CELEX: 62011FJ0086
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Invalidumo pensija
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penkta pastraipa
Atsisakymas pripažinti invalidumo profesinę kilmę

Šiuo ieškiniu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2011 m. rugsėjo 8 d., R. McCoy siekia, kad būtų panaikintas 2010 m.
rugsėjo 10 d. Europos Sąjungos regionų komiteto sprendimas, nes juo atsisakoma pripažinti ieškovo ligos, lėmusios jo invalidumą,
profesinę kilmę, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai)
78 straipsnio penktą pastraipą, taip pat priteisti iš Regionų komiteto 10 000 EUR neturtinei žalai, kurią ieškovas teigia
patyręs, atlyginti ir padengti visas jo išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra.

Teisinis pagrindas
Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnyje nustatyta:
„Pareigūnas, kuriam Invalidumo komisija nusprendžia taikyti 78 straipsnio nuostatas, iš karto atsistatydina paskutinę mėnesio,
kurį paskyrimų tarnyba jį pripažįsta darbuotoju, nuolat negalinčiu eiti savo pareigų, dieną.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalyje nurodyta:
„Paskyrimų tarnyba gali kreiptis į Invalidumo komitetą dėl bet kurio pareigūno, kurio bendra laikinojo nedarbingumo atostogų
trukmė per bet kurį trejų metų laikotarpį viršija 12 mėnesių.“
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį:
„1. Nuo tarnybos pradžios pareigūnas yra apdraudžiamas profesinės ligos ir nelaimingų atsitikimų draudimu pagal taisykles,
priimtas [Europos Sąjungos institucijų] bendru sutarimu pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu. <…>
2. Mokėtinos išmokos yra tokios:
<...>
b) Visiškos negalios [Visiško nuolatinio invalidumo] atveju:
Pareigūnui išmokama vienkartinė išmoka, sudaranti jo penkias [aštuonias] metines bazines algas, apskaičiuotas pagal mėnesinį
atlyginimą, gautą paskutinius 12 mėnesių iki nelaimingo atsitikimo.
c) Dalinio nuolatinio invalidumo atveju:
Pareigūnui išmokama b pastraipoje [punkte] nurodytos išmokos dalis, apskaičiuota pagal 1 dalyje pateiktose taisyklėse nurodytą
skaičiavimo metodą.
Pagal šias taisykles vietoj pirmiau nurodytų išmokų gali būti mokamas anuitetas.
Pirmiau nurodytos išmokos gali būti išmokamos kartu su 3 skyriuje numatytomis išmokomis.
3. Pagal 1 dalyje numatytas taisykles nustatyta tvarka padengiamos: medicininės, farmacinės, ligoninės, chirurginės pagalbos,
protezavimo, radiografijos, masažo, ortopedijos, klinikinės bei transporto ir visos kitos panašios išlaidos, atsiradusios
dėl nelaimingo atsitikimo arba profesinės ligos.
Kompensuojama tik tada, kai pareigūnui pagal 72 straipsnį išmokėta suma padengia ne visas jo išlaidas.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnyje nustatyta:
„Jei dėl visiško nuolatinio invalidumo pareigūnas negali atlikti savo pareigų grupę ir postą atitinkančių pareigų, jis turi
teisę gauti invalidumo pašalpą VIII priedo 13–16 straipsniuose numatyta tvarka.
<...>
Invalidumo pašalpa lygi 70 % pareigūno paskutinio bazinio darbo užmokesčio. Tačiau ji negali būti mažesnė, negu minimalus
gyvenimo lygis.
Invalidumo pašalpa kaupiama mokant įmokas [mokama iš įmokų] pagal pensijų sistemą ir apskaičiuojama pagal tos pašalpos dydį.
Jeigu invalidumas atsirado pareigūnui atliekant savo pareigas [dėl nelaimingo atsitikimo, įvykusio atliekant pareigas arba
dėl šių pareigų atlikimo], dėl profesinės ligos, dėl veiksmų visuomenės labui ar rizikuojant gyvybe gelbstint kitą žmogų arba
dėl su minėtais dalykais susijusių priežasčių, invalidumo pašalpa negali būti mažesnė negu 120 % minimalaus gyvenimo lygio.
Be to, tokiais atvejais visa įmokų pagal pensijų sistemą suma mokama iš institucijos ar [Pareigūnų tarnybos nuostatų] 1b [1a] straipsnyje
minėtos įstaigos biudžeto.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 7 straipsnyje numatyta:
„Invalidumo komitetą sudaro trys gydytojai:
–        vieną [pirmąjį] skiria pareigūno institucija,
–        vieną [antrąjį] skiria pareigūnas ir
–        vieną [trečiąjį] bendru sutarimu skiria abu pirmiau nurodyti gydytojai.
Jei pareigūnas nepaskiria gydytojo, jį paskiria [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismo pirmininkas.
Jei per du mėnesius nuo antrojo gydytojo paskyrimo nesutariama dėl trečiojo gydytojo paskyrimo, trečiąjį gydytoją vienos iš
suinteresuotųjų šalių prašymu paskiria [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismo primininkas.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 8 straipsnyje nustatyta:
„Išlaidas, atsiradusias Invalidumo komiteto darbo metu, atlygina atitinkamo pareigūno institucija.
Jei atitinkamo pareigūno paskirto gydytojo gyvenamoji vieta yra kitur nei pareigūno darbo vieta, pareigūnas padengia papildomas
[su šiuo paskyrimu susijusias] išlaidas, išskyrus kelionės pirmąja klase išlaidas, kurias apmoka institucija.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 9 straipsnyje nurodyta:
„Pareigūnas Invalidumo komitetui gali pateikti visas savo asmeninio gydytojo ar bet kurių medikų, su kuriais yra konsultavęsis,
išvadas ir pažymas.
Apie Invalidumo komiteto išvadas informuojama paskyrimų tarnyba ir atitinkamas pareigūnas.
Komiteto posėdžiai yra slapti.“
Bendrųjų draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir profesinių ligų taisyklių (toliau – Draudimo taisyklės), nurodytų Pareigūnų
tarnybos nuostatų 73 straipsnio 1 dalyje, 3 straipsnyje „Profesinės ligos“ nustatyta:
„1. Ligos, įtrauktos į 2003 m. rugsėjo 19 d. [Europos] Komisijos rekomendacijos [2003/670/EB] [(OL L 238, p. 28)] priedo „Europos
profesinių ligų sąrašą“ ir kitus jos priedus, profesinėmis ligomis laikomos tokiu mastu, kokiu apdraustasis yra neapsaugotas
nuo rizikos jomis susirgti tarnybos [Europos Sąjungoje] metu.
2. Bet kokia į 1 dalyje nurodytą sąrašą neįtraukta liga ar anksčiau buvusios ligos pablogėjimas taip pat laikomi profesine
liga, jei yra pakankamai nustatyta, kad šia liga apdraustasis susirgo arba ankstesnė liga tapo sunkesnė jam atliekant tarnybą
[Europos Sąjungoje] arba yra su ja susijusios [jam atliekant pareigas Europos Sąjungos tarnyboje arba dėl tokių pareigų atlikimo].“
Draudimo taisyklių 16 straipsnyje „Pareiškimas dėl profesinės ligos“ nustatyta:
„1. Apdraustieji, prašantys, kad [Draudimo taisyklės] būtų taikomos dėl profesinės ligos, institucijos, kuriai jie priklauso,
administracijai per pagrįstą laikotarpį nuo ligos pradžios ar dienos, kai ji buvo diagnozuota pirmą kartą, pateikia pareiškimą.
<...>
Pareiškime išdėstomas ligos pobūdis, prie jo pridedamos medicininės pažymos ar kiti patvirtinamieji dokumentai.
Jei profesinė liga patvirtinama, 73 straipsnio 2 dalyje numatyta išmoka apskaičiuojama pagal mėnesinį atlyginimą, gautą paskutinius
12 mėnesių iki tos dienos, kai liga buvo nustatyta pirmą kartą, arba, kai tai neįmanoma, iki dienos, kai apdraustasis pirmą
kartą pasijuto nedarbingas dėl ligos, arba, kai tai neįmanoma, iki pareiškimo pateikimo dienos.
Institucijose nebedirbančiam apdraustajam išmokos apskaičiuojamos pagal paskutinių tarnybos metų atlyginimą. Tas atlyginimas
patikslinamas atsižvelgiant į ankstesnėje pastraipoje minimą dieną.
2. Administracija atlieka tyrimą visai būtinai informacijai surinkti, kad galėtų nustatyti ligos pobūdį, ar ji kilo dėl apdraustojo
profesijos ir jos atsiradimo aplinkybes.
<...>
Institucijos paskirtas (‑i) gydytojas (‑ai), susipažinęs (‑ę) su tyrimo ataskaita, paskelbia savo išvadas, kaip numatyta 18 straipsnyje.“
Draudimo taisyklių 18 straipsnyje nustatyta:
„Nelaimingu atsitikimu įvykį pripažįstančius sprendimus, nesvarbu, ar tas įvykis priskirtinas profesinei ar neprofesinei rizikai,
ir su tuo susijusius sprendimus, pripažįstančius profesinį ligos pobūdį ar įvertinančius nuolatinio invalidumo laipsnį, priima
paskyrimų tarnyba 20 straipsnyje nurodyta tvarka:
–        remdamasi institucijų paskirto [(‑ų)] gydytojo (‑ų) išvada
ir
–        kai apdraustasis to prašo, po konsultacijų su 22 straipsnyje nurodyta medicinine komisija.“
Draudimo taisyklių 22 straipsnio, susijusio su medicinine komisija, 3 dalyje nurodyta:
„Medicininė komisija kolektyviai išnagrinėja visus turimus dokumentus, kuriuos ji privalo naudoti vertinimui [kurie jai gali
būti naudingi atliekant vertinimą], o visus sprendimus priima balsų dauguma. <…> Trečias[is] gydytojas atsakingas už sekretoriavimą
ir ataskaitos projekto parengimą. Medicininė komisija gali reikalauti papildomų tyrimų ir konsultuotis su specialistais, kad
užbaigtų bylą [papildytų bylos medžiagą] ar sužinotų savo užduočiai atlikti būtinas [naudingas] nuomones.
Medicininė komisija medicinines išvadas gali pateikti tik dėl faktų, pateiktų jai ištirti arba į kuriuos ji turi atkreipti
dėmesį [dėl faktų, apie kuriuos jai buvo pranešta].
Jei medicininė komisija, kurios darbas apima tik grynai medicininius bylos aspektus, mano, kad ši byla gali sukelti teisinį
ginčą [kad ši byla nagrinėtina teisme], ji pareiškia, kad neturi kompetencijos klausimui nagrinėti.
Baigusi procesinius veiksmus [baigusi darbą], medicininė komisija savo nuomonę pateikia paskyrimų tarnybai skirtoje ataskaitoje.
Remdamasi šia ataskaita, paskyrimų tarnyba apdraustajam ar jo įpėdiniams [teisių perėmėjams] praneša apie savo sprendimą ir
medicininės komisijos išvadas. Apdraustasis ar jo įpėdiniai [teisių perėmėjai] gali paprašyti, kad visa komisijos ataskaita
būtų perduota jų pasirinktam gydytojui arba atsiųsta jiems.“
Draudimo taisyklių 25 straipsnyje „73 straipsnio savarankiškumas“ nustatyta:
„Visiško ar dalinio nuolatinio invalidumo pripažinimas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį ir pagal [Draudimo taisykles]
niekaip nepažeidžia [nelemia] Tarnybos nuostatų 78 straipsnio taikymo, ir atvirkščiai.“

