CELEX: 62009CJ0380
Muutoksenhaku
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on estää ydinaseiden levittäminen
Pankin tytäryhtiön varojen jäädyttäminen
Suhteellisuusperiaate
Yhteisön omistus tai määräysvalta

Melli Bank plc (jäljempänä Melli Bank) vaatii valituksellaan kumottavaksi Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa
T-246/08 ja T-332/08, Melli Bank vastaan neuvosto, 9.7.2009 antaman tuomion (Kok., s. II-2629
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi Melli Bankin kanteet, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta vaadittiin yhtäältä asioissa T-246/08 ja T-332/08 kumoamaan Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EY) N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanosta 23.6.2008 tehdyn neuvoston päätöksen 2008/475/EY (
EUVL L 163, s. 29
; jäljempänä riidanalainen päätös) liitteeseen sisältyvässä taulukossa B oleva 4 kohta Melli Bankia koskevilta osin ja toisaalta asiassa T-332/08 tarvittaessa toteamaan, että Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä 19.4.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 423/2007 (
EUVL L 103, s. 1
) 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa ei voida soveltaa.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 1 kohdassa, valittaja Melli Bank on Yhdistyneessä kuningaskunnassa rekisteröity osakeyhtiö, jonka kotipaikka on kyseisessä valtiossa ja jonka osalta lupaviranomaisena toimii ja jonka toimintaa säätelee Financial Services Authority (Yhdistyneen kuningaskunnan rahoituspalveluviranomainen). Yhtiö aloitti pankkitoimintansa Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1.1.2002 tässä jäsenvaltiossa toimineen Bank Melli Iranin sivuliikkeen yhtiömuodon muutoksen seurauksena. Bank Melli Iran on valittajan kokonaan omistava emoyhtiö ja Iranin valtion määräysvallassa oleva iranilainen pankki.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmat 1737 (2006) ja 1747 (2007)
Iranin islamilaisen tasavallan painostamiseksi lopettamaan ydinaseiden levittämistä edistävä ydinenergia-alan toiminta ja ydinasejärjestelmien kehittäminen (jäljempänä ydinaseiden levittäminen) Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto (jäljempänä turvallisuusneuvosto) hyväksyi 23.12.2006 päätöslauselman 1737 (2006).
Kyseisen päätöslauselman 12 kohdassa turvallisuusneuvosto
”[päätti,] että kaikkien valtioiden on jäädytettävä niiden alueella tämän päätöslauselman hyväksymishetkellä tai milloin tahansa myöhemmin sijaitsevat varat, muu rahoitusomaisuus ja taloudelliset resurssit, jotka ovat liitteessä tarkoitettujen henkilöiden tai yhteisöjen omistuksessa tai määräysvallassa, samoin kuin varat, muu rahoitusomaisuus ja taloudelliset resurssit, jotka kuuluvat muille henkilöille tai yhteisölle, joiden [turvallisuus]neuvosto tai komitea katsoo osallistuvan Iranin ydinaseiden leviämistä edistäviin ydinenergia-alan toimiin tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen tai olevan suorassa yhteydessä tällaiseen toimintaan tai antavan tukea tällaiselle toiminnalle, tai edellä tarkoitettujen henkilöiden tai yhteisöjen puolesta tai johdolla toimiville henkilöille tai yhteisöille tai edellä tarkoitettujen henkilöiden tai yhteisöjen omistuksessa tai määräysvallassa, mukaan lukien laittomin keinoin, oleville yhteisöille – –”.
Päätöslauselman 1737 (2006) liitteessä on luettelo sellaisista henkilöistä ja yhteisöistä, jotka ovat sekaantuneet ydinaseiden levittämiseen ja joiden varat ja taloudelliset resurssit (jäljempänä varat) on jäädytettävä.
Tätä luetteloa on päivitetty useilla päätöslauselmilla ja erityisesti turvallisuusneuvoston 24.3.2007 hyväksymällä päätöslauselmalla 1747 (2007), jolla iranilaisen Bank Sepah -nimisen pankin ja sen Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevan Bank Sepah International plc -nimisen tytäryhtiön varat on jäädytetty. Valittajan varoja ei ole jäädytetty turvallisuusneuvoston määräämillä toimenpiteillä.
Yhteinen kanta 2007/140/YUTP
Euroopan unionin osalta päätöslauselma 1737 (2006) on pantu täytäntöön Irania koskevista rajoittavista toimenpiteistä 27.2.2007 hyväksytyllä neuvoston yhteisellä kannalla 2007/140/YUTP (
EUVL L 61, s. 49
).
Yhteisen kannan 2007/140 5 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Jäädytetään kaikki varat – –, jotka kuuluvat suoraan tai välillisesti seuraaville tai ovat suoraan tai välillisesti seuraavien omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa:
a)
päätöslauselman 1737 (2006) liitteessä luetellut henkilöt ja yhteisöt sekä muut turvallisuusneuvoston tai komitean päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohdan mukaisesti nimeämät henkilöt ja yhteisöt; luettelo näistä henkilöistä ja yhteisöistä on liitteessä I;
b)
henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka osallistuvat ydinalan toimiin, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen Iranissa tai joilla on suora yhteys tällaiseen toimintaan tai jotka antavat tukea tällaiselle toiminnalle, tai niiden puolesta tai johdolla toimivat henkilöt tai yhteisöt tai niiden omistuksessa tai määräysvallassa olevat yhteisöt, myös silloin, kun tällainen omistus tai määräysvalta perustuu laittomiin keinoihin; luettelo näistä henkilöistä ja yhteisöistä on liitteessä II.”
Valittajaa ei mainita yhteisen kannan 2007/140 liitteissä.
Asetus N:o 423/2007
Euroopan yhteisön toimivallasta on todettava, että päätöslauselma 1737 (2006) on pantu täytäntöön asetuksella N:o 423/2007, joka on annettu EY 60 artiklan ja EY 301 artiklan nojalla ja joka koskee yhteistä kantaa 2007/140 ja jonka sisältö vastaa pääasiallisesti viimeksi mainittua, koska samat yhteisöjen ja luonnollisten henkilöiden nimet on mainittu tämän asetuksen liitteissä.
