zatřetí je k tomu, že Komise měla při stanovování hodnoty relevantního trhu – potažmo podílů dotyčných podniků na trhu – brát
v potaz i přírodní kaučuk, kterým je BK i SBK zastupitelný, nutné podotknout, že tohoto výrobku se kartelová dohoda netýkala.
Posouzení závažnosti protiprávního jednání, konkrétně skutečné hospodářské schopnosti účastníků způsobit škodu jiným subjektům
(bod 1 A čtvrtý pododstavec pokynů) totiž nelze provést s odkazem na jiné výrobky než na výrobky, které jsou předmětem kartelové
dohody (rozsudek Tribunálu ze dne 6. prosince 2005, Brouwerij Haacht v. Komise, T‑48/02, Sb. rozh. s. II‑5259, bod 59).
V případě argumentů, které Polimeri uvedla podpůrně stran zohlednění velikosti relevantního trhu vyplývající z napadeného
rozhodnutí (tedy částky 550 milionů eur za rok 2001 na území EHP), je namístě konstatovat, že ačkoli může být tato skutečnost
zohledněna při určování závažnosti protiprávního jednání, je třeba zohlednit i další relevantní faktory projednávaného případu
(v tomto smyslu viz rozsudky Dalmine v. Komise, uvedený výše v bodě 108, bod 132, a Archer Daniels Midland v. Komise, uvedený
výše v bodě 229, bod 102). V projednávaném případě nelze ze zřetele ztrácet skutečnost, že dotčené protiprávní jednání je
ze své podstaty velmi závažné a že je jím dotčeno celé území EHP. Zejména je třeba poukázat na to, že se dotyčné podniky dohodly
na stanovování cílových cen, rozdělení zákazníků dohodami o nezasahování a vyměňování citlivých informací týkajících se cen,
soutěžitelů a zákazníků. Je také třeba připomenout, že podle bodu 1 A pokynů přesahují předpokládané pokuty za velmi závažné
protiprávní jednání hranici 20 milionů eur. Dále je třeba podotknout, že tržby EniChem z prodeje dotčených výrobků dosáhly
v roce 2001 hodnoty více než 164 milionů eur (bod 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Konečně Polimeri nezpochybňuje, že
výše jí uložené pokuty nepřesahuje hranici 10 % jejího celkového obratu dosaženého v předchozím hospodářském roce, tedy hranici
stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jejímž cílem je zabránit tomu, aby se dotyčný podnik ocitl v situaci, kdy
nemůže dotčenou pokutu uhradit (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française
a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 119). S ohledem na tyto okolnosti nemohou argumenty společnosti
Polimeri zpochybnit stanovení výchozí částky pokuty na 55 milionů eur.
Stran namítaného nepoměru konečné výše pokuty uložené solidárně společnostem Eni a Polimeri (a sice 272,25 milionů eur) k velikosti
relevantního trhu v roce 2001 (a sice 550 milionů eur) je třeba připomenout, že za účelem stanovení částky každé pokuty disponuje
Komise posuzovací pravomocí (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Mo och Domsjö v. Komise, C‑283/98 P, Recueil,
s. I‑9855, bod 47, a rozsudek Tribunálu ze dne 5. prosince 2006, Westfalen Gassen Nederland v. Komise, T‑303/02, Sb. rozh.
s. II‑4567, bod 151). Krom toho podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 se částka pokuty určuje na základě závažnosti protiprávního
jednání a doby jeho trvání. Navíc je uvedená částka výsledkem řady výpočtů provedených Komisí podle pokynů. Určení uvedené
částky závisí zejména na různých okolnostech souvisejících s individuálním chováním dotčeného podniku, jako je například existence
přitěžujících, nebo polehčujících okolností (rozsudek Tribunálu ze dne 4. července 2006, Hoek Loos v. Komise, T‑304/02, Sb. rozh.
s. II‑1887, body 82 a 85). Z tohoto právního rámce nelze dovodit, že Komise musí zajistit, aby takto vypočtená výše pokuty
byla úměrná celkovému objemu dotčeného výrobkového trhu na území EHP v určitém roce protiprávního jednání (v daném případě
v roce 2001), když dotčené protiprávní jednání trvalo více než šest let a výše pokuty závisí také na dalších okolnostech souvisejících
s individuálním chováním podniku (v tomto smyslu viz rozsudek Hoechst v. Komise, uvedený výše v bodě 59, bod 342). Z toho
plyne, že argument, který Polimeri uvedla v této souvislosti, je třeba odmítnout.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba desátý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
2.     K jedenáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávně rozdílného zacházení
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri poukazuje na to, že konkrétní váha podniků byla určena srovnáním součtu tržeb dosažených z prodeje BK i SBK s celkovou
hodnotou tržeb dosažených v roce 2001. Posledně uvedená hodnota však zdaleka nebyla prověřena, neboť v napadeném rozhodnutí
byla oproti druhému oznámení námitek viditelně snížena. Sečtením hodnot tržeb dosažených z prodeje z obou výrobků byla navíc
společnosti Polimeri neprávem přisouzena konkrétní váha, kterou nikdy neměla, jelikož na poli BK ji vždy předčila Bayer a před
společnost Dow se dostala jen v roce 1998. V případě samostatného posuzování obou trhů by výsledek byl jiný. Polimeri v této
souvislosti uvádí, že pokyny stanoví povinnost zohlednit „skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou
soutěž“. To předpokládá, že nejprve budou identifikovány trhy dotčené protiprávním jednáním. I v případě rozhodnutí sloučit
oba trhy mělo být zohledněno jejich konkurenční prostředí, zejména přírodní kaučuk. Konečně, výchozí částka pokuty uložené
Polimeri odpovídá 33 % součtu jejích tržeb. Jelikož je váha přisouzená společnosti Polimeri neodůvodněná, je tato částka nepřiměřená.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Poukazuje zejména na to, že podle znění bodu 1 A pokynů je účelem projednávaného
kritéria odstupňovat základní částku pokuty mezi podniky, které se účastnily konstatované kartelové dohody, a nikoli zhodnotit
dopad kartelové dohody (jako celku) na relevantní trh (i s ohledem na případné náhradní výrobky).
b)     Závěry Tribunálu
Postačí poznamenat, že většina argumentů Polimeri se prolíná s argumenty, které rozvedla v rámci čtvrtého a desátého žalobního
důvodů. Z týchž důvodů, jaké byly uvedeny výše v bodech 100, 101, 229 a 230, je tudíž třeba odmítnout argumenty, které Polimeri
v tomto ohledu uvedla.
Ke skutečnosti, že výchozí částka pokuty zvolené pro EniChem (a sice 55 milionů eur) odpovídá 33 % součtu jejích tržeb dosažených
na relevantním trhu v roce 2001 (a sice 164,90 milionů eur), je z týchž důvodů, jaké byly uvedeny výše v bodě 231, třeba uvést,
že argumenty společnosti Polimeri nemohou zpochybnit výchozí částku pokuty stanovenou na 55 milionů eur.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba jedenáctý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
3.     K dvanáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního použití násobícího koeficientu za účelem odrazení
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri zaprvé tvrdí, že Komise nesplnila svou povinnost uvést odůvodnění. V bodě 474 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž
uvedla, že násobící koeficient za účelem odrazení byl stanoven zejména s ohledem na „okolnosti projednávaného případu“. Tyto
okolnosti ovšem nepopsala ani nerozebrala. Tribunál již dříve zdůraznil, že je nezbytné, aby některé základní skutečnosti
pro stanovení výše pokut byly uvedeny v textu rozhodnutí (rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, Buchmann v. Komise, T‑295/94,
Recueil, s. II‑813, bod 173). Podle Polimeri není prostor Komise pro uvážení při stanovení míry zvýšení pokuty z důvodu odrazujícího
účinku (rozsudek Degussa v. Komise, uvedený výše v bodě 214, bod 317) absolutní. Komisi lze kritizovat za to, jak tyto „okolnosti“
vymezila v žalobní odpovědi a že je každopádně vymezila opožděně. Komise tím porušila právo společnosti Polimeri na obhajobu,
jelikož tato společnost neměla příležitost projednat jednu ze základních složek stanovování pokuty.