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovas Regionų komitete nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. ėjo finansų kontrolieriaus, o nuo 2003 m. sausio
1 d. – vidaus auditoriaus pareigas.
Eidamas šias pareigas ieškovas nustatė Regionų komiteto biudžeto valdymo pažeidimų. Jis apie tai pirmiausia pranešė Regionų
komiteto administracijai ir generaliniam sekretoriui, o paskui – Europos Parlamento Biudžeto kontrolės komitetui (toliau –
COCOBU), šiame 2003 m. kovo 19 d. perskaitė pranešimą.
Įspėta vieno Parlamento nario ir vieno COCOBU nario Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (toliau – OLAF) atliko tyrimą dėl
pažeidimų, apie kuriuos pranešė ieškovas, ir 2003 m. spalio 8 d. parengė ataskaitą (toliau – OLAF ataskaita). Vykdydama šį
tyrimą OLAF išklausė ieškovą.
OLAF ataskaitoje konstatuojama, kad padaryta įvairių Regionų komiteto biudžeto valdymo pažeidimų, ir rekomenduojama pirmiausia
pradėti drausminę procedūrą, susijusią su kai kuriais darbuotojais, būtent su X ir Y. OLAF taip pat pažymėjo, kad X įspėjo
ieškovą, kad jei šis nesiliaus veikęs taip, tarsi vis dar būtų Regionų komiteto finansų kontrolierius, jis paprašys ieškovo
atžvilgiu pradėti administracinį tyrimą, ir kad ieškovas pajuto augantį savo viršininkų priešiškumą.
OLAF ataskaitos išvadose pabrėžiama, kad ieškovui einant iš pradžių finansų kontrolieriaus, o paskui – vidaus auditoriaus
pareigas Regionų komitetas apskritai mėgino jį „atgrasyti ir destabilizuoti“ ir, regis, nekreipė dėmesio į 1999 m. lapkričio
17 d. Regionų komiteto sprendimo Nr. 294/9 dėl vidaus tyrimų, susijusių su sukčiavimo, korupcijos ir bet kurios kitos neteisėtos
veiklos, kuria pažeidžiami Bendrijų interesai, prevencija, vykdymo sąlygų ir tvarkos 2 straipsnio 3 dalį, pagal kurią „generalinio
sekretoriato pareigūnai ir tarnautojai jokiu būdu negali būti šališkai vertinami ar diskriminuojami dėl to, kad pranešė pirmoje
ir antroje pastraipose nurodytą informaciją“.
2003 m. lapkričio 6 d. ieškovas Regionų komiteto biurui, kaip paskyrimų tarnybai (toliau – paskyrimų tarnyba), pateikė pagalbos
prašymą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį, pirmiausia nurodęs, kad pagal einamas pareigas vykdydamas kontrolę
jis patiria savo viršininkų psichologinį priekabiavimą, spaudimą, yra jų gąsdinamas ir sulaukia grasinimų, kad jo atžvilgiu
bus pradėta drausminė procedūra. Šiuo prašymu ieškovas pageidavo, kad būtų imamasi „tinkamų priemonių, kurios leistų [greitai
nutraukti] išpuolius“, tariamai nukreiptus prieš jį, ir kad būtų pradėtas administracinis tyrimas ir atlyginta žala, kurią
jis teigė patyręs.
2003 m. gruodžio 22 d. COCOBU pateikė pranešimą dėl 2001 finansinių metų Europos Sąjungos bendrojo biudžeto įvykdymo patvirtinimo,
kurio VII skyrius susijęs būtent su Regionų komitetu (toliau – COCOBU pranešimas). Remdamasis pirmiausia OLAF ataskaita, COCOBU
ne tik „pranešė apie oficialias kliūtis, kurias <...> [Regionų] komiteto administracija sudarė finansų kontrolieriui ar vidaus
auditoriui ir jam pavaldiems darbuotojams“, bet ir patikslino, jog „tikisi, kad [Regionų komiteto numatomos] reformos priemonės
leis atskleisti sukčiavimą ir pažeidimus nerizikuojant, kaip anksčiau, patirti asmens arba institucijos priekabiavimą“.
Atsižvelgdamas į OLAF ataskaitą ir COCOBU pranešimą Parlamentas, vykdydamas pagal EB 275 ir 276 straipsnius turimus įgaliojimus
tvirtinti, kad Sąjungos bendrojo biudžeto įvykdytas, 2004 m. sausio 29 d. priėmė rezoliuciją „su pastabomis, sudarančiomis
neatskiriamą sprendimo dėl 2001 finansinių metų Europos Sąjungos bendrojo biudžeto įvykdymo patvirtinimo dalį, VII skirsnis –
Regionų komitetas (toliau – Parlamento rezoliucija dėl patvirtinimo). Šios rezoliucijos 14, 22 ir 24 punktuose Parlamentas
„[pranešė], iš anksto nespręsdamas dėl procedūros, inicijuotos vidaus auditoriaus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį,
rezultato, apie oficialias kliūtis, kurios buvo sudarytos [šiam auditoriui] ir jam pavaldiems darbuotojams“, taip pat apie
„asmens arba institucijos priekabiavimą“, kurį patyrė ieškovas, ir „[paprašė], Regionų komiteto oficialiai atsiprašyti vidaus
auditoriaus“.
2004 m. vasario 17 d. ir kovo 9 d. laiškais Regionų komiteto biuras atmetė ieškovo pagalbos prašymą remdamasis tuo, kad jo
pateikti dokumentai neįrodo tariamo priekabiavimo ar gąsdinimo faktų tikrumo. Dėl pagalbos prašymo atmetimo ieškovas skundo
nepateikė.
2004 m. balandžio 26 d. laišku Regionų komiteto generalinis sekretorius pranešė ieškovui, kad Regionų komiteto biuras nusprendė
„nepradėti drausminės procedūros jo atžvilgiu“.
Ieškovas, išgyvenęs nerimą ir depresiją, taip pat turintis potrauminio streso simptomų, nuo 2004 m. balandžio 28 d. išėjo
laikinojo nedarbingumo atostogų. Šios atostogos buvo pratęstos iki 2006 m. gruodžio 31 d., paskui – nuo 2007 m. vasario 22 d.
iki 2007 m. birželio 30 d., kai ieškovas buvo oficialiai išleistas į pensiją dėl invalidumo.
Ieškovas teigia, kad būdamas laikinojo nedarbingumo atostogose jis 2005 m. rugpjūčio 31 d. atėjo į Regionų komitetą pasiimti
asmeninių daiktų, dėl priešiško sutikimo apalpo ir buvo nuvežtas į medicinos tarnybą.
Konstatavęs, kad per paskutinius trejus metus bendra ieškovo laikinojo nedarbingumo atostogų trukmė viršija 12 mėnesių, Regionų
komiteto generalinis sekretorius 2006 m. vasario 22 d. nusprendė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalį pradėti
procedūrą dėl ieškovo invalidumo ir paprašė jo skirti gydytoją siekdamas sudaryti Invalidumo komitetą.
Invalidumo komitetas iš pradžių buvo sudarytas iš gydytojo T., kurį paskyrė Regionų komitetas, gydytojo Ra., kurį paskyrė
ieškovas, ir gydytojo Gr., kurį bendru sutarimu paskyrė abu pirmieji gydytojai. 2007 m. sausio mėn. ieškovas panaikino įgaliojimus,
kuriuos buvo suteikęs gydytojui Ra. Kadangi kito gydytojo ieškovas neskyrė, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo pirmininkas
oficialiai paskyrė gydytoją Go. Vėliau gydytojas Gr. atsistatydino iš Invalidumo komiteto nario pareigų ir jį pakeitė gydytojas
O., kurį bendru sutarimu paskyrė gydytojai T. ir Go.
2007 m. sausio 1 d. ieškovas vėl pradėjo dirbti. Jis teigia, kad buvo paskirtas eiti naujas – Regionų komiteto generalinio
sekretoriaus patarėjo – pareigas. Naujasis jo darbo kabinetas buvo atskirtas, užduotys neapibrėžtos ir vertinimo ataskaitoje,
apimančioje laikotarpį, kai jis buvo išėjęs laikinojo nedarbingumo atostogų, jam buvo skirti neigiami įvertinimai. Ieškovas
dirbo iki 2007 m. vasario 21 d., t. y. apie šešias savaites, o paskui vėl išėjo laikinojo nedarbingumo atostogų.
2007 m. vasario 27 d. ieškovas Regionų komiteto generaliniam sekretoriui pateikė prašymą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų
73 straipsnį ir Draudimo taisyklių 16 straipsnį, siekdamas, jog būtų pripažinta, kad jo liga yra profesinės kilmės. Be to,
ieškovas pranešė Regionų komiteto generaliniam sekretoriui, jog atsižvelgdamas į tai, kad jau sudarytas Invalidumo komitetas
jo nedarbingumo klausimui spręsti, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, jis paprašė šio komiteto
išnagrinėti ne tik šį nedarbingumą, bet ir galimą jo ryšį su profesine veikla.
2007 m. balandžio 10 d. laišku Regionų komiteto generalinis sekretorius pranešė ieškovui, kad jo prašymas pagal Pareigūnų
tarnybos nuostatų 73 straipsnį perduotas Europos Komisijai, kaip
ad