Asetuksen 5 artiklassa kielletään tietyt toimet Iranissa olevien henkilöiden tai yhteisöjen kanssa tai Iranissa käytettäviksi.
Asetuksen 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kaikki liitteessä IV luetelluille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa olevat varat – – jäädytetään. Liitteeseen IV sisältyvät henkilöt, yhteisöt ja elimet, jotka – – turvallisuusneuvosto tai pakotekomitea on nimennyt – – turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohdan mukaisesti.
2.   Kaikki liitteessä V luetelluille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa olevat varat – – jäädytetään. Liitteeseen V sisältyvät luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet, jotka eivät kuulu liitteen IV soveltamisalaan ja joista on yhteisen kannan 2007/140 – – 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti todettu, että ne
a)
ovat mukana Iranin harjoittamassa joukkotuhoaseiden leviämistä edistävässä ydinenergia-alan toiminnassa taikka osallistuvat siihen suoraan tai tukevat sitä; tai
b)
ovat mukana Iranin harjoittamassa ydinasejärjestelmien kehitystyössä taikka osallistuvat siihen suoraan tai tukevat sitä; tai
c)
toimivat a tai b alakohdassa tarkoitetun henkilön, yhteisön tai elimen puolesta tai johdolla; tai
d)
ovat a tai b alakohdassa tarkoitetun henkilön, yhteisön tai elimen omistuksessa tai määräysvallassa olevia oikeushenkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, mukaan lukien laittomin keinoin.
3.   Mitään varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan tai välillisesti asettaa liitteissä IV ja V lueteltujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai elinten saataville tai hyödynnettäviksi.
4.   Tietoinen ja tarkoituksellinen osallistuminen toimintaan, jonka suorana tai välillisenä tavoitteena tai seurauksena on 1, 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden kiertäminen, on kiellettyä.”
Valittajaa ei mainita asetuksen N:o 423/2007 liitteessä V.
Asetuksen 13 artiklan mukaan asianomaisten henkilöiden ja yhteisöjen on toimitettava viranomaisille erilaisia tietoja ja toimittava yhteistyössä niiden kanssa.
Kyseisen asetuksen 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Neuvosto laatii luettelon 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista henkilöistä, yhteisöistä ja elimistä sekä tarkastelee ja muuttaa sitä määräenemmistöpäätöksellä niiden toteamusten mukaisesti, jotka neuvosto on tehnyt yhteisen kannan 2007/140 – – liitteen II osalta. Liitteessä V olevaa luetteloa tarkastellaan uudelleen säännöllisin väliajoin ja vähintään 12 kuukauden välein.
3.   Neuvosto perustelee 2 kohdan mukaisesti tekemänsä päätökset yksityiskohtaisesti, ja antaa perustelut tiedoksi asianomaisille henkilöille, yhteisöille ja elimille.”
Saman asetuksen 16 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on määritettävä tämän asetuksen rikkomiseen sovellettavat seuraamukset.
Turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1803 (2008)
Turvallisuusneuvoston 3.3.2008 hyväksymän päätöslauselman 1803 (2008) 10 kohdassa kehotetaan ”kaikkia valtioita tarkkailemaan alueellaan olevien rahoituslaitosten toimia kaikkien sellaisten pankkien kanssa, joiden kotipaikka on Iranissa, erityisesti Melli- ja Saderat-nimisten pankkien kanssa, ja näiden ulkomailla sijaitsevien konttoreiden ja tytäryhtiöiden kanssa, sen välttämiseksi, että tällaiset toimet edistäisivät joukkotuhoaseiden leviämistä tai ydinasejärjestelmien kehittämistä”.
Yhteinen kanta 2008/479/YUTP
Yhteisen kannan 2007/140 muuttamisesta 23.6.2008 hyväksytyllä neuvoston yhteisellä kannalla 2008/479/YUTP (
EUVL L 163, s. 43
) muun muassa korvattiin yhteisen kannan 2007/140 liite II. Liitteeseen sisältyy taulukko A, jonka otsikko on ”Luonnolliset henkilöt”, ja taulukko B, jonka otsikko on ”Yhteisöt”.
Bank Melli Iran ja Melli Bank otettiin yhteisellä kannalla 2008/479 niiden yhteisöjen luetteloon, joiden varat jäädytetään. Yhteisen kannan liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevan 5 kohdan ensimmäiseen sarakkeeseen, jonka otsikko on ”Nimi”, sisältyvät nimittäin seuraavat tiedot:
”Bank Melli, Melli Bank Iran ja kaikki sen konttorit ja tytäryhtiöt:
a)
Melli Bank plc
b)
Bank Melli Iran Zao.”
Toiseen sarakkeeseen, jonka otsikko on ”Tunnistamistiedot”, on merkitty kunkin asianomaisen pankin kohdalle osoite.
Kolmannen sarakkeen, jonka otsikko on ”Perusteet”, teksti on seuraavanlainen:
”Antaa tai pyrkii antamaan rahoitustukea yrityksille, jotka ovat mukana Iranin ydin- ja ohjusohjelmassa tai toimittavat niille tarvikkeita (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company and DIO). Bank Melli rahoittaa Iranin arkaluontoisia toimia. Se on rahoittanut lukuisia arkaluontoisen materiaalin toimituksia Iranin ydin- ja ohjusohjelmiin. Se on toimittanut joukon rahoituspalveluja Iranin ydin- ja ohjusohjelmaan yhteydessä oleville yhteisöille avaamalla rembursseja ja hallinnoimalla tilejä. Monet edellä mainituista yrityksistä mainitaan YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmissa 1737 ja 1747.”
Neljänteen sarakkeeseen, jonka otsikko on ”Luetteloon merkitsemisen päivämäärä”, on merkitty 23.6.2008.