Zadruhé má Polimeri za to, že Komise porušila zásadu rovného zacházení a zásadu proporcionality. Z bodu 474 odůvodnění napadeného
rozhodnutí plyne, že Komise použila obrat skupiny, k níž náleží podniky, které se podílely na protiprávním jednání. Rozdíl
mezi obratem Eni a obratem Bayer, který dosahuje hodnoty 46,355 miliard eur, a mezi obratem Shell a obratem Eni, který je
3,7násobně vyšší, konkrétně 172,81 miliard eur, vedly ovšem ke zvýšení násobícího koeficientu o 0,5 bodu v prvním případě
a o 1 bod v druhém případě. Polimeri netvrdí, že by mezi obratem a násobícím koeficientem měla existovat dokonalá přímá úměra,
ale namítá, že byla vůči ní uplatněna výrazně penalizující metoda výpočtu. Polimeri odkazuje zejména na rozsudek Degussa v. Komise,
uvedený výše v bodě 214, a dodává, že horní hranice (tedy násobícího koeficientu 3), která ostatně není stanovena právní úpravou,
by ji v žádném případě neměla znevýhodňovat. Polimeri dodává, že nerozumí tomu, proč Komise počítala zvýšení pokuty za účelem
odrazení na základě obratů, které podle právní úpravy v oblasti spojování podniků představují částky dosažené z prodeje výrobků
a z poskytování služeb. Použití obratu Eni k stanovení násobícího koeficientu pro Polimeri je navíc nepřiměřené, neboť Polimeri
se kvůli němu stala solidárně odpovědnou za zaplacení pokuty, která se v důsledku obratu mateřské společnosti zdvojnásobila.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. V podstatě se domnívá, že při použití násobícího koeficientu za účelem
odrazení nepochybila.
b)     Závěry Tribunálu
Pokyny stanoví, že kromě povahy protiprávního jednání, jeho skutečného dopadu na trh a jeho zeměpisného rozsahu je nezbytné
brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským
subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující účinek (bod
1 A čtvrtý pododstavec pokynů).
Pravomoc Komise ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti poruší ustanovení článku 81 ES, je jedním z prostředků
svěřených Komisi za tím účelem, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje právo Společenství a který zahrnuje povinnost
provádět obecnou politiku směřující k uplatňování zásad v oblasti hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě a v tomto smyslu
usměrňovat chování podniků. Z toho vyplývá, že při posuzování závažnosti protiprávního jednání pro účely stanovení výše pokuty
musí Komise dbát na to, aby její konání mělo odrazující účinek, zejména v případě protiprávních jednání, která zvláště ohrožují
dosažení cílů Společenství (v tomto smyslu viz rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, uvedený výše v bodě
231, body 105 a 106; rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise, T‑31/99, Recueil, s. II‑1881,
bod 166, a Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 160, bod 169).
To vyžaduje, aby částka pokuty byla upravena tak, aby zohlednila zamýšlený dopad na podnik, kterému je uložena, aby se nestala
nezanedbatelnou, nebo naopak nadměrnou, zejména s ohledem na finanční schopnost dotčeného podniku, v souladu s požadavky vycházejícími
z potřeby zajistit účinnost pokuty, a dále z dodržení zásady proporcionality. Velký podnik, který disponuje značnými finančními
zdroji v porovnání se zdroji ostatních účastníků kartelové dohody, může snadněji shromáždit nezbytné prostředky na úhradu
pokuty, což odůvodňuje, aby pro účely dostatečně odrazujícího účinku byla uložena – konkrétně s použitím násobícího koeficientu
– pokuta úměrně vyšší, než jaká byla uložena za stejné protiprávní jednání, jehož se dopustil podnik, který takové zdroje
nemá (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01
až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, body 241 a 243; viz také rozsudky ABB Asea Brown Boveri v. Komise,
uvedený výše v bodě 243, bod 170, a BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 217, bod 235).
Je nutné dodat, že Soudní dvůr zdůraznil zejména relevanci zohlednění celkového obratu jednotlivých podniků, které se účastnily
kartelové dohody, za účelem stanovení výše pokuty (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Sarrió
v. Komise, C‑291/98 P, Recueil, s. I‑9991, body 85 a 86, a ze dne 14. července 2005, Acerinox v. Komise, C‑57/02 P, Sb. rozh.
s. I‑6689, body 74 a 75; viz také rozsudek Soudního dvora ze dne 29. června 2006, Showa Denko v. Komise, C‑289/04 P, Sb. rozh.
s. I‑5859, bod 17).
Nakonec je třeba zdůraznit, že odrazující cíl, který Komise oprávněně sleduje při stanovení výše pokuty, směřuje k zajištění
dodržování Smlouvou stanovených pravidel hospodářské soutěže ze strany podniků při uskutečňování jejich činností v rámci Společenství
nebo EHP. Z toho plyne, že odrazující faktor, který lze do výpočtu pokuty zahrnout, je hodnocen tak, že se zohledňuje řada
prvků, a nikoli pouze konkrétní situace dotčeného podniku. Tato zásada se uplatní především tehdy, když Komise stanovuje „násobící
koeficient za účelem odrazení“, jímž se upravuje pokuta uložená určitému podniku (v tomto smyslu viz rozsudek Showa Denko
v. Komise, uvedený výše v bodě 245, body 23 a 24).
V projednávaném případě Komise shledala, že v rámci kategorie velmi závažných protiprávních jednání jí rozsah pokut umožňuje
s přihlédnutím k velikosti každého z podniků určit výši pokut na úrovni, která zajistí jejich dostatečně odrazující účinek.
Následně Komise vyšla ze světového obratu, kterého dosáhly dotyčné podniky v roce 2005, a konstatovala, že existují značné
rozdíly ve velikosti mezi společnostmi Kaučuk (obrat 2,718 miliard eur) a Stomil (obrat 38 milionů eur) na jedné straně a ostatními
dotčenými podniky, zejména Bayer (obrat 27,383 miliard eur), tedy prvním z velkých podniků, jimž bylo určeno napadené rozhodnutí,
na straně druhé. Na tomto základě a s ohledem na okolnosti projednávaného případu Komise dospěla k názoru, že vůči společnostem
Kaučuk a Stomil není namístě použít násobící koeficient za účelem odrazení a že vůči společnosti Bayer je násobící koeficient
1,5 odpovídající. Komise konečně – stále na tomto základě a s ohledem na okolnosti projednávaného případu – vůči Dow použila
násobící koeficient 1,75 (obrat 37,221 miliard eur), vůči EniChem násobící koeficient 2 (obrat 73,738 miliard eur) a vůči
Shell násobící koeficient 3 (obrat 246,549 miliard eur) (bod 474 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zaprvé je k nedostatku odůvodnění namítanému společností Polimeri třeba připomenout, že z odůvodnění individuálního rozhodnutí
musejí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které
vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti
na okolnostech případu. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož
otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na text dotčeného aktu, ale
také s ohledem na celkové souvislosti, za nichž byl uvedený akt přijat (rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise
v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63). Podstatné formální náležitosti, které představuje povinnost
uvést odůvodnění, jsou splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit
závažnost a dobu trvání protiprávního jednání (rozsudky Sarrió v. Komise, uvedený výše v bodě 245, bod 73, a Limburgse Vinyl
Maatschappij a další v. Komise, uvedený výše v bodě 108, bod 463).
V projednávaném případě je třeba poukázat na to, že Komise uvedla, že k zajištění dostatečně odrazujícího účinku pokuty přihlédne
k velikosti každého z podniků. Na tomto základě vyšla Komise z hodnot celkového obratu, kterého dotyčné podniky dosáhly v roce
2005. Komise dále srovnala velikost jednotlivých podniků, aby stanovila násobící koeficienty za účelem odrazení. Konkrétně
stran společnosti EniChem Komise uvádí, že celkový obrat tohoto podniku představuje téměř dvojnásobek celkového obratu společnosti
Dow. Z uvedeného plyne, že skutečnosti, na jejichž základě Komise stanovila násobící koeficient pro EniChem, jasně vyplývají
z napadeného rozhodnutí.
Skutečnost, že Komise odkázala i na „okolnosti projednávaného případu, tento závěr nemůže vyvrátit. Z napadeného rozhodnutí
totiž neplyne, že by Komise při stanovování násobících koeficientů za účelem odrazení výslovně uvedla jiné skutečnosti než
hodnoty celkového obratu a relativní velikost dotčených podniků, což Komise ostatně potvrdila na jednání. Výraz „okolnosti
projednávaného případu“ mimoto může stejně tak znamenat právě odkaz na hodnoty celkového obratu a relativní velikost dotyčných
podniků. Za takových okolností je nutné učinit závěr, že odůvodnění napadeného rozhodnutí je dostatečné k tomu, aby Tribunál
mohl přezkoumat jeho legalitu a aby Polimeri mohla vykonat své právo na obhajobu.