hoc
paskyrimų tarnybai dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnio taikymo, ir kad jo prašymas, jog jau sudarytas Invalidumo
komitetas spręstų ir dėl jo galimo invalidumo profesinės kilmės, tinkamai perduotas šiam komitetui.
2007 m. gegužės 23 d. įvykusiame posėdyje du kartus ištyręs ieškovą Invalidumo komitetas padarė išvadą, kad jam pripažintinas
visišku laikytinas nuolatinis invalidumas, dėl kurio jis negali eiti savo pareigų (toliau – 2007 m. gegužės 23 d. išvada dėl
invalidumo buvimo). Dėl invalidumo kilmės, priešingai, Invalidumo komitetas nurodė neturintis pakankamai informacijos, kad
galėtų nuspręsti dėl invalidumo profesinės kilmės, ir palauksiantis, kol administracija jam pateiks „tikrus įrodymus“, leidžiančius
priimti sprendimą šiuo klausimu.
Iš Invalidumo komiteto posėdžio, įvykusio 2007 m. gegužės 23 d., protokolo (toliau – 2007 m. gegužės 23 d. protokolas) matyti,
kad 2007 m. gegužės 23 d. išvada dėl invalidumo buvimo priimta vienbalsiai, tačiau dėl diagnozės, priešingai, gydytojai nesutarė:
Regionų komiteto paskirtas gydytojas T. ir trečiasis gydytojas O. buvo tos nuomonės, kad ieškovas serga paranoja, o atstovauti
ieškovui oficialiai paskirtas gydytojas Go., remdamasis ligoninės gydytojo V. A. ir gydytojo Ra. ataskaitomis, taip pat profesoriaus
D. M. atliktu psichologiniu testu, šiai diagnozei nepritarė.
2007 m. gegužės 23 d. protokole, be kita ko, nurodyta, kad Invalidumo komitetas ketino nuspręsti dėl invalidumo kilmės „gavęs
atsakymus į kiekvieno [iš savo narių] administracijai pateiktus klausimus“ ir kad „taip pat turėjo gauti Europos Komisijos
tarnybos tyrimo, kurį ieškovo prašymu paprašė atlikti [Regionų komiteto] generalinis sekretorius, medžiagą“. Kitaip tariant,
konstatuotina, kad, kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį, Invalidumo komitetas, prieš nuspręsdamas dėl ieškovo invalidumo
profesinės kilmės pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, laukė procedūros, pradėtos pagal šių nuostatų 73 straipsnį,
baigties.
2007 m. birželio 11 d. Regionų komiteto biuras pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnį nuo 2007 m. birželio 30 d. oficialiai
išleido ieškovą į pensiją dėl invalidumo.
2008 m. sausio mėn. vykstant pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį pradėtai procedūrai Komisijos Individualių išmokų
administravimo ir mokėjimų biuras (toliau – Biuras) nurodė, kad nėra pagrindo pradėti administracinį tyrimą, nes „bylos medžiagoje
yra pakankamai tarnybinio pobūdžio duomenų, kad [Biuro] gydytojas galėtų atlikti analizę“.
2009 m. sausio 9 d. sprendimu Biuras pripažino ieškovo ligos profesinę kilmę pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį,
remdamasis medicininėmis ataskaitomis, parengtomis Biuro gydytojo J. arba jo prašymu, t. y. šio gydytojo 2008 m. gegužės 8 d.
ataskaita ir 2008 m. lapkričio 20 d. išvada, taip pat 2008 m. rugsėjo 18 d. gydytojo Ra. ataskaita. Be to, 2008 m. gegužės
8 d. Biuro gydytojo ataskaitoje daromos nuorodos į dar šešias medicinines ataskaitas, parengtas gydytojo V. A. ir kitų ligoninės
gydytojų, kurias pateikė ieškovas, taip pat į kelis nemedicininius dokumentus, tarp jų ir Parlamento rezoliuciją dėl patvirtinimo.
2008 m. rugsėjo 18 d. gydytojo Ra. ataskaitoje, be kita ko, buvo remiamasi profesoriaus D. M. 2008 m. rugsėjo 3 d. parengta
psichologinio testo išvada.
Biuro gydytojas savo 2008 m. gegužės 8 d. ataskaitoje atsižvelgdamas į bylos medžiagą nurodo, jog OLAF nustatė, viena vertus,
kad Regionų komitete buvo piktnaudžiavimų ir mėginama atskirti ieškovą, taip trukdant jam tinkamai atlikti finansų kontrolieriaus
pareigas, ir, kita vertus, kad būta didelių asmeninių konfliktų tarp ieškovo ir jo viršininkų. Todėl, Biuro gydytojo teigimu,
atsižvelgiant į gydytojo Ra. pateiktą psichiatro nuomonę reikia konstatuoti pirmiausia „vis dažniau pasitaikantį <...> sindromą,
susijusį su kritikuotinais kai kurių Regionų komiteto pareigūnų profesiniais veiksmais“.
2008 m. lapkričio 20 d. išvadoje Biuro gydytojas nurodė, kad ieškovas „netgi nebegali vykdyti jokios profesinės veiklos Europos
Bendrijose, juo labiau kad jo klinikinė psichikos būklė susijusi su darbe patirtu psichologiniu priekabiavimu ir to nulemtu
„perdegimu“ (
burnout
) ir kad „[jam nustatyti] afektiniai psichikos sutrikimai yra tiesioginiu ir neabejotinu priežastiniu ryšiu susiję su [jo]
profesine veikla“.
2008 m. gruodžio 8 d. Biuras pranešė Invalidumo komitetui apie savo sprendimą pripažinti ieškovo ligos profesinę kilmę pagal
Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį. Iš bylos medžiagos matyti, kad Invalidumo komitetui buvo perduota Biuro gydytojo
2008 m. gegužės 8 d. ataskaita ir 2008 m. lapkričio 20 d. išvada, taip pat 2008 m. rugsėjo 18 d. gydytojo Ra. ataskaita.
2009 m. vasario 13 d. laišku gydytojas Go., ieškovo vardu oficialiai paskirtas Invalidumo komiteto narys, kreipėsi į Regionų
komiteto paskirtą gydytoją T. siūlydamas, kad Invalidumo komitetas vėl pradėtų darbą.
2009 m. balandžio 20 d. trečiasis gydytojas O., kurį bendru sutarimu paskyrė gydytojai T. ir Go., perdavė gydytojui T. kelis
klausimus, pageidaudamas, kad jie būtų užduoti Regionų komitetui, susijusius pirmiausia su OLAF ataskaitos turiniu ir priimta
Europos Parlamento rezoliucija, kurioje nurodoma, kad Regionų komitetas turi atsiprašyti ieškovo. Gydytojas T. šiuos klausimus
perdavė Regionų komiteto generaliniam sekretoriui.
Regionų komitetas atsakė į Invalidumo komiteto pateiktus klausimus darydamas nuorodą į OLAF ataskaitą ir administracinio tyrimo,
kurį po OLAF ataskaitos pateikimo atliko Regionų komitetas, ataskaitą (toliau – administracinio tyrimo ataskaita). Jis taip
pat patvirtino, kad Parlamentas savo rezoliucijoje dėl patvirtinimo iš tikrųjų nurodė Regionų komitetui oficialiai atsiprašyti
ieškovo.
2010 m. kovo 2 d. Biuras nusprendė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį nustatyti ieškovui 10 % invalidumo laipsnį
dėl ligos, kurios kilmė pripažinta profesine. Šis sprendimas buvo priimtas remiantis keliomis papildomomis medicininėmis ataskaitomis,
kurias parengti paprašė Biuras: 2009 m. rugpjūčio 12 d. gydytojo D. psichologinės ekspertizės išvada, 2009 m. spalio 17 d.
gydytojo Me. neuropsichologine išvada, 2009 m. lapkričio 3 d. gydytojo Re. „psichiatrinio tyrimo ataskaita“ ir 2010 m. vasario
11 d. Biuro gydytojo išvada, kuriose taip pat konstatuojami profesinio pobūdžio konflikto nulemti sveikatos sutrikimai. Atsižvelgdamas
į 2009 m. lapkričio 3 d. gydytojo Re. ataskaitą Biuro gydytojas ieškovo profesinę ligą apibūdino kaip „mišrų nerimo ir depresijos
sutrikimą dėl didelio tarnybinio pobūdžio konflikto, lygiaverčio psichologiniam priekabiavimui“, ir dėl to atsiradusio invalidumo
laipsnį įvertino 10 %. Visos šios medicininės išvados ir ataskaitos buvo perduotos Invalidumo komitetui.
2010 m. birželio 1 d. laiške, skirtame Regionų komiteto generaliniam sekretoriui, Regionų komiteto paskirtas gydytojas T.
nurodė, kad minėtą dieną įvyko Invalidumo komiteto posėdis, ir paprašė perduoti OLAF ataskaitą ir administracinio tyrimo ataskaitą
patikslindamas, kad Invalidumo komitetas vėl pradės savo darbą, kai bus susipažinęs su šiais dokumentais.
Visi trys Invalidumo komiteto nariai vėl susirinko 2010 m. liepos 2 d. Invalidumo komitetas balsų dauguma – šią išvadą pasirašė
tik gydytojai T. ir O. – nusprendė, kad ieškovo invalidumą lėmė ne profesinė liga (toliau – 2010 m. liepos 2 d. išvada dėl
invalidumo kilmės). Gydytojas Go., oficialiai paskirtas ieškovo vardu, taip pat 2010 m. liepos 2 d. pasirašė atskirąją išvadą,
kurioje nurodė, kad ieškovo invalidumą lėmė profesinė liga.
Per 2010 m. rugsėjo 10 d. posėdį Regionų komiteto biuras, kaip paskyrimų tarnyba, „patvirtino [2010 m. liepos 2 d. išvadą
dėl invalidumo kilmės], pagal [kurią] ieškovo invalidumą lėmė ne profesinė liga pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio
[penktą pastraipą]“. Šis sprendimas (toliau – 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimas arba ginčijamas sprendimas) buvo perduotas
ieškovui 2010 m. spalio 12 d. laišku, jis gautas 2010 m. spalio 22 d.
Medicininėje apibendrinamojoje ataskaitoje, skirtoje ligos, lėmusios ieškovo invalidumą, kilmės klausimui, gydytojo T. perduotoje
gydytojui Go. 2010 m. rugsėjo 16 d. laišku (toliau – Invalidumo komiteto ataskaita), gydytojai T. ir O. nurodė, kad per 2010 m.
birželio 1 d. posėdį Invalidumo komitetas susipažino su atsakymais į klausimus, užduotus Regionų komitetui, ir Biuro gydytojo
išvadomis, pateiktomis 2008 m. lapkričio 20 d. ir 2010 m. vasario 11 d., ir kad „išnagrinėjus [šiuos] dokumentus [buvo nustatyta],
jog profesinė kilmė [Biuro] pripažinta remiantis vien paciento žodžiais“. Be to, Invalidumo komiteto ataskaitoje nurodyta,
kad „atlikus psichologinį testavimą [naudojant] simptomų vertinimo testą [paaiškėjo, jog] visų klinikinių skalių rodikliai
labai viršija normą [,o] toks viršijimas kelia įtarimą, kad testas atliktas nenuoširdžiai“, taip pat patikslinama, kad „psichopatologiniai
[ieškovo] elgesio požymiai išryškėjo dar prieš jam pradedant eiti vidaus auditoriaus pareigas“. Invalidumo komiteto ataskaitoje
taip pat paminėta, kad per 2010 m. liepos 2 d. posėdį šis komitetas išnagrinėjo OLAF ataskaitą ir konstatavo, kad joje visiškai
„neapibūdinami grasinimai, gąsdinimai ar priekabiavimo veiksmai [ieškovo] atžvilgiu“. Pagaliau Invalidumo komiteto ataskaitoje
pažymima, kad „[Regionų komitetui] vykdant vidaus administracinį tyrimą [ieškovas] <...> visai nepateikė veiksmų, nuo kurių
jis buvo nukentėjęs, pavyzdžių“.
Galiausiai paskutinėje Invalidumo komiteto ataskaitos pastraipoje patikslinama, kad „nors [gydytojas Go.] teigia esąs įsitikinęs,
kad ieškovo invalidumas yra profesinės kilmės, [gydytojai T. ir O.] nepaisydami pastangų siekiant išsiaiškinti, kaip yra iš
tikrųjų, nemato įrodymų (neatmesdami jų atsiradimo galimybės paskesniame diskusijų etape), kad galėtų pritarti šiai nuomonei“.
Gydytojas Go., oficialiai paskirtas atstovauti ieškovui Invalidumo komitete, savo ruožtu 2010 m. rugsėjo 13 d. ataskaitoje
(toliau – gydytojo Go. ataskaita), perduotoje gydytojams T. ir O. 2010 m. spalio mėn., nurodė, kad ieškovo invalidumas yra
profesinės kilmės. Šioje ataskaitoje gydytojas Go. pirmiausia priminė, kad „[Pareigūnų tarnybos nuostatų] 78 straipsnis reiškia
vadinamąjį pareigūno socialinį draudimą ir pareigūnas neprivalo įrodyti savo darbdavio atsakomybės, kad galėtų pasinaudoti
šiuo draudimu“, ir pacitavo ištraukas iš OLAF ataskaitos ir Parlamento rezoliucijos dėl patvirtinimo, taip pat įvairių bylos
medžiagoje esančių medicininių ataskaitų, būdamas tos nuomonės, kad nors šios ataskaitos ir „nėra privalomojo pobūdžio“, vis
dėlto jos „neabejotinai turi orientacinę reikšmę“. Visose šiose medicininėse ataskaitose, gydytojo Go. teigimu, pažymima,
kad ieškovui sveikatos problemų atsirado dėl psichologinio priekabiavimo ir spaudimo, patirto vykdant profesinę veiklą.
2011 m. sausio 21 d. laišku ieškovas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį pateikė skundą dėl 2010 m. rugsėjo
10 d. sprendimo. Šiame skunde ieškovas, remdamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalimi, taip pat paprašė sumokėti
10 000 EUR išmoką, skirtą patirtai neturtinei žalai atlyginti, ir padengti visas išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra.
2011 m. gegužės 20 d. sprendimu (ieškovas jį gavo 2011 m. birželio 1 d.) paskyrimų tarnyba minėtą skundą atmetė (toliau –
sprendimas atmesti skundą).