Riidanalainen päätös
Neuvosto teki 23.6.2008 myös riidanalaisen päätöksen. Päätöksen liitteellä korvataan asetuksen N:o 423/2007 liite V. Siihen sisältyy taulukko A, jonka otsikko on ”Luonnolliset henkilöt”, ja taulukko B, jonka otsikko on ”Oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet”, ja näissä molemmissa taulukoissa on samat sarakkeet kuin yhteisen kannan 2008/479 liitteessä. Valittaja on merkitty taulukossa B olevaan 4 kohtaan. Valittajaa koskevat tiedot ovat samat kuin yhteisen kannan liitteessä, lukuun ottamatta luetteloon merkitsemisen päivämäärää, joka on 24.6.2008. Mainittu päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 24.6.2008.
Kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti kanteen asiassa T-246/08 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 25.6.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä, jossa se vaati ensimmäisen asteen tuomioistuinta kumoamaan riidanalaisen päätöksen liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevan 4 kohdan sitä koskevilta osin ja velvoittamaan neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valittaja nosti kanteen asiassa T-332/08 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 15.8.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä, jossa se vaati, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevan 4 kohdan sitä koskevilta osin
—
toteaa EY 241 artiklan nojalla, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa ei voida soveltaa, jos se katsoo, että mainittu kohta on velvoittava, ja
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ranskan tasavalta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta sekä Euroopan yhteisöjen komissio hyväksyttiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.
Vaatimustensa tueksi valittaja vetosi useisiin kanneperusteisiin. Ensimmäinen kanneperuste perustui siihen, että Bank Melli Iran ei ollut osallistunut ydinaseiden levittämisen rahoittamiseen. Toinen kanneperuste perustui asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen, koska neuvostolla oli harkintavaltaa. Kolmas kanneperuste, joka esitettiin toissijaisesti, perustui siihen, että 7 artiklan 2 kohdan d alakohta on suhteellisuusperiaatteen vastaisena lainvastainen, koska sen perusteella neuvoston oli otettava valittaja asetuksen liitteessä V olevaan luetteloon. Neljäs kanneperuste perustui 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan virheelliseen tulkintaan tai soveltamiseen, koska valittaja ei ole tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla emoyhtiön ”omistuksessa tai määräysvallassa” oleva yhteisö. Viides kanneperuste perustui syrjintäkiellon periaatteen loukkaamiseen. Kuudes kanneperuste perustui riidanalaista päätöstä koskevan perusteluvelvollisuuden rikkomiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että ensimmäistä kanneperustetta ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska kannekirjelmässä ainoastaan väitettiin, että Bank Melli Iran ei ollut osallistunut ydinaseiden levittämisen rahoittamiseen, ja koska tämä kanneperuste oli uusi siltä osin kuin siihen vedottiin myöhemmin.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi muut kanneperusteet ja hylkäsi ne.
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset valitusasiassa
Melli Bank vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion
—
hyväksyy asiassa T-246/08 ja asiassa T-332/08 nostetut kanteet
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevan 4 kohdan sitä koskevilta osin
—
toteaa, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa, jos sen todetaan olevan velvoittava, ei voida soveltaa, ja
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan valitusasiassa ja ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio vaativat, että unionin tuomioistuin
—
hylkää valituksen ja
—
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitus
Valitus perustuu neljään valitusperusteeseen. Ensimmäisellä valitusperusteella, joka jakautuu kahteen osaan, valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohta on velvoittava säännös, vaikka tällainen tulkinta on valitusperusteen ensimmäisen osan mukaan säännöksen sanamuodon vastainen ja valitusperusteen toisen osan mukaan suhteellisuusperiaatteen vastainen. Toisessa valitusperusteessaan valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on arvioinut, että 7 artiklan 2 kohdan d alakohta on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Kolmannella valitusperusteellaan valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen muotoillessaan sen kriteerin, jonka perusteella on tarkoitus määrittää, onko valittaja emoyhtiön omistuksessa ja määräysvallassa, ja soveltaessaan kyseistä kriteeriä. Neljännellä valitusperusteellaan valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että neuvosto on täyttänyt velvollisuutensa perustella päätöksensä, jolla valittaja on otettu asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden, yhteisöjen ja elinten luetteloon.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan tulkinnassa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa kohdistuu lähinnä valituksenalaisen tuomion 61–67 sekä 69 ja 70 kohtaan.
Valittaja riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa tekemän arvioinnin, joka koskee asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan ilmaisua ”jäädytetään” ja jonka perusteella kyseinen tuomioistuin päätteli, että neuvostolla ei ollut harkintavaltaa. Valittajan mukaan ilmaisun ”joista on – – todettu” käyttäminen 2 kohdan toisessa virkkeessä määrittelee aiemmin käytettyä ilmaisua ”sisältyvät” ja osoittaa, että neuvoston on tarkoitettu käyttävän arviointi- ja tunnistustoimenpiteitä sen määrittämiseksi, onko toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen omaisuus jäädytettävä. Lisäksi tämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmä on ristiriidassa valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdan kanssa, joissa kyseinen tuomioistuin toteaa, että neuvoston on arvioitava, täyttyvätkö asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan soveltamisen edellytykset, ja näin on myös silloin, kun on kyse tytäryhtiöistä, jotka ovat kokonaisuudessaan sellaisten yhteisöjen omistuksessa, joiden on todettu osallistuvan ydinaseiden levittämiseen.
Valittajan mukaan asetuksessa N:o 423/2007 on otettu käyttöön sen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden, yhteisöjen ja elinten luetteloon merkitsemisen osalta yksilöllinen lähestymistapa, johon perustuu se velvollisuus, jonka mukaan jokaisen yhteisön merkitseminen luetteloon on perusteltava erikseen ja joka käy ilmi asetuksen 15 artiklan 3 kohdasta, jossa säädetään, että neuvoston on perusteltava, miksi se katsoo luetteloon ottamisen edellytysten täyttyvän tietyn yhteisön kohdalla.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio kiistävät tämän tulkinnan.