Zadruhé, v souvislosti s porušením zásady rovného zacházení z napadeného rozhodnutí plyne, že násobící koeficienty, které
Komise použila za účelem odrazení, byly stanoveny v závislosti na relativní velikosti dotyčných podniků. Polimeri přitom nezpochybňuje
údaje o obratu, které Komise uvádí v napadeném rozhodnutí. Zejména nezpochybňuje, že v roce 2005 byla EniChem podnikem větším
než Bayer a Dow a menším než Shell. Je tedy logické a objektivně odůvodněné, aby násobící koeficient použitý za účelem odrazení
při výpočtu pokut ukládaných EniChem byl vyšší než koeficient použitý při výpočtu pokut ukládaných společnostem Bayer a Dow
a nižší než koeficient použitý při výpočtu pokuty ukládané společnosti Shell. Dále je třeba poukázat na to, že světový obrat
Bayer za rok 2005 dosáhl hodnoty 27,383 miliard eur, světový obrat Dow hodnoty 37,221 miliard eur (tedy hodnoty o 35,93 %
vyšší než Bayer) a světový obrat EniChem hodnoty 73,738 miliard eur (tedy hodnoty o 169,28 % vyšší než Bayer a o 98,11 % vyšší
než Dow). Za těchto podmínek nemůže skutečnost, že násobící koeficient použitý vůči společnosti EniChem byl oproti koeficientu
použitému při stanovování výše pokuty pro Dow zvýšen o 14,28 % (2 proti 1,75), a koeficient použitý vůči Dow byl oproti koeficientu
použitému při stanovování výše pokuty pro Bayer zvýšen o 16,66 % (1,75 proti 1,5), představovat porušení zásady rovného zacházení.
Právě naopak, Komise mohla na tomto základě vůči EniChem použít ještě vyšší násobící koeficient. Kromě toho je v souvislosti
s argumenty, jimiž Polimeri navrhuje, aby Tribunál přezkoumal legalitu výše pokut stanovených pro velké podniky, s nimiž se
žalobkyně srovnává, zejména násobící koeficient použitý vůči Shell, třeba uvést, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že při
výpočtu násobícího koeficientu použitého vůči EniChem byl východiskem koeficient použitý vůči Dow, a nikoli koeficient použitý
vůči Shell. Argumenty společnosti Polimeri jsou tak v tomto ohledu bezpředmětné. Navíc je třeba podotknout, že Komise disponuje
při stanovování výše pokuty prostorem pro uvážení a že nemá povinnost používat přesný matematický vzorec (viz rozsudek Hoek
Loos v. Komise, uvedený výše v bodě 232, bod 68 a citovaná judikatura). V projednávaném případě se tedy Komise tím, že při
volbě použitých násobících koeficientů zohlednila hospodářské schopnosti dotyčných podniků, nedopustila zjevně nesprávného
posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑175/05, nezveřejněný
ve Sbírce rozhodnutí, bod 155). U rozsudku Degussa v. Komise, uvedeného výše v bodě 214, na nějž Polimeri odkazuje, je třeba
podotknout, že v této věci použila Komise za účelem odrazení totožný násobící koeficient vůči podnikům, jejichž obrat byl
ve značném nepoměru. Okolnosti, které vedly k rozsudku Degussa v. Komise, uvedenému výše v bodě 214, tedy nejsou srovnatelné
s okolnostmi projednávané věci. K argumentu, který uvedla Polimeri na jednání a podle kterého je situace Eni odlišná od situace,
ve které se nachází společnosti Shell a Dow v tom smyslu, že holdingové společnosti posledně uvedených podniků mohly na rozdíl
od Eni vědět o kartelové dohodě, postačí poukázat na to, že i kdyby byl tento argument navzdory své opožděnosti přípustný
a kdyby mohl mít vliv na stanovení násobícího koeficientu za účelem odrazení, nebyla u holdingových společností společnosti
Shell a společnosti Dow vyvozena odpovědnost za jejich vlastní účast na protiprávním jednání. U těchto společností byla stejně
jako u Eni vyvozena odpovědnost z důvodu kontroly, kterou měly nad svými dceřinými společnostmi, jež se přímo podílely na
protiprávním jednání. Argument společnosti Polimeri tudíž nelze přijmout.
Zatřetí, k porušení zásady proporcionality je třeba konstatovat, že Polimeri nepředkládá žádnou konkrétní skutečnost, na jejímž
základě by bylo možné dospět k závěru, že násobící koeficient použitý vůči EniChem je nepřiměřený vzhledem k závažnosti protiprávního
jednání a k sledovanému cíli, jímž je zajištění odrazující úrovně pokut.
K nepřiměřenosti použitého násobícího koeficientu vyplývající z toho, že se Polimeri kvůli němu stala solidárně odpovědnou
za zaplacení pokuty, jež se v důsledku obratu mateřské společnosti zdvojnásobila, je třeba nejprve připomenout, že vychází-li
Komise při zajišťování odrazujícího účinku pokut z velikosti zdrojů skupiny podniků jako celku, nedopouští se nesprávného
právního posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Akzo Nobel v. Komise, T‑330/01, Sb. rozh.
s. II‑3389, bod 120). Dále pak okolnost, že několik společností je společně a nerozdílně odpovědných za zaplacení pokuty z důvodu,
že tvoří podnik ve smyslu článku 81 ES, při uplatnění hranice stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 neznamená, že
povinnost každé z nich je omezena na 10 % obratu, kterého dosáhly za předchozí hospodářský rok. Maximální výše 10 % ve smyslu
uvedeného ustanovení totiž musí být vypočtena na základě kumulovaného obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou
entitu jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES, neboť jen kumulovaný obrat společností tvořících dotčený podnik může
být ukazatelem jeho velikosti a hospodářské síly (rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99,
Recueil, s. II‑1487, body 528 a 529, a ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049,
bod 90). Polimeri neuvádí, že by došlo k překročení 10% hranice vypočtené na základě kumulovaného obratu společností Polimeri
a Eni. Za těchto podmínek skutečnost, že Polimeri je solidárně odpovědná za zaplacení pokuty, která se v důsledku obratu mateřské
společnosti zdvojnásobila, sama o sobě nemůže vést – nejsou-li uvedeny žádné konkrétnější argumenty – k závěru, že je násobící
koeficient použitý v projednávaném případě nepřiměřený.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba dvanáctý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
4.     K třináctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného určení doby trvání protiprávního jednání v případě Polimeri
a)     Argumenty účastnic řízení
Komise v bodě 478 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že Polimeri se dopouštěla údajného protiprávního jednání
v období od 20. května 1996 do 28. listopadu 2002.
U období od 20. května 1996 do 31. prosince 2001 Polimeri v prvé řadě poukazuje na to, že určení data začátku protiprávního
jednání bylo nejasné (Polimeri odkazuje konkrétně na první oznámení námitek, dále na druhé oznámení námitek a nakonec na napadené
rozhodnutí). K datu 20. května 1996 dále Polimeri zdůrazňuje, že je zaprvé žádná z osob, která kdy činila prohlášení, nezmiňuje
jako datum začátku údajné kartelové dohody. Zadruhé se rukou psané poznámky pana N. (Dow) o této schůzce podobají poznámkám
zapsaným na dřívější schůzce konané v únoru 1996. Tyto poznámky tudíž nejsou průkazné. Polimeri v této souvislosti poukazuje
na to, že na rozdíl od toho, co ve svých písemnostech tvrdí Komise, zpochybnila důkazní hodnotu těchto poznámek. Zatřetí jsou
mezi účastníky této schůzky uvedeni zaměstnanci společností Bayer a Shell (pánové O. a de J.), kteří vždy popírali, že by
se podíleli na protisoutěžních dohodách či debatách. To také odpovídá období, stran kterého Bayer prohlásila, že nemůže říci,
zda v období od května do konce listopadu 1996 existovaly dohody týkající se SBK. U BK Polimeri zdůrazňuje, že sama Komise
nekonstatovala žádnou protiprávní dohodu v období před schůzkou konanou dne 4. září 1997. Nikde tedy nejsou zmíněny okolnosti,
které by prokazovaly, že by dotyčné podniky u této příležitosti vytvořily kartelovou dohodu.
K období od 1. ledna do 28. listopadu 2002 Polimeri v souvislosti s BK poznamenává, že Komise označila za den konání poslední
protisoutěžní schůzky k tomuto výrobku datum 31. srpna 2001. I toto tvrzení je navíc nepodložené. Polimeri v tomto ohledu
uvádí, že prohlášení pana W. (Bayer) uvedená v bodě 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí se nevztahují výslovně k této schůzce.