Procesas ir šalių reikalavimai
2012 m. liepos 26 d. laišku Tarnautojų teismo kanceliarija nurodė ieškovui, kad šis teismas ketina savo iniciatyva užtikrinti
jam anonimiškumą. 2012 m. rugpjūčio 16 d. ieškovas atsakė, jog nepageidauja, kad būtų užtikrintas anonimiškumas.
Ieškovas Tarnautojų teismo prašo:
–        panaikinti 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimą, nes juo paskyrimų tarnyba atsisakė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio
penktą pastraipą patvirtinti ieškovo invalidumą lėmusios ligos profesinę kilmę;
–        prireikus panaikinti sprendimą atmesti skundą;
–        priteisti iš Regionų komiteto sumokėti ieškovui 10 000 EUR neturtinei žalai atlyginti;
–        priteisti iš Regionų komiteto padengti visas ieškovo išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra, patirtas nuo šios procedūros
pradžios, įskaitant susijusias su skundo pateikimu;
–        priteisti iš Regionų komiteto bylinėjimosi išlaidas.
Regionų komitetas Tarnautojų teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą;
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
1.
Dėl ieškinio dalyko
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką reikalavimas panaikinti, oficialiai pateiktas dėl sprendimo atmesti skundą, jei šio sprendimo
turinys nėra savarankiškas, reiškia, kad į Tarnautojų teismą kreiptasi dėl teisės akto, dėl kurio buvo pateiktas skundas (šiuo
klausimu žr. 1989 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
, 293/87, 8 punktą).
Nagrinėjamu atveju sprendimu atmesti skundą patvirtinamas ginčijamas sprendimas patikslinant pastarąjį pagrindžiančius motyvus.
Tokiu atveju reikia nagrinėti būtent pirminio asmens nenaudai priimto akto teisėtumą atsižvelgiant į sprendime atmesti skundą
nurodytus motyvus, juos laikant sutampančiais su minėto akto motyvais (2012 m. balandžio 18 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Buxton prieš Parlamentą
, F‑50/11, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Todėl reikalavimo panaikinti sprendimą atmesti skundą turinys nėra savarankiškas ir ieškinys laikytinas pareikštu dėl ginčijamo
sprendimo, kurio motyvai patikslinti sprendime atmesti skundą (šiuo klausimu žr. 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Eveillard prieš Komisiją
, T‑258/01, 31 ir 32 punktus).
2.
Dėl reikalavimo panaikinti
Grįsdamas reikalavimą panaikinti ieškovas nurodo tris pagrindus:
–        pirmasis susijęs su procedūros nesilaikymu ir kolegialumo pažeidimu;
–        antrasis – su pareigos motyvuoti pažeidimu, akivaizdžia vertinimo klaida, Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktos
pastraipos pažeidimu, Invalidumo komiteto įgaliojimų pažeidimu ir nukrypimu nuo profesinės ligos sąvokos;
–        trečiasis – su rūpestingumo pareigos neįvykdymu, piktnaudžiavimu įgaliojimais ir procedūros pažeidimais.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su procedūros nesilaikymu ir kolegialumo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad paskyrimų tarnyba 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimą priėmė remdamasi 2010 m. liepos 2 d. išvada dėl invalidumo
kilmės, kuri buvo negalutinė ir neteisėta, nes priimta prieš pateikiant ir Invalidumo komiteto, ir gydytojo Go. ataskaitas.
Šios ataskaitos buvo parengtos, pasirašytos ir perduotos atitinkamai 2010 m. rugsėjo 16 d. ir 2010 m. spalio mėn., t. y. po
to, kai 2010 m. rugsėjo 10 d. buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Taigi buvo pažeistas Invalidumo komiteto veiklos kolegialumas.
Regionų komitetas teigia, kad Invalidumo komitetas veikė kolegialiai, kiekvienas jo narys turėjo galimybę veiksmingai pareikšti
savo nuomonę. Be to, ieškovas neginčijo visų trijų gydytojų bendradarbiavimo nuo 2010 m. birželio 1 d. iki liepos 2 d. vykstant
Invalidumo komiteto posėdžiams. Jokia teisės norma nėra draudžiama, kad gydytojai prireikus parengtų ataskaitą pateikę savo
išvadą paskyrimų tarnybai.
Tarnautojų teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Invalidumo komitetas turi veikti kolegialiai, kiekvienas jo narys turi turėti
galimybę veiksmingai pareikšti savo nuomonę (šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
V.

prieš Parlamentą
, T‑54/89, 34 punktą ir 2003 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Camacho
‑
Fernandes prieš Komisiją
, T‑20/00, 45 ir paskesnius punktus).
Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad visi trys Invalidumo komiteto nariai, gydytojai T., Go. ir O., susirinko
2010 m. birželio 1 d. ir liepos 2 d., diskutavo ir išsakė savo nuomones dėl ieškovo invalidumo kilmės. Be to, gydytojas Go.,
atstovaujantis ieškovui, savo ataskaitoje patvirtino, kad vykstant Invalidumo komiteto posėdžiams galėjo pareikšti savo nuomonę,
ir patikslino, kad „griežtai laikėsi savo teigiamos nuomonės“.
Taigi Invalidumo komiteto nariai, susipažinę su visa ieškovo bylos medžiagoje esančia medicininio ir nemedicininio pobūdžio
informacija, pirmiausia su OLAF ataskaita ir Parlamento rezoliucija dėl patvirtinimo, galėjo veiksmingai pareikšti savo nuomonę
dėl ieškovo invalidumo kilmės, todėl Invalidumo komitetas veikė kolegialiai.
Be to, šio teiginio negalima paneigti remiantis vien aplinkybe, kad Invalidumo komiteto ataskaita ir gydytojo Go. ataskaita
buvo parengtos ir perduotos po to, kai Invalidumo komitetas priėmė 2010 m. liepos 2 d. išvadą dėl invalidumo kilmės. Iš tikrųjų
Invalidumo komitetui priklausantys gydytojai gali padaryti tam tikrą išvadą kolegialiai diskutuodami žodžiu ir prireikus vėliau
parengti savo ataskaitą, kuri nėra esminė šio komiteto svarstymų teisėtumo sąlyga (pagal analogiją žr. 1987 m. gruodžio 10 d.
Teisingumo Teismo sprendimą
Jänsch prieš Komisiją
, 277/84 ir 1992 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
V.

prieš Parlamentą
, C‑18/91 P, 20 punktą).
Taip pat pažymėtina, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų II priedo 9 straipsnio matyti, jog paskyrimų tarnybai ir atitinkamam
pareigūnui turi būti pranešta apie Invalidumo komiteto išvadas. Priešingai, Invalidumo komiteto darbai dėl savo pobūdžio,
turinio ir medicininės kilmės pasekmių yra slapti ir apie juos negali būti pranešta nei paskyrimo tarnybai, nei atitinkamam
pareigūnui (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
H