Unionin tuomioistuimen arviointi
Asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetään, että ”kaikki liitteessä V luetelluille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa olevat varat – – jäädytetään” ja että ”liitteeseen V sisältyvät luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet, jotka eivät kuulu liitteen IV soveltamisalaan ja joista on yhteisen kannan 2007/140/YUTP 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti todettu, että ne – – ovat a tai b alakohdassa tarkoitetun henkilön, yhteisön tai elimen[, joka on mukana ydinaseiden levittämisessä, osallistuu siihen suoraan tai tukee sitä,] omistuksessa tai määräysvallassa olevia oikeushenkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, mukaan lukien laittomin keinoin”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti (ks. analogisesti asia
292/83, Merck, tuomio 17.11.1983, Kok., s. 3781
, 12 kohta ja asia
C-480/08, Teixeira, tuomio 23.2.2010, Kok., s. I-1107
, 48 kohta) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan tulkinnassa huomioon kyseisen säännöksen sanamuodon ja asiayhteyden sekä sen lainsäädännön tarkoituksen, jonka osa säännös on.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa tulkitessaan, että tässä säännöksessä asetettiin neuvostolle velvollisuus jäädyttää sellaisen yhteisön, jonka on todettu osallistuvan mainitun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan a tai b alakohdassa tarkoitettuun ydinaseiden levittämiseen, ”omistuksessa tai määräysvallassa” olevan yhteisön varat, ja tällöin neuvosto arvioi tapauskohtaisesti sen, onko kyseessä oleva yhteisö toisen tahon ”omistuksessa tai määräysvallassa”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti arvioinut valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdassa, että kun otetaan huomioon, että ilmaus ”on todettu” on asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan johdanto-kappaleessa, neuvoston on arvioitava tapauskohtaisesti, onko tietty yhteisö toisen tahon ”omistuksessa tai määräysvallassa”, ottamalla huomioon muun muassa omistusosuus tai määräysvallan ulottuvuus kussakin tapauksessa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös perustellusti korostanut tuomion 63 ja 69 kohdassa, että koska samassa asetuksen N:o 423/2007 säännöksessä käytetään sanamuotoa ”jäädytetään”, varojen jäädyttämistä koskevat toimenpiteet on kohdistettava yhteisöön, jonka neuvosto on todennut olevan sellaisen yhteisön, jonka on todettu itse osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, omistuksessa tai määräysvallassa, eikä näitä toimenpiteitä tarvitse perustaa siihen, että toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa oleva yhteisö itse osallistuu ydinaseiden levittämiseen.
Nämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemät arvioinnit eivät ole keskenään ristiriitaisia, koska ensimmäisellä viitataan velvollisuuteen arvioida tiettyä harkintavaltaa käyttäen, onko asianomainen yhteisö toisen tahon ”omistuksessa tai määräysvallassa”, kun taas toisessa on kyse velvollisuudesta jäädyttää tällaisen yhteisön varat tutkimatta sitä, osallistuuko se itse ydinaseiden levittämiseen.
Siitä seikasta, että neuvostolla on harkintavaltaa sen suhteen, onko yhteisö toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa, ei voida näissä olosuhteissa päätellä, että neuvostolla olisi siitä päättämiseksi, jäädytetäänkö tällaisen yhteisön varat, harkintavaltaa arvioida myös sitä, osallistuuko se ydinaseiden levittämiseen.
Tällaisen harkintavallan olemassaoloa tukevaa päätelmää ei voida myöskään tehdä asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta perusteluvelvollisuudesta. Ne yksityiskohtaiset perustelut, jotka neuvoston on annettava, liittyvät nimittäin siihen, miksi asianomaiset henkilöt, yhteisöt ja elimet on merkitty kyseiseen luetteloon, eli ne koskevat tapauskohtaisesti joko näiden tahojen osallistumista Iranin islamilaisen tasavallan ydinenergia-alan toimintaan tai – kun on kyse toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa olevista yhteisöistä – niitä perusteita, joiden nojalla neuvosto on päätellyt, että edellytys siitä, että yhteisö on toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa, täyttyy.
Edellä esitetyn perusteella valituksen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa ei ole perusteltu, ja se on näin ollen hylättävä.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste, jotka perustuvat suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut suhteellisuusperiaatetta, kun se on tulkinnut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa siten, että siinä ei anneta neuvostolle harkintavaltaa sen määrittämisessä, täyttääkö tytäryhtiö tässä säännöksessä asetetut kriteerit. Toisella valitusperusteella valittaja väittää, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että asetuksen 7 artiklan 2 kohdan d alakohta on velvoittava, tällä säännöksellä loukataan sellaisenaan suhteellisuusperiaatetta ja että kyseisen tuomioistuimen on tämän vuoksi todettava EY 241 artiklan mukaisesti, ettei säännöstä voida soveltaa tässä tapauksessa, minkä vuoksi riidanalaiselta päätökseltä katoaa oikeudellinen perusta. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste kohdistuvat lähinnä valituksenalaisen tuomion 75, 76, 99, 102 ja 103 kohtaan sekä 107–110 kohtaan.
Valittaja arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perusteluja siltä osin kuin kyseinen tuomioistuin ei ole ottanut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan tulkinnassa huomioon turvallisuusneuvoston päätöslauselmia. Valittaja tuo esiin näiden päätöslauselmien ja asetuksen välisen yhteyden, joka johtuu erityisesti kyseisen asetuksen johdanto-osan ensimmäisestä, toisesta, viidennestä ja kuudennesta perustelukappaleesta sekä yhteisen kannan 2007/140 johdanto-osan perustelukappaleista. Lisäksi päätöslauselmalla 1803 (2008) on erityisen suuri merkitys asetuksen 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan tulkinnassa, vaikka tämä päätöslauselma on hyväksytty myöhemmin kuin asetus N:o 423/2007. Se, että turvallisuusneuvosto ei ole kohdistanut varojen jäädyttämistä koskevia toimenpiteitä valittajaan vaan on kyseisen päätöslauselman 10 kohdassa kehottanut valtioita ”tarkkailuun”, osoittaa nimittäin valittajan mukaan sen, että varojen jäädyttämistä kevyemmät toimenpiteet voivat olla tehokkaita niiden tavoitteiden saavuttamiseksi, joihin turvallisuusneuvoston päätöslauselmilla pyritään.