Komise si toho byla vědoma, takže text původně uvedený v druhém oznámení námitek vyňala. Navíc, jak plyne z bodu 229 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, někteří účastníci této schůzky (pan G., nástupce pana W.) výslovně popírají svůj podíl na protisoutěžních
dohodách. Co se SBK týče, žádná z událostí a žádný z dokumentů zmiňovaných Komisí v napadeném rozhodnutí v souvislosti s rokem
2002 nedokládá tvrzení, podle kterého údajná kartelová dohoda trvala i v uvedeném roce. V tomto ohledu Polimeri odkazuje na
svou analýzu provedenou v rámci osmého a devátého žalobního důvodu. Dále byla tvrzení společnosti Bayer, reprodukovaná v bodech
240 a 247 odůvodnění napadeného rozhodnutí, popřena pány N. a W. i paní I. ze společnosti Dow (Polimeri v této souvislosti
odkazuje na první oznámení námitek). Za těchto podmínek uspořádala Komise druhé kolo konzultací se zaměstnanci společnosti
Dow, aby získala takovou verzi skutkových okolností, která se bude více blížit verzi společnosti Bayer. Prohlášení jednoho
ze zaměstnanců společnosti Dow (pana W.), reprodukovaná v bodě 244 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jsou ovšem jen hypotetická.
V žádném případě na nich nelze založit závěr Komise, podle kterého Bayer i Dow uvádí, že se poslední schůzka kartelové dohody
konala dne 2. září 2002 (bod 443 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Polimeri si nakonec klade otázku, proč Komise poté, co
tolik trvala na schůzce konané dne 2. září 2002, stanovila ukončení protiprávního jednání na 28. a 29. listopadu 2002, kdy
se konala schůzka, které se Polimeri neúčastnila. Ke zprávám elektronické pošty pana P. (Bayer), na které odkazuje bod 241
odůvodnění napadeného rozhodnutí a které Komise zmiňuje ve svých písemnostech, Polimeri dodává, že k nim předložila protidůkazy
zejména v příloze žaloby. Tyto důkazy byly Komisi předloženy již ve správním řízení.
Polimeri to uzavírá tak, že v případě, že by Tribunál dospěl k závěru, že k protiprávnímu jednání došlo, musel by v souvislosti
s SBK stanovit jeho začátek po 20. květnu 1996 a jeho ukončení před 2. zářím 2002 a v souvislosti s BK by muselo toto jednání
začít po 4. září 1997 a skončit před 31. srpnem 2001. Pokuta by měla být odpovídajícím způsobem snížena.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Poukazuje především na to, že v otázce data začátku protiprávního jednání
postupovala obezřetně. K datu ukončení protiprávního jednání Komise zejména uvádí, že k závěru, že protiprávní jednání konstatované
v projednávaném případě přetrvalo až do schůzky konané ve dnech 28. a 29. listopadu 2002, dospěla oprávněně, neboť účastníci
kartelové dohody podle všeho na této schůzce přijali společné rozhodnutí ji ukončit.
b)     Závěry Tribunálu
Z judikatury plyne, že Komise musí prokázat nejen existenci kartelové dohody, ale i dobu jejího trvání (rozsudky Tribunálu
ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92, Recueil, s. II‑441, bod 79; ze dne 13. prosince 2001, Acerinox
v. Komise, T‑48/98, Recueil, s. II‑3859, bod 55, a ze dne 29. listopadu 2005, Union Pigments v. Komise, T‑62/02, Sb. rozh.
s. II‑5057, bod 36). Pro výpočet doby trvání protiprávního jednání, jehož cílem je omezení hospodářské soutěže, je třeba určit
dobu, během níž tato dohoda existovala, a sice období, které uplynulo mezi dnem jejího uzavření a dnem, kdy byla ukončena
(rozsudky Brasserie nationale a další v. Komise, uvedený výše v bodě 225, bod 185, a Westfalen Gassen Nederland v. Komise,
uvedený výše v bodě 232, bod 138). Kromě toho se Komise v případě, že neexistují důkazy, které mohou přímo prokázat dobu trvání
protiprávního jednání, musí opřít alespoň o důkazy vztahující se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem tak, aby
bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma konkrétními daty (výše uvedený rozsudek
Dunlop Slazenger v. Komise, bod 79, a rozsudek Peróxidos Orgánicos v. Komise, uvedený výše v bodě 58, bod 51).
V projednávaném případě Komise shledala, že Polimeri musí být odpovědná za protiprávní jednání páchané v období od 20. května 1996
do 28. listopadu 2002 (bod 478 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zaprvé stanovení data začátku protiprávního jednání ze strany Polimeri odpovídá datu první protiprávní schůzky, která byla
v napadeném rozhodnutí konstatována a která se konala v Miláně (vedle zasedání Evropského sdružení pro syntetický kaučuk)
za účasti zástupců společností Bayer, EniChem SpA, Shell a Buna Sow Leuna Olefinverbund (dále jen „BSL“, kterou později ovládla
Dow) (body 161 a 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Důkaz o tom, že se protiprávní schůzka konala, vyplývá z rukou psaných poznámek osoby, která tehdy byla zaměstnána u BSL a později
u společnosti Dow (pan N., bod 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a dále z prohlášení společnosti Dow (bod 164 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Důkazní hodnotu poznámek pana N. zpochybňuje Polimeri proto, že tyto poznámky se „podobají“ poznámkám zapsaným na dřívější
schůzce konané v únoru 1996. Polimeri ve skutečnosti odkazuje na rukou psané poznámky ze dne 21. února 1996. Tyto poznámky
Komise v konečném důsledku nepoužila jako usvědčující důkaz.
V této souvislosti postačí poznamenat, že důkazní hodnotu rukou psaných poznámek pana N. týkajících se protiprávní schůzky
konané dne 20. května 1996 nemůže snížit fakt, že Komise nepoužila podobné rukou psané poznámky (tedy poznámky, které rovněž
obsahují informace o trhu) jako usvědčující důkaz. Je třeba se zabývat jen tím, zda dotčené rukou psané poznámky mohou představovat
důkaz, na jehož základě lze konstatovat, že se protiprávní schůzka mezi dotyčnými podniky konala.
Polimeri v tomto ohledu nezpochybňuje výslovně, že by se její zástupce nemohl dne 20. května 1996 setkat v Miláně se zástupci
společností Bayer, Shell a BSL. Meritorně nezpochybňuje ani to, že hlavní věc, již lze vyvodit z rukou psaných poznámek pana N.
je to, že si podniky vyměňovaly citlivé obchodní informace. V poznámkách jsou například uvedeny informace o skladových zásobách
SBK společnosti Bayer. Objevuje se v nich i ceník společnosti Shell. V jiné části rukou psaných poznámek se uvádí, že Eni
„propustí“ část zaměstnanců „ke konci roku“, což naznačuje – nebyl-li prokázán opak – že této schůzky se účastnil i zástupce
jmenovaného podniku. Konečně jsou rukou psané poznámky pana N. datovány 20. května 1996 a je na nich uvedena poznámka „Milano ESRA“.
S ohledem na výše uvedené je nutné dospět k závěru, že dotčené rukou psané poznámky mohou představovat důkaz, na jehož základě
lze konstatovat, že dne 20. května 1996 se v Miláně mezi dotyčnými podniky konala protiprávní schůzka.
Rukou psané poznámky pana N. navíc potvrdila Dow ve svém prohlášení, které učinila jakožto podnik. Na tomto místě je třeba
připomenout, že prohlášení učiněná jménem podniků mají nezanedbatelnou důkazní hodnotu, neboť s sebou nesou značná právní
a hospodářská rizika (viz judikatura citovaná výše v bodě 53). V tomto prohlášení uvádí Dow především to, že některé ceny
uvedené v rukou psaných poznámkách pana N. představovaly cenové cíle pro SBK (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Výše uvedené důkazy jsou navíc podepřeny i prohlášeními dalších dotyčných podniků, zejména Bayer a Shell.
Bayer konkrétně prohlašuje, že pan B., který byl jedním z přítomných na protiprávní schůzce konané dne 20. května 1996, se
„jménem Bayer“ podílel na protisoutěžních dohodách týkajících se SBK od poloviny nebo konce roku 1995 do „poloviny května
1996“ (bod 107 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zmínka o „polovině května“ podporuje důkaz o tom, že se protiprávní schůzka
dne 20. května 1996 konala. Skutečnost, že Bayer prohlásila – jak podotýká Polimeri – že „Bayer nemůže říci, zda v období
od května do konce listopadu 1996 existovaly dohody týkající se SBK“, není s prohlášením společnosti Bayer týkajícím se konkrétně
úlohy pana B. do poloviny května 1996 v rozporu. Toto prohlášení může znamenat, že po tomto datu (polovina května 1996) až
do konce listopadu 1996 nevysledovala Bayer žádný náznak protisoutěžních dohod mezi dotyčnými podniky.
Shell prohlašuje, že její zástupci se podíleli na kartelové dohodě o cenách v období od 30. srpna 1995 do 31. května 1999.