prieš Komisiją
, T‑196/95, 95 punktą ir 2012 m. lapkričio 6 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Marcuccio prieš Komisiją
, F‑41/06 RENV, dėl kurio Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pateiktas apeliacinis skundas, byla T‑20/13 P, 151 punktą). Apibendrinamoji
medicininė ataskaita, kurią parengė Invalidumo komitetas savo išvadai pagrįsti, patenka į šio komiteto „darbus“, taigi apie
ją nepranešama nei paskyrimų tarnybai, nei tiesiogiai atitinkamam pareigūnui. Ši medicininė ataskaita saugoma atitinkamo pareigūno
medicininėje byloje, su šia byla jis gali susipažinti pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 26a straipsnį.
Taigi reikia skirti Invalidumo komiteto išvadas, kurios būtinai turi būti pateiktos paskyrimų tarnybai prieš jai priimant
sprendimą, nuo medicininių vertinimų ir argumentų, prireikus pateikiamų Invalidumo komiteto ar kai kurių jo narių apibendrinamojoje
medicininėje ataskaitoje ar ataskaitose, kurios saugomos pareigūno medicininėje byloje, bet neperduodamos paskyrimų tarnybai.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Invalidumo komitetas, posėdžiaujantis vykstant procedūrai dėl konkretaus asmens invalidumo
profesinės kilmės pripažinimo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą, neprivalo prieš paskyrimų
tarnybai priimant administracinį sprendimą parengti jai skirtos apibendrinamosios medicininės ataskaitos apie darbų turinį,
nes paskyrimų tarnyba bet kuriuo atveju negali susipažinti su minėta ataskaita, kuriai taikoma Invalidumo komiteto darbų paslaptis.
Šiuo atveju 2010 m. liepos 2 d. Briuselyje (Belgija) įvykusiame antrajame posėdyje, kuriame dalyvavo visi trys Invalidumo
komiteto nariai, tik gydytojai T. ir O. tą pačią dieną pasirašė išvadą dėl invalidumo kilmės, kurioje nurodė, kad ieškovo
invalidumą lėmė ne profesinė liga. Gydytojas Go., atstovaujantis ieškovui, nesutiko su šia išvada ir tą pačią dieną pasirašė
atskirąją išvadą (žr. šio sprendimo 45 punktą). Neginčijama, kad 2010 m. liepos 2 d. išvada dėl invalidumo kilmės buvo perduota
paskyrimų tarnybai, ši 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimu šią išvadą patvirtino. Tai, kad vėliau buvo parengta Invalidumo komiteto
ataskaita ir gydytojo Go. ataskaita ir apie pirmąją buvo pranešta gydytojui Go., o apie antrąją – dviem kitiems Invalidumo
komiteto nariams, po to, kai buvo priimtas 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimas, nereiškia, kad pastarasis priimtas neteisėtai,
nes juo pažeistas kolegialumo principas. Kaip nurodyta šio sprendimo 63 punkte, Invalidumo komiteto nariai turėjo galimybę
pareikšti savo nuomonę šio komiteto posėdžiuose per visą procedūrą ir bet kuriuo atveju per paskutinį šio komiteto posėdį,
įvykusį 2010 m. liepos 2 d., kuriame gydytojai T. ir O. dviem balsais iš trijų priėmė 2010 m. liepos 2 d. išvadą dėl invalidumo
kilmės, kuri vienintelė turėjo būti pateikta paskyrimų tarnybai.
Todėl pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu, akivaizdžia vertinimo klaida, Pareigūnų tarnybos nuostatų
78 straipsnio penktos pastraipos pažeidimu, Invalidumo komiteto įgaliojimų pažeidimu ir nukrypimu nuo profesinės ligos sąvokos
Antrąjį pagrindą iš esmės sudaro keturios dalys. Pirmoje dalyje ieškovas tvirtina, kad pažeista pareiga motyvuoti. Antroje
dalyje jis kaltina medicininę komisiją tuo, kad ji aiškiai neatsižvelgė į tarnybinės ir medicininės bylos medžiagoje esančią
informaciją. Trečioje dalyje ieškovas teigia, kad Invalidumo komitetas pažeidė įgaliojimus. Ketvirtoje dalyje jis kaltina
Invalidumo komitetą nukrypus nuo profesinės ligos sąvokos.
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pareigos motyvuoti pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad Invalidumo komitetas, įgyvendindamas turimą diskreciją medicinos srityje, privalo motyvuoti savo nuomonę
taip, kad būtų galima patikrinti, ar yra aiškus ryšys tarp jo medicininių teiginių ir padarytų išvadų. Ši pareiga motyvuoti
ypač svarbi, jei esama skirtumų tarp Invalidumo komiteto nuomonės ir kai kurių anksčiau parengtų medicininių ataskaitų.
Šiuo atveju Invalidumo komitetas turėjo paaiškinti, kodėl nukrypo nuo medicininių argumentų, pateiktų medicinos ekspertų,
su kuriais buvo konsultuotasi Biuro prašymu, vykstant jo pradėtai procedūrai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį,
juo labiau kad Invalidumo komitetas prieš aiškiai nuspręsdamas dėl ieškovo invalidumo kilmės laukė šios procedūros baigties.
Ieškovo teigimu, Invalidumo komiteto ataskaitoje nei motyvuojama, nei paaiškinama, kodėl jis, net neatlikęs jokio tikro ieškovo
atvejo klinikinio tyrimo, nukrypo nuo 2009 m. sausio 9 d. Biuro sprendimo, kuriuo pripažįstama ligos profesinė kilmė pagal
Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, ir nuo visų kitų medicininių ataskaitų, įrodančių bendrą gydytojų nuomonę, kad ieškovo
invalidumas yra profesinės kilmės.
Invalidumo komiteto ataskaitoje pateiktos pastabos, kad „profesinė kilmė [pripažįstant ligą profesine pagal Pareigūnų tarnybos
nuostatų 73 straipsnį] pripažinta remiantis vien paciento žodžiais“, negali pakakti 2010 m. liepos 2 d. išvadai dėl invalidumo
kilmės, kurioje nurodoma, kad ieškovo invalidumo kilmė nėra profesinė, motyvuoti. Taigi Invalidumo komiteto nuomonė, kad ieškovo
invalidumas nėra nulemtas profesinės ligos, yra nesuprantama.
Regionų komitetas teigia, kad nereikalaujama, jog Invalidumo komiteto ataskaita formaliai būtų parengta nepriekaištingai.
Pakanka, kad joje būtų nurodytas suprantamas ryšys tarp medicininių teiginių ir Invalidumo komiteto padarytų išvadų.
Nuolatinio – netgi visiško – invalidumo pripažinimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį visai nelemia šių nuostatų
78 straipsnio taikymo, taigi ir nėra pagrindo kalbėti apie kokį nors prieštaravimą tarp išvados, priimtos vykdant procedūrą
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, ir išvados, priimtos pagal šių nuostatų 78 straipsnį.
Galiausiai, Regionų komiteto teigimu, Invalidumo komitetas bet kuriuo atveju paaiškino, kodėl nukrypo nuo 2009 m. sausio 2 d.
Biuro sprendimo, kuriuo pripažįstama ligos profesinė kilmė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, nurodydamas, kad
invalidumą lėmė kitos priežastys nei ieškovo darbo sąlygos. Regionų komitetas remiasi ištraukomis iš įvairių medicininių ataskaitų
ir Invalidumo komiteto ataskaita, kurioje daroma nuoroda į ieškovo asmenybę ir patikslinama, kad „atlikus psichologinį testavimą
[naudojant] simptomų vertinimo testą matyti, jog visų klinikinių skalių rodikliai labai viršija normą [, o] toks viršijimas
kelia įtarimą, kad testas atliktas nenuoširdžiai“. Šiose įvairiose ištraukose pateikiami patikslinimai atskleidžia aiškų ryšį
tarp medicininių teiginių ir Invalidumo komiteto padarytų išvadų.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad su Invalidumo komitetu susijusiomis Pareigūnų tarnybos nuostatų normomis siekiama patikėti medicinos
specialistams atlikti galutinį visų medicininio pobūdžio klausimų įvertinimą, nes jokia paskyrimų tarnyba, kurią sudaro institucijos
viduje dirbantys tarnautojai, negali to padaryti. Šiomis aplinkybėmis teisminė kontrolė neturi apimti pačių medicininių įvertinimų,
kurie laikytini galutiniais, jei atlikti tinkamai. Tačiau gali būti vykdoma Invalidumo komiteto sudarymo, veikimo ir jo priimtų
nuomonių teisėtumo teisminė kontrolė. Šiuo atžvilgiu Tarnautojų teismas yra kompetentingas spręsti, ar nuomonėje nurodyti
motyvai leidžia įvertinti argumentus, kuriais grindžiamos joje pateikiamos išvados, ir ar nuomonėje matyti aiškus ryšys tarp
joje išdėstytų medicininių teiginių ir atitinkamo Invalidumo komiteto padarytų išvadų (1992 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Plug prieš Komisiją
, T‑165/89, 75 punktas, taip pat 2004 m. lapkričio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
O

prieš Komisiją
, T‑376/02, 29 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Remiantis šia nusistovėjusia teismų praktika nagrinėjamu atveju visų pirma reikia konstatuoti, kad 2010 m. liepos 2 d. išvadoje
dėl invalidumo kilmės, kurią 2010 m. rugsėjo 10 d. sprendimu patvirtino paskyrimų tarnyba, apsiribojama teiginiu, kad ieškovo
invalidumas „nėra nulemtas profesinės ligos“, ir nepateikiama jokių argumentų šiam teiginiui pagrįsti.
Tačiau remiantis teismų praktika, jei administracija savo atsakyme į skundą pateikia aiškius, su konkrečiu atveju susijusius
motyvus savo sprendimui pagrįsti, tokie motyvai laikomi sutampančiais su sprendimo dėl atsisakymo pripažinti motyvais ir vertintini
kaip svarbi informacija sprendžiant dėl šio sprendimo teisėtumo (2009 m. gruodžio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Komisija prieš Birkhoff
, T‑377/08 P, 55 ir 56 punktai ir juose nurodyta teismų praktika).
Nagrinėjamu atveju paskyrimų tarnyba sprendime atmesti skundą patikslina, pirma, kad ji „privalo paisyti medicininio pobūdžio
teiginių <...>, nebent pastebėtų, kad yra procedūros pažeidimų ar kad nesuprantamas ryšys tarp komiteto išvadų ir medicininių
duomenų, kuriais remiantis šios išvados padarytos“. Antra, paskyrimų tarnyba teigia, kad „vertinant motyvavimo pakankamumą
reikia atsižvelgti į konkretaus atvejo aplinkybes, taigi ne tik į akto tekstą, bet ir į faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis
jis priimtas, taip pat į jo turinį ir nurodytų motyvų pobūdį“. Trečia, paskyrimų tarnyba mano, kad „klausimas, ar [invalidumą
nulėmusios] ligos kilmė veikiau susijusi su viena, o ne su kita faktine aplinkybe, yra mokslinis, o ne administracinis arba
teisinis klausimas“.
Išdėsčiusi šias prielaidas paskyrimų tarnyba sprendime atmesti skundą pažymi, kad ji paprašė gydytojo T. „patvirtinti, kad
Invalidumo komiteto išvados [iš tikrųjų] pagrįstos medicininės bylos medžiagoje esančia medicinine ir administracine informacija“.
Todėl paskyrimų tarnyba buvo, kaip ji nurodo sprendime atmesti skundą, „įsitikinusi <...>, kad Invalidumo komitetas savo ataskaitoje
paaiškino, kodėl jis mano, kad medicininiu požiūriu negalima netgi iš dalies pripažinti [ieškovo] invalidumo profesinės kilmės
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą [pastraipą]“. Sprendime atmesti skundą taip pat pažymima, nenurodant
datos, kad gydytojas T. atsakė paskyrimų tarnybai, jog „Invalidumo komiteto išvada [, kad invalidumas] nėra nulemtas profesinės
ligos, yra pagrįsta atitinkamo asmens medicininės bylos medžiagoje esančia medicinine ir administracine informacija, t. y.
šio klinikinio atvejo ir [ieškovo] ligos istorijos analize, atskirų gydytojų medicininėmis išvadomis, medicininių ataskaitų
analize, ekspertizių ir specializuotų testų rezultatais, taip pat oficialių tarnybinių dokumentų analize“.
Tačiau neatsižvelgiant į gydytojo T. atsakymą paskyrimų tarnybai, kuris, kaip priminta, minimas sprendime atmesti skundą,
reikia konstatuoti, kad visi medicininiai duomenys ir visi, išskyrus tik vieną, tarnybiniai dokumentai, kuriuos nurodė gydytojas
T., savo turiniu paremia kitą išvadą, pagal kurią liga, lėmusi ieškovo invalidumą, yra profesinės kilmės.
Šiuo atžvilgiu faktinės aplinkybės, leidžiančios pagrįsti tokią išvadą, yra trys.
Visų pirma primintina, kad kai į Invalidumo komitetą kreipiamasi dėl sudėtingų medicininių klausimų, susijusių su priežastiniu
ryšiu tarp atitinkamo asmens ligos ir jo profesinės veiklos vykdymo institucijoje, šis komitetas pirmiausia privalo nurodyti
bylos medžiagoje esančią informaciją, kuria jis remiasi ir, jeigu yra visai kitos nuomonės, turi paaiškinti, kodėl nukrypsta
nuo kai kurių ankstesnių ir svarbių ataskaitų, palankesnių suinteresuotajam asmeniui (1999 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Latino prieš Komisiją
, T‑300/97, 77 ir 78 punktai, taip pat 2011 m. gegužės 11 d. Tarnautojų teismo sprendimo
J

prieš Komisiją
, F‑53/09, 92 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Be to, nors Invalidumo komitetas, į kurį kreiptasi pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, gali prieiti kitokią išvadą
nei ta, kurią priėmė medicininė komisija, į kurią kreiptasi pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį (minėto Sprendimo
J