Valittaja katsoo lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 103 kohdan viimeisessä virkkeessä todetulla tavalla, että sellaisen yhteisön, jonka on todettu osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varojen jäädyttäminen oli tarpeellista ensin mainittuun yhteisöön kohdistettujen toimenpiteiden tehokkuuden varmistamiseksi ja sen takaamiseksi, ettei mainittuja toimenpiteitä kierretä, ja tähän soveltuvaa. Valittajan mukaan jo asetuksen N:o 423/2007 5 artiklan 1 kohdassa, 7 artiklan 3 ja 4 kohdassa, 13 artiklassa ja 16 artiklassa säädetään tehokkaista toimenpiteistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti hylännyt valittajan ehdottamat vaihtoehtoiset toimenpiteet sillä perusteella, että ne eivät olisi olleet omiaan estämään mahdollisia liiketoimia, jotka olisivat ristiriidassa toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden kanssa. Kun on kyse jälkikäteisistä vaihtoehtoisista toimenpiteistä, olisi joka tapauksessa ollut mahdollista päättää tytäryhtiön ottamisesta luetteloon vasta sen jälkeen, kun kyseisiä toimenpiteitä olisi käytetty. Tekemällä tällaisen ratkaisun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan ottanut suhteellisuusperiaatteen huomioon vääristyneellä tavalla ja kääntänyt todistustaakan, kun se on vaatinut, että kantajan oli näytettävä vaihtoehtoisten toimenpiteiden olevan varmasti tehokkaita.
Lisäksi valittajan mukaan se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa kategorisesti hylännyt sen väitteet, jotka perustuivat vaihtoehtoisten toimenpiteiden tehokkuuteen, on selvästi epäasianmukaista, kun otetaan huomioon, miten vakavasti varojen jäädyttäminen loukkaa valittajan perusoikeuksia.
Valittaja toteaa, että Bank Melli Iranin 20 tytäryhtiöstä vain kaksi on mainittu riidanalaisessa päätöksessä. Se on lisäksi esittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toisen esimerkin, joka mainitaan valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa ja josta käy ilmi, että neuvosto on merkinnyt kyseiseen luetteloon erään emoyhtiön mutta ei yhtään sen kuudesta tytäryhtiöstä. Valittaja päättelee tästä, että joko neuvostolla on harkintavaltaa asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan soveltamisessa, kuten valittaja väittää, tai tästä käytännöstä käy ilmi, että se velvollisuus, jonka mukaan kaikki tytäryhtiöt on merkittävä luetteloon, on luonteeltaan suhteeton.
Valittaja päättelee näin ollen, että neuvostolla on harkintavaltaa ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on tulkinnut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa siten, että se on velvoittava. Joka tapauksessa 7 artiklan 2 kohdan d alakohta on epäselvä. Oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, jossa johdetun oikeuden säännöstä voidaan tulkita useammalla kuin yhdellä tavalla, etusija on annettava tulkinnalle, jonka ansiosta säännös on perussopimuksen mukainen. Käsiteltävässä asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole tulkinnut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa siten, että neuvostolla olisi harkintavaltaa.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä arvioidessaan kyseisen toimenpiteen oikeasuhteisuutta.
Unionin tuomioistuimen arviointi
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, ja se edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin oikeuden säännöksessä säädettyjen keinojen avulla ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi (asia
C-491/01, British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomio 10.12.2002, Kok., s. I-11453
, 122 kohta; yhdistetyt asiat
C-453/03, C-11/04, C-12/04 ja C-194/04, ABNA ym., tuomio 6.12.2005, Kok., s. I-10423
, 68 kohta sekä asia
C-58/08, Vodafone ym., tuomio 8.6.2010, Kok., I-4999
, 51 kohta).
Valittaja ei kyseenalaista sen päämäärän legitiimisyyttä, joka on Iranissa tapahtuvan ydinaseiden levittämisen estäminen kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden ylläpitämiseksi, mutta sen mukaan on kyseenalaista, onko toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varojen jäädyttäminen tarpeellinen ja tähän soveltuva keino. Valittaja moittii ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon turvallisuusneuvoston päätöslauselmia, kun se on tulkinnut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohtaa.
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että turvallisuusneuvoston päätöslauselmat sekä neuvoston yhteiset kannat ja asetukset kuuluvat erillisiin oikeusjärjestyksiin. Yhtäältä Yhdistyneissä Kansakunnissa ja toisaalta unionissa toimia antavat nimittäin elimet, joilla on itsenäinen toimivalta, joka on annettu niille niiden peruskirjoissa eli perussopimuksissa, joilla ne luotiin (asia
C-548/09 P, Bank Melli Iran v. neuvosto, tuomio 16.11.2011, Kok., s. I-11381, 100
ja 102 kohta).
Edellä mainitun, asiassa Bank Melli Iran vastaan neuvosto annetun tuomion 103 kohdassa unionin tuomioistuin on muistuttanut, että kun on kyse yhteisön toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on panna täytäntöön yhteisessä kannassa tarkoitettu turvallisuusneuvoston päätöslauselma, yhteisön on otettava näiden toimenpiteiden laatimisen yhteydessä asianmukaisella tavalla huomioon kyseessä olevan päätöslauselman sanamuoto ja tavoitteet. Samoin turvallisuusneuvoston päätöslauselman sanamuoto ja tarkoitus on otettava huomioon tulkittaessa asetusta, jolla se on tarkoitus panna täytäntöön (em. asia Bank Melli Iran v. neuvosto, tuomion 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon päätöslauselman 1737 (2006), koska se on todennut valituksenalaisen tuomion 6 kohdassa, että kyseinen päätöslauselma on pantu täytäntöön asetuksella N:o 423/2007, jonka sisältö vastaa pääasiallisesti yhteistä kantaa 2007/140. Valittaja ei ole näyttänyt, miltä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi voinut päätyä erilaiseen lopputulokseen toisen tahon omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varojen jäädyttämisen tarpeellisuuden suhteen. On nimittäin todettava, että päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että Iranin islamilaisen tasavallan ydinenergia-alan toimiin osallistuvien henkilöiden tai yhteisöjen omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varat on jäädytettävä.