Konkrétně Shell potvrzuje skutkovou část prvního oznámení námitek, která již obsahovala rekapitulaci z protiprávní schůzky
konané dne 20. května 1996 a rukou psané poznámky pana N. i výklad, který podala Dow. Skutečnost, že pan de J., který na některých
schůzkách, mimo jiné na schůzce konané dne 20. května 1996, zastupoval Shell, neuznal správnost popisu kontaktů mezi soutěžiteli
uvedeného v prvním oznámení námitek (bod 119 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nemůže zpochybnit prohlášení, které učinila
Shell jakožto podnik. Odpovědi poskytnuté jménem podniku jako takového mají totiž věrohodnost převyšující věrohodnost, kterou
mohla mít odpověď poskytnutá členem jeho personálu, bez ohledu na jeho osobní zkušenost a osobní názor.
V případě pana O. (Bayer), jehož Polimeri zmiňuje ve svých písemnostech, Komise oprávněně shledala, že se protiprávní schůzky
konané dne 20. května 1996 neúčastnil.
Konečně k argumentu společnosti Polimeri, podle kterého Komise nekonstatovala žádnou protiprávní dohodu týkající se BK v období
před schůzkou konanou dne 4. září 1997, stačí připomenout, že porušení čl. 81 odst. 1 ES může vyplývat nejen z jediného úkonu,
ale rovněž z řady úkonů, anebo i z trvajícího jednání. Tento výklad nelze zpochybnit z toho důvodu, že jeden nebo více prvků
z této řady úkonů nebo tohoto trvajícího jednání může rovněž sám o sobě a nahlížen izolovaně porušovat uvedené ustanovení.
Pokud se jednotlivé skutky, tak jak v projednávaném případě, začleňují do jednotného záměru z důvodu svého totožného cíle
narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto skutky v závislosti
na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (viz judikatura citovaná výše v bodě 100). I když Komise může oprávněně
učinit závěr, že jednotlivé projevy byly součástí jediného protiprávního jednání z toho důvodu, že byly součástí celkového
plánu směřujícího k narušení hospodářské soutěže, skutečnost, že počet a intenzita koluzivních praktik se liší podle dotčeného
trhu, neznamená, že se protiprávní jednání netýkalo trhů, na kterých byly praktiky méně intenzivní a méně četné. Bylo by totiž
nepřirozené rozdělit trvající jednání charakterizované jediným cílem do několika odlišných protiprávních jednání proto, že
koluzivní praktiky se lišily dle dotčeného trhu.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise nepochybila, když shledala, že Polimeri musí být odpovědná za protiprávní jednání
v období začínajícím dne 20. května 1996.
Zadruhé odpovídá stanovení data ukončení protiprávního jednání ze strany Polimeri na 28. listopadu 2002 (bod 447 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) datu poslední protiprávní schůzky, která byla v napadeném rozhodnutí konstatována a která se za účasti
zástupců společností Bayer, Dow, Dwory a Kaučuk (prostřednictvím společnosti Tavorex) konala v Londýně (Spojené království)
ve dnech 28. a 29. listopadu 2002 vedle zasedání Evropského sdružení pro syntetický kaučuk. Bayer podle svého prohlášení společnostem
Dow a Dwory oznámila, že již není důvod pokračovat v dotčených dohodách (body 246 až 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
K oddělení BK od SBK, které činí Polimeri ve své argumentaci, stačí připomenout, že by bylo nepřirozené rozdělit trvající
jednání charakterizované jediným cílem do několika odlišných protiprávních jednání z důvodu, že koluzivní praktiky se lišily
dle dotčeného trhu.
K tvrzení, že kartelová dohoda nebyla v roce 2002 naplňována, je třeba poznamenat, že napadené rozhodnutí konstatuje, že ve
dnech 2. a 3. září 2002 se v Praze konala protiprávní schůzka týkající se SBK. Závěr Komise spočívá především na prohlášení
společnosti Bayer, podle kterého společnosti Bayer, Dow, Polimeri, Dwory a Kaučuk (prostřednictvím společnosti Tavorex) uzavřely
dohodu o cenách. Dále se závěr Komise opírá o fakt, že Dow prohlášení společnosti Bayer potvrdila poté, co se obeznámila s prvním
oznámením námitek. Na rozdíl od toho, co tvrdí Polimeri, Komise neuspořádala druhé kolo konzultací se zaměstnanci společnosti
Dow. Z bodu 244 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně plyne, že samotná Dow se po obeznámení s oznámením námitek rozhodla
znovu vyslechnout své zaměstnance ohledně vytýkaných skutečností a že ona sama jakožto podnik předložila Komisi nové prohlášení.
V něm Dow na základě nových prohlášení svých zaměstnanců připouští, že je dost dobře možné, že kartelová dohoda byla ukončena
teprve dne 28. listopadu 2002, a potažmo implicitně i to, že schůzka konaná ve dnech 2. a 3. září 2002 byla jednou z protiprávních
schůzek. I kdyby prohlášení společnosti Dow nebylo výslovným uznáním její účasti na protiprávní schůzce konané ve dnech 2.
a 3. září 2002, je spíše oporou pro prohlášení společnosti Bayer než jejím opakem. Konečně vychází závěr Komise z listinných
důkazů sestávajících ze dvou zpráv elektronické pošty odeslaných ve dnech 4. a 12. září 2002 v rámci společnosti Bayer, podle
kterých mělo následně dojít ke zvýšení cen SBK. Polimeri uvádí, že zpochybnila důkazní hodnotu těchto zpráv v příloze A 25
žaloby. Z důvodů uvedených v rámci osmého žalobního důvodu ovšem nelze přijmout argumenty, které Polimeri rozvinula v této
příloze,. Z výše uvedených důvodů nemohou argumenty společnosti Polimeri zpochybnit posouzení Komise, podle kterého kartelová
dohoda trvala i v roce 2002.
Skutečnost, že se Polimeri neúčastnila schůzky konané ve dnech 28. a 29. listopadu 2002, je pro určení data ukončení protiprávního
jednání irelevantní. Komise totiž nekonstatuje existenci protiprávní dohody ve dnech 28. a 29. listopadu 2002, nýbrž vůli
účastníků této schůzky ukončit aktivity kartelové dohody.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise nepochybila, když shledala, že Polimeri musí být odpovědná za protiprávní jednání
v období končícím dne 28. listopadu 2002.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba třináctý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
5.     K čtrnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedůvodného zvýšení základní částky pokuty z důvodu opakování protiprávního
jednání
a)     Argumenty účastnic řízení
Argumenty společnosti Polimeri
Zaprvé má Polimeri za to, že není splněna podmínka totožnosti podniků.
V této souvislosti Polimeri uvádí, že podle Komise je základní podmínkou pro uplatnění opakování protiprávního jednání to,
aby se několika protiprávních jednání dopustil tentýž podnik, a pojem „podnik“ přitom v právu hospodářské soutěže znamená
„hospodářsk[ou] jednotk[u] tvořen[ou] souhrnem materiálních a lidských složek“ (rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, uvedený
výše v bodě 50). V projednávaném případě však byla pokuta neprávem zvýšena v návaznosti na protiprávní jednání sankcionovaná
v letech 1986 a 1988, na nichž se podílel zcela jiný podnik než Polimeri. Podle pokynů se režim opakování protiprávního jednání
uplatní jen tehdy, jsou-li dvě nebo více vzájemně podobných jednání přičitatelná témuž podniku. Komise podle všeho směšuje
pojem „podnik“ – který jedině je pro projednávaný případ relevantní – s pojmem „právnická osoba“. Společnosti Eni nelze zpětně
přičítat jednání, které jí nebylo přisouzeno.
Mimoto ani jedno z dříve sankcionovaných odvětví (PVC a polypropylén) nepatří mezi činnosti, pod které spadají elastomery,
nebylo z EniChem SpA na Polimeri převedeno a v žádném z nich Polimeri nikdy nepodnikala. Tato odvětví byla převedena na třetí
společnosti v roce 1983 (polypropylén) a 1986 (PVC) ještě před přijetím příslušných rozhodnutí konstatujících protiprávní
jednání, tedy přibližně 18 (polypropylén) a 15 (PVC) let před tím, než Polimeri převzala podnikání v odvětví BK a SBK od EniChem
SpA.
Navíc je uplatnění opakování protiprávního jednání v rozporu s rozhodnutím použít násobící koeficient za účelem odrazení založený
na obratu Eni, nikoli na obratu společnosti Polimeri. Názor Polimeri je takový, že je-li referenčním obratem pro účely odrazení
obrat Eni, nemohla Komise zvýšit pokutu z důvodu opakování protiprávního jednání, jelikož to se společnosti Eni vůbec netýkalo.