prieš Komisiją
56–61 punktai), vis dėlto, jei, kaip šiuo atveju, Invalidumo komitetas, nagrinėdamas atitinkamo asmens atvejį, buvo nusprendęs
palaukti pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį vykdomos procedūros baigties, jis turi nurodyti priežastis, dėl kurių
nukrypo nuo medicininėse ataskaitose pateikiamo vertinimo, leidusio pripažinti ligos profesinę kilmę pagal Pareigūnų tarnybos
nuostatų 73 straipsnį; be to, šias priežastis jis turi nurodyti aiškiai ir suprantamai (šiuo klausimu žr. 2010 m, rugsėjo
14 d. Tarnautojų teismo sprendimo
AE prieš Komisiją
, F‑79/09, 66, 67 ir 72 punktus) arba paskyrimų tarnybai teikiamoje išvadoje, arba apibendrinamojoje medicininėje ataskaitoje,
ši gali būti parengiama vėliau.
Šiuo atveju (ir tai pirmoji iš trijų faktinių aplinkybių, leidžiančių teigti, kad medicininiai duomenys ir tarnybiniai dokumentai,
kuriuos nurodė gydytojas T., pagrindžia išvadą, jog liga, lėmusi ieškovo invalidumą, yra profesinės kilmės) iš Tarnautojų
teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad medicininėse ataskaitose, kurios buvo išnagrinėtos vykstant procedūrai, pradėtai
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, ir kurias turėjo Invalidumo komitetas, kai priėmė savo 2010 m. liepos 2 d.
išvadą dėl invalidumo kilmės, t. y. bent dešimtyje medicininių ataskaitų (2006 m. sausio 16 d. ligoninės gydytojo ataskaitose,
2006 m. spalio 16 d. profesoriaus D. M. ataskaitoje, 2006 m. spalio 26 d. gydytojo Ra. ataskaitoje, 2008 m. gegužės 8 d. Biuro
gydytojo ataskaitoje, 2008 m. rugsėjo 18 d. gydytojo Ra. ataskaitoje, 2008 m. lapkričio 20 d. Biuro gydytojo ataskaitoje,
2009 m. rugpjūčio 12 d. gydytojo D. ataskaitoje, 2009 m. spalio 17 d. gydytojo Me. ataskaitoje, 2009 m. lapkričio 3 d. gydytojo
Re. ataskaitoje ir 2010 m. vasario 11 d. Biuro gydytojo išvadoje), pavyzdžiui, nurodoma, kad ieškovas buvo tyčia ir organizuotai
atskiriamas, su juo buvo netinkamai elgiamasi, jis patyrė profesinį konfliktą, lėmusį „perdegimą“, dirbo sunkiai psichiškai
pakenčiamomis sąlygomis, išgyveno nusivylimą ir patyrė didelį administracinio pobūdžio konfliktą, tolygų psichologiniam priekabiavimui.
Tačiau, palyginti su pirmesniame punkte minėtose medicininėse ataskaitose išdėstytais teiginiais, Invalidumo komitetas savo
ataskaitoje tvirtino, viena vertus, kad 2008 m. lapkričio 20 d. ir 2010 m. vasario 11 d. Biuro gydytojo išvadoje „ligos profesinė
kilmė“ pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį „pripažinta remiantis vien paciento žodžiais“ ir, kita vertus, kad „atlikus
psichologinį testavimą [naudojant] simptomų vertinimo testą [paaiškėjo, jog] visų klinikinių skalių rodikliai labai viršija
normą [, o] toks viršijimas kelia įtarimą, kad testas atliktas nenuoširdžiai“.
Tačiau teiginys, kad ieškovo ligos profesinę kilmę Biuras pripažino remdamasis „paciento žodžiais“, neleidžia, net darant
prielaidą, kad jis pagrįstas, suprasti nei kodėl Invalidumo komitetas nukrypo nuo ankstesnių medicininių ataskaitų, nei, svarbiausia,
kuo remdamasis jis teigia, priešingai, nei nurodyta jo turimose medicininėse ir administracinėse ataskaitose, kad ieškovo
invalidumas nėra profesinės kilmės (šiuo klausimu žr. 1999 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nardone prieš Komisiją
, T‑27/98, 95–98 punktus ir 2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Plug prieš Komisiją
, T‑47/97, 117 ir 118 punktus).
Be to, tvirtinimas, kad „atlikus psichologinį testavimą [naudojant] simptomų vertinimo testą [matyti, jog] visų klinikinių
skalių rodikliai labai viršija normą“ ir kad „toks viršijimas kelia įtarimą, kad testas atliktas nenuoširdžiai“, atrodo dviprasmiškas
ir sunkiai suprantamas.
Jeigu iš to reikėtų padaryti išvadą, kad, Invalidumo komiteto ataskaitos rengėjų nuomone, ieškovas melavo arba padidino simptomus,
taigi sugebėjo užmigdyti kelių ekspertų budrumą ir iškraipyti įvairių testų rezultatus, reikėtų konstatuoti, kad tokiu teiginiu
vis dėlto nėra paaiškinama, kodėl Invalidumo komitetas nusprendė, kad invalidumas negali būti profesinės kilmės, netgi iš
dalies (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Plug prieš Komisiją
81 punktą,
O