Päätöslauselmassa 1803 (2008) ei puolestaan velvoiteta jäsenvaltioita tiettyihin toimenpiteisiin vaan siinä kehotetaan niitä tarkkailemaan alueelleen sijoittuneiden rahoituslaitosten Bank Melli Iranin kanssa harjoittamaa toimintaa sen estämiseksi, että toiminnalla edistettäisiin ydinaseiden levittämistä (ks. vastaavasti em. asia Bank Melli Iran v. neuvosto, tuomion 107 kohta). Tästä kehotuksesta ei voida päätellä, että Bank Melli Iranin omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varojen jäädyttäminen ei olisi tarpeellista.
Näissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että jos sellaisen yhteisön varat jäädytetään, jonka on todettu osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, on olemassa huomattava vaara siitä, että mainittu yhteisö ryhtyy sitä koskevista toimenpiteistä aiheutuvien vaikutusten kiertämiseksi painostamaan omistuksessaan tai määräysvallassaan olevia yhteisöjä, ja että näiden yhteisöjen varojen jäädyttäminen on tarpeellista toteutettujen toimenpiteiden tehokkuuden varmistamiseksi ja sen takaamiseksi, ettei mainittuja toimenpiteitä kierretä, sekä tähän soveltuvaa.
Kun toiseksi tarkastellaan vaihtoehtoisia toimenpiteitä, joihin valittaja vetosi, on heti aluksi todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa jättänyt tutkimatta ne toimenpiteet, joissa oli kyse riippumattoman valtuutetun hoitamasta liiketoimien ennakkohyväksynnästä ja -valvonnasta sekä täydellisestä kiellosta suorittaa liiketoimia Iranin islamilaisen tasavallan kanssa ja joihin vedottiin ensimmäistä kertaa suullisessa käsittelyssä, koska niihin vedottiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ja 76 a artiklan 3 kohdan vastaisesti. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa, että väitettä, joka perustui siihen, että riidanalaisen päätöksen hyväksymisajankohtana voimassa olleet seuranta- ja valvontatoimenpiteet olivat luonteeltaan riittäviä suhteessa kyseisen tuomion 103 kohdassa mainittuun vaaraan, ei ollut näytetty toteen, mikä merkitsee siten sitä, että näyttöä ei ole, ja tämän valvonta ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä valitusasian yhteydessä. Valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa tarkoitettujen jälkikäteisten toimenpiteiden tehokkuutta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on punninnut arvioimalla tosiseikkoja, eikä tosiseikkojen arvioinnin valvonta ole myöskään unionin tuomioistuimen tehtävä valitusasian yhteydessä.
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt seikat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa tekemää päätelmää, jonka mukaan valittajan ehdottamat vaihtoehtoiset toimenpiteet eivät soveltuneet tavoiteltavan päämäärän saavuttamiseen, ei voida kyseenalaistaa.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on samaten voinut valituksenalaisen tuomion 111 ja 112 kohdassa esitetyillä perusteilla päätellä oikeudellista virhettä tekemättä, että kun otetaan huomioon, että kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyminen on ensisijaisen tärkeää, varojen jäädyttämisestä aiheutuvat rajoitukset elinkeinovapauteen ja pankin omaisuudensuojaan eivät olleet kohtuuttomia suhteessa tavoiteltuihin päämääriin.
Valittaja vetoaa kolmanneksi siihen, että neuvoston käytäntönä ei ole jäädyttää kaikkien sellaisten yhteisöjen, joiden on todettu osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen varoja. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi
—
valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että neuvosto on voinut perustellusti jättää soveltamatta asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa sellaisiin yhteisöihin, joiden se ei katsonut täyttävän tämän säännöksen soveltamisedellytyksiä
—
kyseisen tuomion 74 kohdassa, että kaikissa tapauksissa ei ole mahdollista tunnistaa kaikkia sellaisen yhteisön, jonka on todettu osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, omistuksessa tai määräysvallassa olevia yhteisöjä
—
kyseisen tuomion 75 kohdassa, että neuvoston mahdollisesti poikkeava käytäntö, olettaen, että se on lainvastainen, ei voi synnyttää asianomaisille yhteisöille perusteltua luottamusta eikä myöskään oikeutta vedota niiden eduksi lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta toista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei myöskään tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa, että yhteisön toimien tulkintaan liittyvällä oikeuskäytännöllä, johon valittaja vetoaa ja joka on mainittu tämän tuomion 50 kohdassa, ei ollut merkitystä, koska asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan tulkinnasta ei ollut epäselvyyttä.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole loukannut suhteellisuusperiaatetta, kun se on tulkinnut asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa ja valvonut tämän säännöksen soveltamista valittajaan. Näin ollen valituksen ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja toinen valitusperuste eivät ole perusteltuja, ja ne on näin ollen hylättävä.
Kolmas valitusperuste, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen siinä arvioinnissa, jonka mukaan valittaja on emoyhtiönsä omistuksessa tai määräysvallassa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja arvostelee valituksenalaisen tuomion 119–129 kohtaa. Valittajan mukaan se kriteeri, joka on otettava huomioon, esitetään valituksenalaisen tuomion 121 kohdassa, jonka mukaan on tutkittava, voiko kantaja joutua ”sen vuoksi, että se on [Bank Melli Iranin] omistuksessa, huomattavalla todennäköisyydellä kiertämään sen emoyhteisöä vastaan toteutettujen toimenpiteiden vaikutuksia”.
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaa voidaan vain poikkeuksellisissa olosuhteissa jättää soveltamatta tytäryhtiöön, joka on kokonaisuudessaan sellaisen yhteisön omistuksessa, jonka katsotaan osallistuvan ydinaseiden levittämiseen.
Valittaja vetoaa myös siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ottanut epäasianmukaisella tavalla huomioon kilpailuoikeuden alan ennakkotapauksia. Valittaja väittää, että kilpailuoikeudessa käytetty olettama on kumottavissa. Lisäksi on niin, että vaikka kilpailuoikeudessa asianomaisilla yhtiöillä on oikeus esittää komissiolle huomautuksia, tällaista mahdollisuutta ei ole ollut käsiteltävässä asiassa, kun valittaja on merkitty luetteloon ilman, että sillä on ollut mahdollisuutta kiistää neuvoston kantaa.