Zadruhé se Polimeri domnívá, že Komise porušila zásadu právní jistoty a zásadu proporcionality. V tomto ohledu poukazuje na
to, že opakování protiprávního jednání porušujícího právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže neupravuje žádný předpis
legislativní povahy, a pokyny označuje za pouhý akt sebeomezení. V projednávaném případě byla rozhodnutí, na nichž bylo opakování
protiprávního jednání založeno, přijata 18 a 20 let před napadeným rozhodnutím. Institut opakování protiprávního jednání by
ovšem měl podléhat časovému omezení. Polimeri poukazuje konkrétně na rozsudek Soudního dvora ze dne 8. února 2007, Groupe
Danone v. Komise (C‑3/06 P, Sb. rozh. s. I‑1331), v kterém bylo období deseti let mezi dvěma protiprávními jednáními shledáno
jako hraniční. Polimeri dodává, že právní řády všech 27 členských států podmiňují uplatnění institutu opakování protiprávního
jednání tím, že mezi novým a předchozím protiprávním jednáním neuplynulo více než pět let. Považovat stíhání protiprávního
jednání spáchaného před více než pěti lety za neúčelné či zbytečné z důvodu jeho promlčení a zároveň mít snahu zohlednit protiprávní
jednání, k nimž došlo více než deset let před započetím nového protiprávního jednání, pro účely opakování protiprávního jednání,
navíc působí paradoxně.
Polimeri uzavírá, že zvýšení o 50 % je v každém případě zcela nepřiměřené a nepřijatelné, protože vychází i ze základní částky
pokuty vypočítané s odkazem na podnik (Eni), který nikdy nebyl obviněn z žádného protiprávního jednání. Polimeri na tomto
místě poznamenává, že v rozsudku ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedeném výše v bodě 160, dospěl Tribunál
k závěru, že při zohlednění dvou předchozích protiprávních jednání je třeba základní částku pokuty zvýšit z důvodu přitěžujících
okolností celkově o 40 %. Míra zvýšení pokuty 50 % není pravidlem, jak tvrdí Komise ve svých písemnostech.
Argumenty Komise
Zaprvé Komise k tvrzení, že nebyla splněna podmínka totožnosti podniků, poznamenává, že Polimeri nezpochybňuje přičitatelnost
protiprávního jednání společnosti Eni. Komise dále uvádí, že otázce opakování protiprávního jednání se věnuje v druhém oznámení
námitek. Polimeri v této souvislosti nevznesla žádné protinámitky.
Vzhledem k tomu, že právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže uznává, že jednotlivé společnosti náležející do téže
skupiny tvoří jednu hospodářskou entitu, mohla Komise, pokud by chtěla, uložit v předchozích rozhodnutích pokutu téže mateřské
společnosti. Komise má tudíž za to, že v napadeném rozhodnutí mohla oprávněně dospět k názoru, že týž podnik již byl sankcionován
za protiprávní jednání stejného typu (rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise, T‑203/01, Recueil, s. II‑4071).
Zdůrazňuje, že Tribunál ve výše uvedeném rozsudku Michelin v. Komise akceptoval zvýšení pokuty z důvodu opakování protiprávního
jednání u jiné společnosti ze skupiny, konkrétně u „sesterské“ společnosti dříve sankcionované společnosti.
Pojem „opakování protiprávního jednání“ nepředpokládá nutně zjištění předchozího uložení peněžní sankce, ale pouze zjištění
předchozího protiprávního jednání (rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 160). Není
proto důležité, že Komise v dřívějších rozhodnutích neuložila pokutu společnosti Eni jako takové. Rozhodná je naopak skutečnost,
že Eni zcela kontrolovala společnosti, kterým byla dřívější rozhodnutí určena. Kromě toho je nepřípustné, aby se na společnosti
z téže skupiny, tedy složky téhož podniku, nevztahovalo opakování protiprávního jednání jen kvůli organizační struktuře samotné
skupiny nebo z důvodu změny této struktury.
Zjištění a posouzení zvláštních charakteristických znaků opakování protiprávního jednání je součástí diskreční pravomoci Komise
a posledně jmenovaná nemůže být v rámci tohoto zjišťování vázána případnou promlčecí lhůtou (rozsudek ze dne 8. února 2007,
Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 284). Bez ohledu na to byla v projednávaném případě konstatována protiprávní
jednání související s polypropylénem a s PVC v rozhodnutích přijatých v roce 1986 [rozhodnutí Komise 86/398/EHS ze dne 23. dubna
1986 v řízení podle článku [81 ES] (IV/31.149 – Polypropylén) (Úř. věst. L 230, s. 1, dále jen „rozhodnutí Polypropylén“)]
a v roce 1994 [rozhodnutí Komise 94/599/ES ze dne 27. července 1994 v řízení podle článku [81 ES] (IV/31.865 – PVC) (Úř. věst.
L 239, s. 14, dále jen „rozhodnutí PVC II“)]. Je proto zcela logické, přirozené a účelné, že se u nového protiprávního jednání
páchaného od roku 1996 k takovým precedentům přihlédne.
Navíc není důležité, zda se precedenty protiprávních jednání vztahovaly k jiným odvětvím, tedy k PVC, respektive k polypropylénu
(rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 160), ani zda byly aktivity v mezidobí převedeny
na třetí osoby (viz zejména rozsudek Cascades v. Komise, uvedený výše v bodě 116).
Konečně neexistuje žádný rozpor mezi faktem, že byl násobící koeficient stanoven v závislosti na obratu Eni, tedy zastřešující
společnosti skupiny, a zohledněním opakování protiprávního jednání v návaznosti na protiprávní jednání konstatovaná v rozhodnutích
určených jiným společnostem z téže skupiny, za která však byla Eni taktéž odpovědná.
K tvrzenému porušení zásady právní jistoty a zásady proporcionality Komise poznamenává, že rozsudek ze dne 8. února 2007,
Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 284, znovu potvrdil, že případné opakování protiprávního jednání je uvedeno mezi
skutečnostmi, ke kterým má být podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 přihlédnuto při posuzování závažnosti protiprávního jednání,
a že za těchto okolností mohla žalobkyně předvídat právní důsledky svého jednání. Totéž platí podle čl. 23 odst. 3 nařízení
č. 1/2003. Rozsudek ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 284, rovněž zamítl žalobní důvody vycházející
z případné promlčecí lhůty. K tvrzení, že zvýšení základní částky pokuty o 50 % je nepřiměřené vzhledem k tomu, že Eni nikdy
nebyla obviněna z žádného protiprávního jednání, Komise podotýká, že postavení Eni zohlednila zcela legitimně. K uplatněné
míře zvýšení pokuty uvádí, že projevila shovívavost, neboť taková míra se zpravidla uplatňuje vůči recidivujícím podnikům,
které se dříve dopustily jen jediného protiprávního jednání. Skutečnost, že se Tribunál v rozsudku ze dne 25. října 2005,
Groupe Danone v. Komise, uvedeném výše v bodě 160, rozhodl stanovit míru zvýšení pokuty na 40 %, vyplývá z okolností projednávaného
případu.
b)     Závěry Tribunálu
Bod 2 pokynů v příkladmém výčtu přitěžujících okolností uvádí „opakované protiprávní jednání stejného typu spáchané stejným
podnikem (stejnými podniky)“.
Pojem „opakování protiprávního jednání“ tak, jak je chápán v některých vnitrostátních právních řádech, znamená, že se určitá
osoba dopustila nových protiprávních jednání poté, co jí byla uložena sankce za obdobná protiprávní jednání (rozsudky Tribunálu
ze dne 11. března 1999, Thyssen Stahl v. Komise, T‑141/94, Recueil, s. II‑347, bod 617, a Michelin v. Komise, uvedený výše
v bodě 287, bod 284).
Případné opakování protiprávního jednání je uvedeno mezi skutečnostmi, ke kterým má být přihlédnuto při posuzování závažnosti
dotčeného protiprávního jednání (rozsudky Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 51, bod 91, a ze dne 8. února
2007, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 284, bod 26).
V projednávaném případě Komise v napadeném rozhodnutí poukazuje na to, že společnosti EniChem již byla určena rozhodnutí Komise
v oblasti kartelových dohod (a sice rozhodnutí Polypropylén a PVC II). To podle ní prokazuje, že dřívější pokuty nebyly dostatečné
k tomu, aby tento podnik změnil své chování. Komise z toho dovozuje, že toto opakování protiprávního jednání představuje přitěžující
okolnost, která odůvodňuje zvýšení základní částky pokuty o 50 % (bod 487 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Polimeri především namítá, že předchozí rozhodnutí zmiňovaná Komisí v napadeném rozhodnutí nebyla určena jí samotné ani Eni.
Z napadeného rozhodnutí plyne, že Komise pro účely uplatnění přitěžující okolnosti související s opakováním protiprávního
jednání přihlédla v projednávaném případě k pojmu „podnik“ ve smyslu článku 81 ES, což Komise potvrdila ve svých písemnostech.