prieš Komisiją
70 ir 73 punktus ir
J

prieš Komisiją
93 punktą). Bet kuriuo atveju, jei minėto sakinio prasmė būtų tokia, jis prieštarautų 2007 m. gegužės 23 d. protokolui, pagal
kurį „išsamūs [ieškovo asmenybės] bruožai matyti atlikus [psichologinį testavimą naudojant simptomų vertinimo testą;] tikrumo
skalės rodo nuoširdų jo bendradarbiavimą [;] simptomų skalių rodikliai, kurie visi yra aukšti, ypač ryškūs, kiek tai susiję
su psichoze“.
Jei iš šio tvirtinimo, priešingai, reikėtų daryti išvadą, kad, Invalidumo komiteto teigimu, ieškovo atlikto psichologinio
testo rezultatai nėra patikimi, pažymėtina, jog Invalidumo komitetas, turėdamas dešimt ankstesnių medicininių ataskaitų ir
įvairius jas patvirtinančius oficialius dokumentus, kurių, beje, jis pats aiškiai paprašė, kad galėtų nuspręsti dėl ieškovo
invalidumo profesinės kilmės, šis komitetas privalėjo įsitikinti, kad turi visą informaciją, būtiną jo užduočiai atlikti,
ir pirmiausia paprašyti, kad būtų atliktas dar vienas psichologinis testas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Latino prieš Komisiją
, 70 punktą). Tačiau Invalidumo komitetas nepaprašė atlikti papildomo psichologinio testo.
Taigi Invalidumo komiteto teiginys, jog „toks viršijimas kelia įtarimą, kad testas atliktas nenuoširdžiai“, lieka dviprasmiškas,
sunkiai suprantamas ir prieštaringas, todėl neleidžia Tarnautojų teismui nei patikrinti, ar yra aiškus ryšys tarp Invalidumo
komiteto medicininių teiginių ir jo padarytų išvadų, nei įvertinti argumentų, kuriais šios išvados grindžiamos.
Be to, dėl Invalidumo komiteto ataskaitoje esančio teiginio, kad „psichopatologiniai [ieškovo] elgesio požymiai išryškėjo
dar prieš jam pradedant eiti vidaus auditoriaus pareigas“, reikia konstatuoti – ir tai antroji iš trijų faktinių aplinkybių,
leidžiančių teigti, kad medicininiai duomenys ir tarnybiniai dokumentai, kuriuos savo atsakyme paskyrimų tarnybai nurodė gydytojas
T., pagrindžia išvadą, jog liga, lėmusi ieškovo invalidumą, yra profesinės kilmės, – taip pat reikia nurodyti, kad šis teiginys
negrindžiamas nei analize, nei išvada ir kad bet kuriuo atveju jo nepakanka norint paaiškinti, kodėl įvairiomis medicininėmis
analizėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, išdėstytomis medicininėse ir tarnybinėse ataskaitose, negalima bendrai ar iš dalies
pagrįsti ieškovo invalidumo profesinės kilmės.
Be to, jei šį sakinį reikėtų suprasti kaip reiškiantį, kad ieškovas sirgo dar prieš pradėdamas eiti vidaus auditoriaus pareigas,
vien šio teiginio nepakanka, kad sprendžiant dėl ieškovo invalidumo kilmės nebūtų atsižvelgta į ligos profesinę kilmę pagal
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, nes profesinę ligą gali lemti ankstesnės ligos, kurios kilmė kita, paūmėjimas (minėto
Sprendimo
O prieš Komisiją
67 ir 68 punktai).
Galiausiai dėl trečiosios faktinės aplinkybės pažymėtina, kad Invalidumo komitetas cituoja ištrauką iš Parlamento rezoliucijos
dėl patvirtinimo, kurioje minimas būtent „asmens ir institucijos priekabiavimas“, kurį patyrė ieškovas, bet nepateikia jokios
šios ištraukos analizės ir nepadaro jokios išvados. Tačiau tokiu atveju kaip nagrinėjamasis, kai profesinis konfliktas tarp
ieškovo ir jo viršininkų, taip pat priešiška ieškovui darbo aplinka minimi ne tik dešimtyje medicininių ataskaitų, bet ir
trijuose oficialiuose dokumentuose, kuriuos priėmė išorės kontrolės institucijos ar įstaigos, kaip antai Parlamento rezoliucijoje
dėl patvirtinimo, COCOBU pranešime ir OLAF ataskaitoje – nors paprastai būna sunku pateikti rašytinius įrodymus, kad viršininkai
elgėsi netinkamai, – Invalidumo komitetas turėjo aiškiai ir tiksliai motyvuoti savo sprendimą neatsižvelgti į minėtus dalykus,
o to šiuo atveju nebuvo padaryta.
Taigi iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, viena vertus, Invalidumo komitetas teisiniu požiūriu pakankamai nepaaiškino, kodėl
nukrypo nuo ankstesnių medicininių ataskaitų, kuriose aiškiai pripažįstama ieškovo ligos profesinė kilmė, ir, kita vertus,
taip pat pakankamai nepaaiškino, kodėl ieškovo invalidumo kilmė negali būti profesinė, bent iš dalies. Šiuo atžvilgiu Invalidumo
komitetas būtent visai nepaaiškino, kodėl neatsižvelgė į Parlamento rezoliuciją dėl pavirtinimo, nors joje aiškiai pažymima,
kad būta didelio profesinio konflikto su ieškovu ir „priekabiavimo“ prie jo.
Taigi, nenustačius suprantamo ryšio tarp Invalidumo komiteto medicininių teiginių ir 2010 m. liepos 2 d. išvados dėl invalidumo
kilmės, Invalidumo komiteto ataskaita šiuo atžvilgiu yra nepakankamai motyvuota, o tai turi įtakos išvadai, kuri buvo perduota
paskyrimų tarnybai, ir ginčijamam sprendimui. Todėl reikia pritarti antrojo pagrindo pirmai daliai.
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su akivaizdžia vertinimo klaida
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad Invalidumo komiteto ataskaitoje pateiktas vertinimas, pagal kurį „profesinė kilmė [pripažįstant ligą
profesine pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį] pripažinta remiantis vien paciento žodžiais“, yra akivaizdžiai klaidingas.
Biuro gydytojo išvada, priešingai, pagrįsta medicininėmis ataskaitomis ir oficialiais dokumentais.
Be to, Invalidumo komiteto teiginys, kad ieškovas negalėjo „tiksliai paaiškinti OLAF, kokį spaudimą jis jaučiasi patyręs“,
yra akivaizdžiai klaidingas. Taip pat Invalidumo komitetas, teigdamas, kad „perskaitę OLAF ataskaitą <...> Invalidumo komiteto
nariai [konstatavo], kad šioje ataskaitoje neapibūdinti grasinimai, gąsdinimai ar priekabiavimo veiksmai [ieškovo] atžvilgiu“
ir kad „vykdant vidaus administracinį tyrimą [ieškovas], nepaisydamas aiškaus tyrėjų raginimo, visai nepateikė veiksmų, nuo
kurių jis buvo nukentėjęs, pavyzdžių“ <...>, akivaizdžiai iškreipė tarnybinės ir medicininės bylos medžiagą. OLAF ataskaitoje
ne tik pakartojami ieškovo žodžiai, bet ir konstatuojama, kad jis patyrė priekabiavimą ir gąsdinimus. Parlamento rezoliucijoje
dėl patvirtinimo, kuri yra privalomas teisines pasekmes sukeliantis aktas, nurodyta, kad Regionų komitetas turi atsiprašyti
ieškovo ir apsaugoti jį nuo priekabiavimo. Iš tikrųjų Parlamentas, padedamas COCOBU, atliko savo tyrimą ir išnagrinėjo bylą.
Ieškovas pabrėžia, kad ši rezoliucija yra bent jau vienas iš įrodymų, kad jo darbo sąlygos buvo netinkamos ir labai konfliktinės.
Regionų komitetas teigia, kad OALF ataskaita buvo siekiama ne konstatuoti, jog ieškovas patyrė psichologinį priekabiavimą,
o ištirti galimus finansinius pažeidimus, kuriais daroma žala Sąjungos biudžetui. Citatos iš OLAF ataskaitos, kuriomis remiasi
ieškovas, neįrodo, kad būta gąsdinimo ar priekabiavimo veiksmų jo atžvilgiu. Tai Regionų komitetui skirti bendro pobūdžio
priekaištai dėl veiksmų, susijusių su finansų kontrolieriaus užduoties vykdymu, ir dėl pagalbos ieškovui nesuteikimo.
Regionų komitetas tvirtina, kad Parlamento rezoliucija dėl patvirtinimo nėra privalomojo pobūdžio ir negali pateikti konkrečių,
tikslių ir patvirtinamųjų paaiškinimų, susijusių su ryšiu tarp profesinės ligos ir invalidumo. Vis dėlto Regionų komitetas
pripažįsta, kad Parlamento rezoliucijoje dėl patvirtinimo aiškiai priekaištaujama dėl nepagarbos finansų kontrolieriaus vaidmeniui
institucijoje.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Visų pirma primintina, kad atsižvelgiant į ribotą teisminę kontrolę, kurią turi atlikti Tarnautojų teismas, kai kalbama apie
pačius medicininius įvertinimus, kritikai, susijusiai su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta Invalidumo komiteto nuomonėje,
negalima pritarti (2011 m. rugsėjo 14 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Hecq prieš Komisiją
, F‑47/10, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Priminus šią taisyklę pažymėtina, kad iš Invalidumo komiteto ataskaitos matyti, jog „susipažinęs su 2008 m. [lapkričio] 20 d.
ir <...> 2010 m. [vasario] 11 d. Biuro [gydytojo J. išvadomis], kuriose pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį pripažįstama
profesinė liga, lėmusi nuolatinį 10 % invalidumą“, Invalidumo komitetas nusprendė, kad „išnagrinėjus [šiuos] dokumentus nustatyta,
jog profesinė kilmė pripažinta remiantis vien paciento žodžiais“, o jis „faktines aplinkybes nurodo subjektyviai ir kurdamas
palankų įvaizdį“.
Tačiau teiginys, kad ligos profesinė kilmė Biuro buvo pripažinta „remiantis vien paciento žodžiais“, pagal teismo praktiką
nėra tikrasis medicininis vertinimas, todėl jo turiniui administraciniu požiūriu gali būti taikoma teisminė kontrolė (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Hecq prieš Komisiją
96, 99 ir 112 punktus).
Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad 2008 m. lapkričio 20 d. Biuro gydytojo išvadoje ligos profesinė kilmė pagal Pareigūnų tarnybos
nuostatų 73 straipsnį nėra pripažįstama remiantis vien ieškovo žodžiais. Šioje išvadoje, priešingai, ligos profesinė kilmė
pripažįstama remiantis, viena vertus, įvairiomis medicininėmis ataskaitomis ir, kita vertus, oficialiais dokumentais, esančiais
ieškovo bylos medžiagoje.
Pavyzdžiui, pirmiausia 2008 m. lapkričio 20 d. Biuro gydytojo išvada, kurioje pripažįstama profesinė liga, buvo priimta remiantis
šio gydytojo 2008 m. gegužės 8 d. ataskaita ir psichiatro nuomone, kurią, Biuro gydytojo prašymu, 2008 m. rugsėjo 18 d. parengė
gydytojas Ra. ir kurioje siekiama būtent „įvertinti <...> [ieškovo] psichologinę būklę“ ir „nustatyti, ar dabartinė būklė
tikrai yra priežastiniu ryšiu susijusi su profesine veikla“. Be to, 2008 m. gegužės 8 d. ataskaitoje Biuro gydytojas mini
šešias kitas medicinines ataskaitas, esančias ieškovo bylos medžiagoje. Dėl 2010 m. vasario 11 d. Biuro gydytojo išvados pažymėtina,
kad ji pagrįsta 2009 m. rugpjūčio 12 d. gydytojo D. psichologinės ekspertizės išvada, 2009 m. spalio 17 d. gydytojo Me. neuropsichologine
išvada ir 2009 m. lapkričio 3 d. gydytojo Re. psichiatrinio tyrimo ataskaita, kuriose konstatuojami profesinio pobūdžio konflikto
nulemti sveikatos sutrikimai.
Dėl pastarojo aspekto pažymėtina, kad 2008 m. gegužės 8 d. ataskaitoje Biuro gydytojas remiasi ir Parlamento rezoliucija dėl
patvirtinimo ir cituoja įvairias jos ištraukas, susijusias būtent su dideliu profesiniu konfliktu ir Regionų komiteto veiksmais
ieškovo atžvilgiu. Be to, 2009 m. rugpjūčio 12 d. psichologinės ekspertizės išvadoje gydytojas D. nurodo, kad rengdamas savo
išvadą pirmiausia susipažino su Parlamento rezoliucijos dėl patvirtinimo ir OLAF ataskaitos ištraukomis.
Nors procedūra, kuri pradėta pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį ir kuria siekiama nustatyti ieškovo ligos profesinę
kilmę, teisiniu požiūriu atskirta nuo procedūros, pradėtos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį siekiant nustatyti
ieškovo invalidumo profesinę kilmę, vis dėlto faktinės abiejų procedūrų aplinkybės yra tos pačios arba bet kuriuo atveju faktinės
aplinkybės, susijusios su ligos kilme, būtinai yra faktinių aplinkybių, susijusių su galimo invalidumo kilme, dalis.
Taigi teiginys, kad ligos profesinė kilmė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį pripažinta faktiškai remiantis „vien
paciento žodžiais“, kuriuo grindžiama Invalidumo komiteto ataskaita, reiškia akivaizdžiai klaidingą vertinimą.
Be to, palyginti su nemedicininio pobūdžio dokumentais, esančiais ieškovo bylos medžiagoje, t. y. OLAF ataskaita, Parlamento
rezoliucija dėl patvirtinimo ir COCOBU pranešimu, tik administracinio tyrimo ataskaitoje neminimi nei konfliktiniai ieškovo
santykiai su jo viršininkais, nei aplinkybės, leidžiančios nustatyti, kad su ieškovu buvo netinkamai elgiamasi ar kad jis
net patyrė psichologinį priekabiavimą. Administraciniu tyrimu, kurio ataskaitą mini Invalidumo komitetas savo ataskaitoje,
buvo siekiama atsižvelgiant į OLAF rekomendaciją nustatyti, ar įvykdytos sąlygos pradėti drausminę procedūrą kelių Regionų
komiteto darbuotojų, pirmiausia buvusio generalinio sekretoriaus, atžvilgiu. Taigi šiuo tyrimu nebuvo siekiama nustatyti,
ar ieškovas patyrė psichologinį priekabiavimą, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus.
Taip pat pažymėtina, jog atsisakydamas atsižvelgti į OLAF ataskaitą Invalidumo komitetas teigia, kad ją „perskaičius matyti,
kad [ieškovas] negalėjo tiksliai paaiškinti OLAF, kokį spaudimą jis jaučiasi patyręs“. Tačiau šis teiginys, truputį išplėstas,
yra administracinio tyrimo ataskaitoje, kurioje teigiama, kad „[ieškovas] negalėjo tiksliai paaiškinti, koks spaudimas jam
galėjo būti daromas“, o ne OLAF ataskaitoje. Iš tikrųjų šis teiginys susijęs su naujojo Regionų komiteto generalinio sekretoriaus
ir ieškovo pokalbiu, įvykusiu 2004 m. sausio 28 d., vykdant administracinį tyrimą. Be to, ieškovas atsisakė pasirašyti šio
pokalbio protokolą būdamas tos nuomonės, kad jis yra niekinis, ir pažymėjo, kad šiuo atžvilgiu su faktinėmis aplinkybėmis
susijusios administracinio tyrimo ataskaitos išvados neatitinka OALF ataskaitos išvadų.
Taigi Invalidumo komitetas negalėjo nepadarydamas savo ataskaitoje akivaizdžios vertinimo klaidos teigti, kad „[ieškovas]
negalėjo tiksliai paaiškinti OLAF, kokį spaudimą jis jaučiasi patyręs“, ir kad „vykdant vidaus administracinį tyrimą [ieškovas],
nepaisydamas aiškaus tyrėjų raginimo, visai nepateikė veiksmų, nuo kurių jis buvo nukentėjęs, pavyzdžių“, nes neginčijama,
kad OLAF savo ataskaitoje konstatavo, jog Regionų komitetas stengėsi atgrasyti ir įbauginti ieškovą, o Parlamentas savo rezoliucijoje
dėl patvirtinimo net pareikalavo, kad Regionų komitetas atsiprašytų ieškovo būtent dėl savo elgesio su juo.
Todėl Invalidumo komiteto ataskaitoje, kiek tai susiję su atsižvelgimu į Parlamento rezoliuciją dėl patvirtinimo ir OLAF ataskaitą,
kurią perduoti jis pats paprašė paskyrimų tarnybos, kad galėtų priimti galutinį sprendimą dėl ieškovo invalidumo kilmės, padaryta
akivaizdi vertinimo klaida.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrojo pagrindo antrai daliai taip pat reikia pritarti.
Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su Invalidumo komiteto įgaliojimų pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad Invalidumo komitetas privalėjo išnagrinėti visas jo darbo sąlygas, įskaitant galėjusias reikšti priekabiavimo
veiksmus medicininiu požiūriu, taigi nebūtinai turėdamas teisiškai ir pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio 3 dalyje
nustatytas sąlygas konstatuoti psichologinio priekabiavimo buvimą.
Ieškovas taip pat patikslina, kad Invalidumo komiteto veikla yra medicininio pobūdžio, todėl šis komitetas turi spręsti, ar
esama tiesioginio ryšio tarp pareigūno pareigų vykdymo ir jo sveikatos būklės. Medicinos ekspertai turi išimtinius vertinimo
įgaliojimus, kurie negali būti apriboti administracinio tyrimo, patenkančio į Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnio taikymo
sritį, rezultatais. Administracinio tyrimo ataskaita – vienas iš veiksnių, į kuriuos gydytojai gali atsižvelgti vykdydami
turimus vertinimo įgaliojimus, bet tai neapriboja jų kompetencijos.
Regionų komitetas primena, kad sprendimas atmesti pagalbos prašymą, pateiktą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį,
nebuvo užginčytas, todėl tapo galutinis. Taigi Regionų komitetas tvirtina, kad ieškovas negali remtis priekabiavimu vykstant
invalidumo profesinės kilmės pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą pripažinimo procedūrai, nes
priekabiavimas teisiškai niekada nebuvo pripažintas.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Jeigu antrojo pagrindo trečią dalį reikėtų suprasti kaip susijusią su tuo, kad Invalidumo komitetas, nagrinėdamas ieškovo
invalidumo kilmę, nepaisė savo įgaliojimų sąlygų, pirmiausia primintina, kad Invalidumo komitetas, vykdydamas savo įgaliojimus,
turėjo pateikti medicininius, o ne teisinius vertinimus invalidumo profesinės kilmės klausimu. Taigi Invalidumo komitetas
turėjo nustatyti, ar medicininiu požiūriu ieškovo invalidumą lėmė profesinė liga, atsiradusi dėl ieškovo darbo sąlygų (1987 m.
sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Rienzi prieš Komisiją
, 76/84, 9 ir 12 punktai). Atsižvelgiant į tai, reikia konstatuoti, kad Invalidumo komitetas, aiškinant griežtai, įvykdė jam
patikėtą užduotį, nes 2010 m. liepos 2 d. išvadoje dėl invalidumo kilmės nurodė, tiesa, be patikslinimų, kad ieškovo invalidumą
„lėmė ne profesinė liga“ (žr. šio sprendimo 45 punktą).
Be to, iš bylos medžiagos nematyti, kad Invalidumo komitetas būtų pateikęs teisinį su ieškovo invalidumo kilme susijusių faktų
ar aplinkybių vertinimą.
Todėl antrojo pagrindo trečiai daliai negalima pritarti.
Dėl antrojo pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su nukrypimu nuo profesinės ligos sąvokos ir Pareigūnų tarnybos nuostatų
78 straipsnio penktos pastraipos pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad nors procedūros pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 ir 78 straipsnius ir šiais straipsniais siekiami
tikslai skiriasi ir medicinos ekspertai gali padaryti skirtingas išvadas, nes tai savarankiškos procedūros, pirmiausia kiek
tai susiję su ligos profesinės kilmės klausimu, vis dėlto „profesinė liga“ pagal abi šias nuostatas apibrėžiama vienodai.
Todėl Invalidumo komitetas turėjo laikytis šios apibrėžties.
Regionų komitetas patikslina, kad neginčija, jog remiantis teismų praktika „profesinės ligos“ sąvoka, vykdant procedūras tiek
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, tiek pagal šių nuostatų 78 straipsnį, apibrėžiama taip pat. Tačiau ieškovas
neįrodė, kad atsakovas nepaisė šio apibrėžties tapatumo. Be to, Regionų komiteto teigimu, kadangi abi procedūros yra skirtingos,
jos gali būti užbaigtos priimant skirtingus sprendimus, kurie vienas nuo kito nepriklauso.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Primintina, viena vertus, kad „profesinės ligos“ sąvoka, vartojama Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 ir 78 straipsniuose, – tai
ta pati sąvoka, kuri vartojama Draudimo taisyklių 3 straipsnyje, ir, kita vertus, kad šios sąvokos turinys negali skirtis
atsižvelgiant į tai, ar taikomas Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnis, ar 78 straipsnis, net jei kiekviena šių nuostatų
susijusi su sistema, pasižyminčia savo ypatybėmis. Vis dėlto tai nereiškia, kad Draudimo taisyklėse nurodyta medicininė komisija
yra saistoma pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį sudaryto Invalidumo komiteto vertinimų, ir atvirkščiai. Abiejų
procedūrų, susijusių su ta pačia faktine padėtimi, rezultatai teisėtai gali būti skirtingi, pirmiausia kiek tai susiję su
to paties pareigūno ligos profesinės kilmės klausimu (minėto Sprendimo
J