Valittaja väittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen soveltaessaan valituksenalaisen tuomion 121 kohdassa esitettyä kriteeriä valittajaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toimi virheellisesti erityisesti, koska se antoi liian suuren painoarvon sille, että emoyhtiöllä on oikeus nimittää Melli Bankin johtajat. Melli Bank viittaa tässä yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetun kannekirjelmän 17 kohdassa esittämiinsä lukuisiin seikkoihin sekä sen liiketoimintaan kohdistuviin rajoituksiin ja toteaa näiden perusteella, ettei sen varojen jäädyttämisen kaltainen toimenpide ollut tarpeellinen.
Valittajan mukaan riidanalaisessa päätöksessä ja valituksenalaisessa tuomiossa on lähtökohtana, että valittaja tulee menettelemään lainvastaisesti, mistä syystä niillä loukataan syyttömyysolettaman periaatetta, koska varojen jäädyttämistä voidaan verrata rikosoikeudelliseen seuraamukseen.
Komissio korostaa, että myöskään tällä valitusperusteella valittaja ei ole näyttänyt, millä tavoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perusteluja sen mukaan rasittaa oikeudellinen virhe. Lisäksi valittaja on riitauttanut tosiseikkoja ja todisteita koskevan arvioinnin.
Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio kyseenalaistavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 121 kohdassa esittämän kriteerin. Niiden mukaan asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohtaan sisältyy vaihtoehtoinen edellytys, joten jos valittajan todetaan olevan kokonaisuudessaan Bank Melli Iranin omistuksessa, ei ole tarpeen enää näyttää, että se on myös tämän määräysvallassa. Komission mukaan niitä erilaisia seikkoja, joita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on käyttänyt tällaisen määräysvallan olemassaolon arvioimiseksi, on pidettävä ”ennemminkin näkökohtina, jotka osoittavat” 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan ”tarkoituksen (ratio legis)”.
Yhdistynyt kuningaskunta toteaa kuitenkin, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käyttämä kriteeri hyväksyttäisiinkin, valittaja ei ole näyttänyt, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tehnyt päättelyssään oikeudellisen virheen.
Siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on käyttänyt kilpailuoikeuteen perustuvia kriteereitä, neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio toteavat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ainoastaan ottanut vaikutteita näistä kriteereistä.
Kyseiset toimielimet ja jäsenvaltiot muistuttavat, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan varojen jäädyttäminen on turvaamistoimi eikä seuraamus.
Unionin tuomioistuimen arviointi
Asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetään sellaisten yhteisöjen varojen jäädyttämisestä, joiden on todettu olevan sellaisten yhteisöjen omistuksessa tai määräysvallassa, joiden on todettu asetuksen 7 artiklan 2 kohdan a tai b alakohdan tarkoittamalla tavalla olevan itse mukana ydinaseiden levittämisessä, osallistuvan siihen suoraan tai tukevan sitä. Tätä säännöstä on tulkittava ottamalla huomioon päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohta, jossa säädetään sellaisten yhteisöjen varojen jäädyttämisestä, jotka ovat sellaisten henkilöiden tai yhteisöjen omistuksessa tai määräysvallassa, joiden katsotaan osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, olevan suorassa yhteydessä siihen tai antavan tukea sille.
Asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetään kahdesta vaihtoehtoisesta kriteeristä eli omistuksesta ja määräysvallasta. Riidanalaisesta päätöksestä ja neuvoston ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suullisessa istunnossa esittämistä huomautuksista, sellaisina kuin ne on esitetty valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa, käy ilmi, että valittajan varat on jäädytetty sillä perusteella, että se on Bank Melli Iranin ”omistuksessa” oleva yhteisö. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten perustellusti rajoittanut valvontansa sen tarkistamiseen, onko Melli Bank Bank Melli Iranin omistuksessa.
Valittaja ei kiistä sitä, että se on kokonaisuudessaan Bank Melli Iranin omistuksessa. Se katsoo kuitenkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla tutkinut, että valittaja voisi joutua sen vuoksi, että se on Bank Melli Iranin omistuksessa, huomattavalla todennäköisyydellä kiertämään sen emoyhtiötä vastaan toteutettujen toimenpiteiden vaikutuksia, ja viittaa siten valituksenalaisen tuomion 121 kohdan ensimmäiseen virkkeeseen.
Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan, kun sitä tulkitaan päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohdan valossa, sanamuoto on selvä ja vaikka valittaja ei ollut kiistänyt sitä, että se on kokonaisuudessaan Bank Melli Iranin omistuksessa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut tarpeelliseksi tutkia asiaa laajemmin.
Näin tehdessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole soveltanut unionin oikeutta oikein. Kun yhteisö nimittäin on kokonaisuudessaan sellaisen yhteisön omistuksessa, jonka katsotaan osallistuvan ydinaseiden levittämiseen, asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettu omistusta koskeva edellytys täyttyy.
Tästä oikeudellisesta virheestä ei kuitenkaan seuraa valituksenalaisen tuomion kumoamista, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on joka tapauksessa hylännyt valittajan kanneperusteen.
Valittajan väitteiden vastaisesti sillä toimenpiteellä, joka valittajaan on kohdistettu sen seurauksena, että se on kokonaisuudessaan Bank Melli Iranin omistuksessa, ei loukata syyttömyysolettamaa. Varojen jäädyttäminen asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan perusteella nimittäin nimenomaan ei liity valittajan kaltaisen yhteisön itsenäiseen toimintaan eikä siis edellytä, että valittaja olisi toiminut asetuksen säädösten vastaisesti.
Näin ollen kolmas valitusperuste ei ole perusteltu.
Neljäs valitusperuste, joka perustuu puutteellisiin perusteluihin
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyn valituksenalaisen tuomion 143–151 kohdassa. Se muistuttaa, että tietylle taholle vastaisen toimen perustelut on annettava asianomaiselle tiedoksi samanaikaisesti tämän toimen kanssa, ja toteaa, että tässä tapauksessa riidanalainen päätös ei sisältänyt mitään sellaisia ”yksityiskohtaisia perusteluja”, joita edellytetään asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa. Vastauskirjelmässään valittaja toteaa, että kyseinen päätös olisi pitänyt antaa sille tiedoksi.