Podstata závěru Komise spočívá konkrétně v tom, že týž podnik zopakoval protiprávní jednání, přestože právnické osoby podílející
se na dotčených protiprávních jednáních nebyly totožné. V této souvislosti je třeba připomenout, že pojem „podnik“ ve smyslu
článku 81 ES musí být chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka
složena z více fyzických nebo právnických osob (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise,
C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 55 a citovaná judikatura). Na tomto místě je třeba poznamenat, že má-li Komise v úmyslu
použít pojem „podnik“ ve smyslu článku 81 ES, musí předložit podrobné a přesné důkazy, kterými toto své tvrzení podloží.
Je ovšem třeba zaprvé poukázat na to, že Komise v bodě 487 odůvodnění napadeného rozhodnutí používá v obecné rovině označení
„EniChem“ a v bodě 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí je tento termín definován jako „všechny společnosti vlastněné společností
Eni SpA“. Je tedy třeba konstatovat, že termín, který Komise v napadeném rozhodnutí používá při posuzování opakování protiprávního
jednání, je relativně nepřesný, přinejmenším v souvislosti s právnickými osobami tvořícími hospodářskou jednotku, na kterou
se vztahovala rozhodnutí Polypropylén a PVC II. I kdyby mimoto byly dotyčnými právnickými osobami osoby uvedené v bodech 26
až 35 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba podotknout, že společnost Anic, na kterou se vztahovalo rozhodnutí Polypropylén,
nepatří mezi právnické osoby uvedené v citovaných bodech odůvodnění. Kromě toho bylo hlavním účelem bodů 26 až 35 odůvodnění
napadeného rozhodnutí popsat vývoj společností vlastněných společností Eni v průběhu protiprávního jednání, k němuž došlo
teprve po přijetí rozhodnutí Polypropylén a PVC II. Z těchto bodů odůvodnění tudíž nelze vyčíst dostatečně podrobné a přesné
informace o společnostech vlastněných společností Eni před protiprávním jednáním sankcionovaným napadeným rozhodnutím.
Zadruhé Komise v poznámce pod čarou č. 262 napadeného rozhodnutí odkazuje na rozhodnutí Polypropylén a PVC II s tím, že tato
rozhodnutí se vztahují i na „Eni“. Nejprve je třeba podotknout, že termín „Eni“ nebyl na rozdíl od termínu „EniChem“ definován
v napadeném rozhodnutí coby zkratka pro účely daného textu. Z bodů 26 až 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí konkrétně vyplývá,
že pokud Komise odkazuje na společnost Eni jakožto mateřskou společnost ostatních společností, používá termín „Eni SpA“.
Zatřetí, i kdyby Komise měla použitím termínu „Eni“ v poznámce pod čarou č. 262 napadeného rozhodnutí na mysli společnosti,
které jsou součástí „podniku“ ve smyslu článku 81 ES tvořeného právnickými osobami ovládanými společností Eni, je třeba poukázat
na to, že v rámci napadeného rozhodnutí nepředložila v tomto ohledu žádný podrobný a přesný důkaz. Komise ve svých písemnostech
předložených Tribunálu uvedla jen tolik, že Eni „zcela“ kontrolovala společnosti, na které se vztahovala rozhodnutí Polypropylén
a PVC II. Toto tvrzení tudíž nejenže není podepřeno žádným důkazem, ale navíc není ani do napadeného rozhodnutí zapracováno.
Začtvrté je třeba poznamenat, že v daném případě je vývoj struktury a kontroly u dotyčných společnosti obzvláště složitý.
Konkrétně rozhodnutí Polypropylén bylo určeno společnosti Anic, aniž se v tomto rozhodnutí objevila firma Eni. V rozhodnutí
PVC II Komise v bodě 8 odůvodnění zmiňuje skutečnost, že společnost Anic „se stala“ společností EniChem SpA, a v bodě 43 odůvodnění
bez dalšího upřesnění uvádí, že tento vývoj nastal v důsledku „různých reorganizací“. Ani v tomto rozhodnutí se firma Eni
neobjevuje. Je třeba dodat, že v projednávané věci zajišťovala aktivity Eni v oblasti dotčených výrobků původně EniChem Elastomeri
(než se v roce 1997, tedy po přijetí rozhodnutí PVC II, sloučila s EniChem SpA) a že aktivity EniChem SpA byly následně převedeny
na Polimeri, což jen přidává na složitosti vývoje struktury dotyčných podniků. V tomto kontextu měla být Komise obzvláště
přesná a předložit veškeré podrobné důkazy nezbytné pro závěr, že společnosti uvedené v napadeném rozhodnutí a společnosti
uvedené v rozhodnutích Polypropylén a PVC II byly součástí téhož „podniku“ ve smyslu článku 81 ES.
Tribunál s ohledem na výše uvedené shledává, že Komise v napadeném rozhodnutí nepředložila dostatek podrobných a přesných
důkazů, na jejichž základě by bylo možné odůvodnit, že protiprávní jednání zopakoval týž „podnik“ ve smyslu článku 81 ES.
Za těchto podmínek je třeba vyhovět čtrnáctému žalobnímu důvodu a z toho důvodu zrušit čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí
v rozsahu, ve kterém stanoví, že společnosti Polimeri se ukládá pokuta ve výši 272,25 milionů eur.
6.     K patnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nezohlednění polehčujících okolností
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri připomíná, že podle ní nebyla údajná kartelová dohoda – i kdyby byla prokázána – prováděna, a vyjadřuje názor, že
Komise vůči ní v rozporu s právem neuplatnila polehčující okolnost spočívající v „praktické[m] neprovádění dohod nebo ujednání
o protiprávním jednání“ (bod 3 druhé odrážky pokynů). Skutečnost, že se určitý podnik účastní schůzek nebo že je jiným způsobem
ve styku s vlastními konkurenty, ještě neznamená, že to, co bylo případně projednáno, bylo ve skutečnosti i realizováno. V projednávaném
případě Polimeri prokázala, že dotčené dohody i za předpokladu, že by byly prokázány, prováděny nebyly.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Má v podstatě za to, že rozhodnout, že Polimeri svědčí polehčující
okolnost, kterých se tato společnost dovolává, jí neumožnily skutkové okolnosti projednávaného případu.
b)     Závěry Tribunálu
Podle bodu 3 druhé odrážky pokynů „praktické neprovádění dohod nebo ujednání o protiprávním jednání“ může rovněž zakládat
polehčující okolnost. Avšak skutečnost, že se podnik, jehož účast na konzultacích s jeho konkurenty je prokázána, na trhu
nechoval v souladu s tím, na čem se dohodl se svými konkurenty, nepředstavuje nutně skutečnost, ke které by se při stanovování
výše ukládané pokuty mělo přihlížet jako k polehčující okolnosti (rozsudek Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise,
uvedený výše v bodě 101, bod 490).
Podnik, který navzdory konzultacím se svými konkurenty nadále sleduje víceméně nezávislou politiku na trhu, se totiž může
pouze pokoušet využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch (rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise,
T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, bod 142, a Cascades v. Komise, T‑308/94, Recueil, s. II‑925, bod 230) a podnik, který se nedistancuje
od výsledků setkání, kterého se účastnil, v zásadě nese plnou odpovědnost z důvodu své účasti na kartelové dohodě (viz rozsudek
Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, uvedený výše v bodě 101, bod 491 a citovaná judikatura). Komise je tudíž
povinna uznat polehčující okolnost z důvodu neprovádění kartelové dohody pouze může-li podnik, který se dovolává této okolnosti,
prokázat, že se provedení této kartelové dohody bránil tak jednoznačně a důrazně, že tím bylo narušeno samo její fungování,
a že s dohodou ani zdánlivě nesouhlasil, a nepodněcoval tak jiné podniky k jejímu provádění. Pro podniky by skutečně bylo
příliš jednoduché minimalizovat riziko, že budou muset zaplatit značnou pokutu, kdyby mohly nejprve čerpat výhody z protiprávní
kartelové dohody, a poté mít nárok na snížení pokuty proto, že při uskutečnění protiprávního jednání hrály pouze omezenou
roli, ačkoli jejich jednání podnítilo ostatní podniky k tomu, aby ve větší míře jednaly způsobem poškozujícím hospodářskou
soutěž (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, body
277 až 279, a Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, uvedený výše v bodě 101, bod 491).
V projednávaném případě neposkytla Polimeri žádnou informaci, na jejímž základě by bylo možné shledat, že se provádění této
kartelové dohody bránila tak jednoznačně a důrazně, že tím bylo narušeno samo její fungování, a že s dohodou ani zdánlivě
nesouhlasila, a nepodněcovala tak jiné podniky k provádění dotčené kartelové dohody. Za těchto podmínek jí nemohla Komise
z tohoto důvodu přiznat žádnou polehčující okolnost.