Ensinnäkin valittajan mukaan ei ollut riittävää, että neuvosto on maininnut riidanalaisessa päätöksessä, että se on tehty asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti, koska kyseisessä säännöksessä säädetään useista tilanteista, joiden perusteella neuvosto olisi voinut merkitä valittajan kyseessä olevaan luetteloon.
Toiseksi neuvosto ei ole valittajan mukaan esittänyt mitään perustelua sille, miksi se on katsonut, että valittaja voi huomattavalla todennäköisyydellä joutua kiertämään niitä vaikutuksia, jotka aiheutuvat sen emoyhtiön merkitsemisestä tähän luetteloon.
Kolmanneksi valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan neuvosto oli implisiittisesti katsonut, että valittaja oli emoyhtiönsä omistuksessa 7 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ja jonka mukaan se oli tällä perusteella merkitty mainittuun luetteloon, on hätiköity eikä seuraa millään tavalla riidanalaisen päätöksen sanamuodosta.
Neljänneksi valittaja väittää, ettei se, että riidanalaisesta päätöksestä voi nostaa kanteen, poista sitä seikkaa, että neuvosto ei ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan tässä päätöksessä.
Viidenneksi valittaja huomauttaa, että se on ryhtynyt kirjeenvaihtoon neuvoston kanssa sen selvittämiseksi, millä perusteilla se on merkitty mainittuun luetteloon ja sen varat on jäädytetty, mutta neuvosto on kieltäytynyt luovuttamasta valittajalle sitä koskevia asiakirjoja.
Neuvosto, Ranskan tasavalta ja komissio toteavat, että valitusperustetta, joka perustuu siihen, että riidanalaista päätöstä ei ole annettu tiedoksi, ei voida ottaa tutkittavaksi.
Komissio toteaa, että valittaja ei riitauta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa esittämää periaatetta, jonka mukaan neuvoston perusteluvelvollisuus kohdistuu päätöksen oikeudellisen perustan osoittamisen lisäksi sen osoittamiseen, onko asianomainen yhteisö sellaisen yhteisön omistuksessa tai määräysvallassa, jonka on todettu osallistuvan asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan a tai b alakohdassa tarkoitetulla tavalla ydinaseiden levittämiseen.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio toteavat tästä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, kun se on todennut, että riidanalainen päätös oli perusteltu riittävällä tavalla. Melli Bank on erityisesti mainittu riidanalaisen päätöksen liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevassa 4 kohdassa, minkä johdosta valittaja on voinut saada tiedon siitä, että sen varat oli jäädytetty, koska se on Bank Melli Iranin tytäryhtiö.
Unionin tuomioistuimen arviointi
Aivan aluksi on hylättävä valitusperuste, joka perustuu siihen, että riidanalaista päätöstä ei ole annettu tiedoksi. Kuten julkisasiamies nimittäin toteaa ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa, tätä perustetta ei ole esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on valitusasioissa lähtökohtaisesti toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista (asia C-544/09 P, Saksa v. komissio, tuomio 15.9.2011, 63 kohta).
Perusteluvelvollisuuden osalta valittaja ei riitauta periaatetta, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tuonut esiin valituksenalaisen tuomion 143–145 kohdassa ja jonka mukaan tätä velvollisuutta on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Valittaja väittää kuitenkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat riittäviä ja sen asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun velvollisuuden mukaisia, jonka mukaan päätös on perusteltava yksityiskohtaisesti.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa, että neuvosto oli ilmoittanut sekä riidanalaisen päätöksen otsikossa että päätöksen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa sen oikeudellisen perustan, jonka perusteella päätös oli tehty, eli asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan sekä kyseisen päätöksen liitteeseen sisältyvässä taulukossa B olevassa 4 kohdassa sen seikan, että Bank Melli Iran osallistui ydinaseiden levittämiseen ja että valittaja oli yksi kyseisen yhtiön konttoreista ja tytäryhtiöistä.
Sen vastaisesti, mitä valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, että riidanalaiseen päätökseen ei ollut tarpeen tehdä sellaista tarkennusta, jonka mukaan päätös on kantajaa koskevilta osin tehty mainitun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan perusteella, koska päätöksessä mainitaan Bank Melli Iranin konttorit ja tytäryhtiöt.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 148 kohdassa, että kun otetaan huomioon sen esille tuoma perusteluvelvollisuutta koskeva oikeuskäytäntö, on ollut riittävää mainita se seikka – josta valittaja on välttämättä ollut tietoinen ja jota ei ole kiistetty –, että valittaja on Bank Melli Iranin tytäryhtiö.
Valittajan kanteen nostamisen mahdollisuutta koskeva väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei nimittäin ole tuomion 151 kohdassa ainoastaan todennut, että valittaja oli voinut nostaa kanteen, vaan se on eritellyt asiassa T-246/08 toimitetun kannekirjelmän sisältöä sen päätelmänsä tueksi, jonka mukaan perustelut olivat riittäviä; tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että valittaja oli kanteen nostamisen ajankohtana tietoinen varojensa jäädyttämisen ja sen seikan välisestä yhteydestä, että valittajan emoyhteisön eli Bank Melli Iranin väitettiin osallistuvan ydinaseiden levittämiseen.
Väitteellä, jonka mukaan neuvosto ei ole antanut asiakirjoja tiedoksi, ei ole merkitystä sen valitusperusteen tutkimisessa, joka perustuu riidanalaista päätöstä koskevan perusteluvelvollisuuden rikkomiseen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on oikeudellista virhettä tekemättä todennut, että kyseisen päätöksen perustelut olivat riittävät, kun otetaan huomioon asiaan liittyvä oikeuskäytäntö.
Tästä seuraa, että neljäs valitusperuste on hylättävä.
Koska mitään valittajan esittämistä valitusperusteista ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklassa todetaan, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 118 artiklan nojalla muutoksenhakumenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on hävinnyt asian ja neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Melli Bank plc velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.