Kromě toho by důkaz o neexistenci dopadů na trh – i kdyby byl učiněn – byl irelevantní, poněvadž by nijak nedokládal praktické
neprovádění dohod (rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 160, bod 389).
S ohledem na výše uvedené musí proto být patnáctý žalobní důvod vznesený společností Polimeri zamítnut jako neopodstatněný.
7.     K šestnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z překročení hranice 10 % obratu
a)     Argumenty účastnic řízení
Polimeri připomíná, že nesouhlasí s vyloučením společnosti Syndial z okruhu adresátů napadeného rozhodnutí, a tvrdí, že Komise
byla povinna omezit pokutu uloženou společnosti Syndial/Polimeri na částku 86 milionů eur, jelikož obrat společnosti Syndial
dosáhl v roce 2005 výše 860 milionů eur. Podle Polimeri musí pokuta, která je ukládána jako jediná a solidární, respektovat
hranici určenou podle nejmenšího podniku. V opačném případě by nemohlo být úplné zaplacení pokuty vyžadováno od všech podniků.
Komise ovšem měla s ohledem na dobu, po kterou dotyčné podniky zajišťovaly aktivity související s danými výrobky, uložit každopádně
dvě samostatné pokuty.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Podle ní by jí za jistých okolností mohl čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
v případě, že by společnosti Syndial bylo napadené rozhodnutí určeno, zabránit, aby částku 86 milionů eur překročila pokuta,
která by byla uložena společnosti Syndial, ale v žádném případě pokuta uložená společnosti Polimeri.
b)     Závěry Tribunálu
Skutečnost, že je několik společností společně a nerozdílně odpovědných za zaplacení pokuty proto, že tvoří podnik ve smyslu
článku 81 ES, neznamená při uplatnění hranice stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, že povinnost každé z nich je
omezena na 10 % obratu, kterého dosáhly za předchozí hospodářský rok. Maximální výše 10 % ve smyslu uvedeného ustanovení totiž
musí být vypočtena na základě kumulovaného obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou entitu jednající jako podnik
ve smyslu článku 81 ES, neboť jen kumulovaný obrat společností tvořících dotčený podnik může být ukazatelem jeho velikosti
a hospodářské síly (rozsudky HFB a další v. Komise, uvedený výše v bodě 253, body 528 a 529, a ze dne 12. prosince 2007, Akzo
Nobel a další v. Komise, uvedený výše v bodě 253, bod 90).
I kdyby tedy bylo napadené rozhodnutí určeno společnosti Syndial, neměla by být výše pokuty, za jejíž zaplacení by Polimeri
byla solidárně odpovědná, omezena na 10 % obratu společnosti Syndial. Argumenty společnosti Polimeri jsou tedy bezpředmětné.
Přijmout nelze ani argumenty společnosti Polimeri, podle kterých měla Komise s ohledem na dobu, po kterou dotyčné podniky
zajišťovaly aktivity související s danými výrobky, uložit dvě samostatné pokuty. Pokuta uložená společnosti Polimeri totiž
odráží jak její přímou účast na protiprávním jednání, tak její odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustila EniChem
SpA (později Syndial). Tato pokuta se tudíž neomezuje na dobu, po kterou zajišťovala aktivity související s dotčenými výrobky
Polimeri. I kdyby Polimeri svými argumenty zpochybňovala ve skutečnosti odpovědnost, která byla vůči ní vyvozena za protiprávní
jednání, jehož se dopustila EniChem SpA (později Syndial), nelze je z důvodů uvedených výše v bodech 120 až 131 přijmout.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba šestnáctý žalobní důvod Polimeri zamítnout jako neopodstatněný.
Z výše uvedených důvodů vyplývá, že je třeba vyhovět čtrnáctému žalobnímu důvodu, a v důsledku toho zrušit čl. 2 písm. c)
napadeného rozhodnutí v rozsahu, ve kterém stanoví, že společnosti Polimeri se ukládá pokuta ve výši 272,25 milionů eur, a ostatní
návrhová žádání směřující k částečnému zrušení napadeného rozhodnutí zamítnout.
D –
K provádění důkazů
Polimeri má za to, že důkazy, které předložila Komise na podporu obvinění, jsou chabé a nejednoznačné, a navrhuje Tribunálu,
aby vyslechl některé zaměstnance společností Bayer, Dow a Shell.
Tribunál považuje věc na základě přezkumu spisu za dostatečně objasněnou, v důsledku čehož rozhoduje, že není namístě přistupovat
k organizačním procesním opatřením navrhovaným společností Polimeri.
II –
K návrhovým žádáním směřujícím ke změně výše pokuty
Je zároveň třeba, aby Tribunál z důvodů uvedených výše v bodech 298 až 303 při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné
jurisdikci podle článku 31 nařízení č. 1/2003 změnil čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí, neboť Komise dospěla k částce 272,25 milionů eur
za pomoci neoprávněného uplatnění přitěžující okolnosti opakování protiprávního jednání vůči společnosti Polimeri.
Za okolností projednávaného případu je pro řádné stanovení výše pokuty třeba metodu výpočtu, kterou použila Komise, ve zbývající
části zachovat.
Konečná výše pokuty uložené společnosti Polimeri se proto stanovuje na 181,5 milionů eur.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Na základě prvního pododstavce odstavce 3 téhož ustanovení může Tribunál
rozdělit náklady řízení, pokud mají účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch. Za okolností projednávaného případu
je namístě rozhodnout, že každá účastnice řízení ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 2 písm. c) rozhodnutí Komise K (2006) 5700 v konečném znění ze dne 29. listopadu 2006 v řízení podle článku 81 [ES]
a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/F/38.638 – Butadienový kaučuk a styren butadienový kaučuk vyrobený emulzní polymerizací)
se zrušuje v rozsahu, ve kterém stanoví, že společnosti Polimeri Europa SpA se ukládá pokuta ve výši 272,25 milionů eur.
2)
Pokuta uložená společnosti Polimeri Europa se stanovuje na 181,5 milionů eur.
3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
4)
Každá účastnice řízení ponese vlastní náklady řízení.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Wahl
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2011.
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
I –  K návrhovým žádáním směřujícím k částečnému zrušení napadeného rozhodnutí
A –  K žalobním důvodům týkajícím se procesních vad
1.  K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepřípadného uplatnění oznámení o spolupráci
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
2.  K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedůvodného zaslání druhého oznámení námitek
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
3.  K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu v podstatě z porušení práva společnosti Polimeri na obhajobu
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
B –  K žalobním důvodům týkajícím se merita napadeného rozhodnutí
1.  K čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného vymezení dotčeného trhu
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
2.  K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z vývoje cen v dotčeném období
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
3.  K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zásobování hlavních zákazníků
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
4.  K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního přičtení protiprávního jednání společnosti Polimeri
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
5.  K osmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti konstatování existence kartelové dohody
a)  Argumenty účastnic řízení
Úvodní poznámky
K první části osmého žalobního důvodu, týkající se zdrojů důkazů
K druhé části osmého žalobního důvodu, týkající se všeobecného popisu kartelové dohody
–  K dohodám o cenách
–  K dohodám o rozdělení trhu
–  K výměně citlivých obchodních informací
–  K průběžnému provádění dohod
–  K obecnému popisu skutkových okolností podanému panem N.
b)  Závěry Tribunálu
K přípustnosti některých argumentů, které uvedla Polimeri v rámci osmého žalobního důvodu
K první části osmého žalobního důvodu, týkající se zdrojů důkazů
K druhé části osmého žalobního důvodu, týkající se všeobecného popisu kartelové dohody
–  K dohodám o cenách
–  K dohodám o rozdělení trhu
–  K výměně citlivých obchodních informací
–  K průběžnému provádění dohod
–  K popisu skutkových okolností podanému panem N.
6.  K devátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti konstatování účasti společnosti Polimeri na údajné kartelové
dohodě
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
C –  K žalobním důvodům týkajícím se stanovení výše pokuty
1.  K desátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nepodloženosti posouzení závažnosti protiprávního jednání
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
2.  K jedenáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávně rozdílného zacházení
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
3.  K dvanáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z protiprávního použití násobícího koeficientu za účelem odrazení
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
4.  K třináctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného určení doby trvání protiprávního jednání v případě Polimeri
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
5.  K čtrnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedůvodného zvýšení základní částky pokuty z důvodu opakování protiprávního
jednání
a)  Argumenty účastnic řízení
Argumenty společnosti Polimeri
Argumenty Komise
b)  Závěry Tribunálu
6.  K patnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nezohlednění polehčujících okolností
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
7.  K šestnáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z překročení hranice 10 % obratu
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
D –  K provádění důkazů
II –  K návrhovým žádáním směřujícím ke změně výše pokuty
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: italština.