prieš Komisiją
54–56 punktai).
Todėl vien nurodymo, kad išvada, priimta pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, skiriasi nuo Invalidumo komiteto
išvados, nepakanka nukrypimui nuo profesinės ligos sąvokos įrodyti (minėto Sprendimo
J

prieš Komisiją
61 punktas).
Kadangi ieškovas, grįsdamas kaltinimą, susijusį su nukrypimu nuo profesinės ligos sąvokos, iš esmės nurodė tik skirtumą tarp
išvados, priimtos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, ir Invalidumo komiteto išvados, antrojo pagrindo ketvirtai
daliai negalima pritarti.

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su rūpestingumo pareigos neįvykdymu, piktnaudžiavimu įgaliojimais ir procedūros pažeidimais
Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad procedūra, užbaigta priimant ginčijamą sprendimą, buvo vykdoma netinkamai, nes, pirma, nuo 2007 m. gegužės
23 d., kai Invalidumo komitetas priėmė išvadą dėl invalidumo buvimo, iki 2010 m. rugsėjo 10 d., kai paskyrimų tarnyba priėmė
ginčijamą sprendimą, praėjo nepagrįstai daug laiko. 2009 m. sausio 9 d. Biurui priėmus sprendimą dėl ligos profesinės kilmės
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį Invalidumo komitetas neturėjo jokio pagrindo laukti sprendimo dėl invalidumo
laipsnio pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, jį Biuras priėmė 2010 m. kovo 2 d.
Antra, Invalidumo komiteto procedūra buvo netinkama, nes gydytojas T. kišosi į ligos profesinės kilmės pripažinimo procedūrą
pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, siekdamas, kad ieškovo ligos profesinė kilmė nebūtų pripažinta. Toks elgesys
reiškia gydytojo T. išankstinį nusistatymą ir šališkumą Invalidumo komitetui vykdant veiklą.
Trečia, trečiasis gydytojas O. perdavė gydytojui T. kelis klausimus, skirtus Regionų komitetui, susijusius su tam tikrais
bylos aspektais, kuriuos ieškovas norėjo pagrįsti dokumentais per pirmąjį susitikimą su gydytoju O., bet šis atsisakė su jais
susipažinti. Be to, minėti klausimai buvo tendencingi.
Galiausiai ieškovas teigia, kad nesulaukė jokios pagalbos iš paskyrimų tarnybos. Nors paskyrimų tarnybai buvo pranešta apie
procedūros pažeidimus, nurodytus šio sprendimo 127–129 punktuose, ji nesiėmė priemonių ir netgi prisidėjo prie šių pažeidimų.
Dėl nurodytų priežasčių pripažintina, kad paskyrimų tarnyba piktnaudžiavo įgaliojimais.
Regionų komitetas savo ruožtu teigia, kad ieškovas pats daug prisidėjo prie procedūros trukmės, kuri bet kuriuo atveju nebuvo
nepagrįstai ilga. Invalidumo komitetas teisėtai galėjo laukti, kol pasibaigs pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį
pradėta procedūra siekiant nustatyti invalidumo laipsnį, – jis buvo nustatytas 2010 m. kovo mėnesį. Be to, jei procedūros
trukmė ir būtų per ilga, tai neturėtų įtakos Invalidumo komiteto nuomonės turiniui.
Regionų komitetas taip pat mano, kad profesinės ligos pripažinimo procedūra pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį
nėra šio ginčo dalykas ir kad nėra įrodymų, jog veikiant Invalidumo komitetui gydytojas T. būtų elgęsis netinkamai.
Galiausiai gydytojas O. tik pasinaudojo teise, kurią turi kiekvienas Invalidumo komiteto narys, paprašyti papildomos informacijos.
Tarnautojų teismo vertinimas
Pirma, primintina, kad pareiga laikytis pagrįsto termino vykdant administracines procedūras yra bendrasis Sąjungos teisės
principas, kurio laikymąsi užtikrina teismas ir kuris, kaip sudėtinė teisės į gerą administravimą dalis, nurodytas ir Chartijos
41 straipsnio 1 dalyje (2006 m. balandžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Angeletti prieš Komisiją
, T‑394/03, 162 punktas ir 2012 m. gruodžio 6 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo
Füller
‑
Tomlinson prieš Parlamentą
, T‑390/10 P, 115 punktas).
Tačiau pagrįsto termino laikymosi principo pažeidimas – darant prielaidą, kad jis nustatytas – neleidžia panaikinti ginčijamo
sprendimo dėl procedūros pažeidimo. Iš tikrųjų galima per ilga ieškovo prašymo dėl ligos profesinės kilmės pripažinimo pagal
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį nagrinėjimo trukmė iš esmės negali turėti įtakos nei Invalidumo komiteto nuomonės,
nei paskyrimų tarnybos priimto galutinio sprendimo turiniui. Dėl tokios trukmės negali, išskyrus ypatingą situaciją, pasikeisti
Invalidumo komiteto pateiktas invalidumo profesinės kilmės vertinimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį (minėto
Sprendimo
J

prieš Komisiją
113–116 punktai ir juose nurodyta teismų praktika). Nors medicininės procedūros trukmė gali turėti reikšmės ligos sunkumo
ir pasekmių vertinimui, taip pat lemti sudėtingesnį jos priežasčių tyrimą (minėto Sprendimo
AE prieš Komisiją
102 punktas), nagrinėjamu atveju nėra nei įrodyta, nei netgi teigiama, kad per ilga procedūros trukmė turėjo įtakos su esme
susijusiems dalykams, į kuriuos atsižvelgdamas Invalidumo komitetas priėmė savo išvadą. Taigi per ilga procedūros trukmė –
darant prielaidą, kad tai konstatuota – negali turėti įtakos Invalidumo komiteto išvados teisėtumui, taigi ir ginčijamo sprendimo
teisėtumui.
Todėl kaltinimą, susijusį su pagrįsto termino nesilaikymu, pateiktą tik grindžiant reikalavimą dėl panaikinimo, reikia atmesti.
Antra, bylos medžiagoje nėra jokių įrodymų, jog gydytojas T. savo veiksmais siekė, kad ieškovo ligos profesinė kilmė nebūtų
pripažinta pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį.
Trečia, nors iš bylos medžiagos matyti, kad per savo pirmąjį susitikimą su ieškovu gydytojas O. atsisakė susipažinti su kai
kuriais oficialiais dokumentais, kuriuos ieškovas norėjo pateikti Invalidumo komitetui, pirmiausia su OLAF ataskaita ir Parlamento
rezoliucija dėl patvirtinimo, vien ši aplinkybė negali reikšti procedūros pažeidimo. Pakanka nurodyti, kad iš Invalidumo komiteto
ataskaitos matyti, jog jis galiausiai susipažino su OLAF ataskaita ir Parlamento rezoliucija dėl patvirtinimo. Dėl gydytojo
O. klausimų, pateiktų Regionų komitetui, pažymėtina, jog nematyti, kad jie būtų suformuluoti tendencingai.
Galiausiai konstatuotina, kad kaltinimai, susiję, viena vertus, su rūpestingumo pareigos nevykdymu ir, kita vertus, su piktnaudžiavimu
įgaliojimais, yra grindžiami tais pačiais argumentais, kurie buvo atmesti nagrinėjant pirmąjį šio pagrindo kaltinimą ir pirmąjį
pagrindą, todėl juos reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Taigi trečiajam pagrindui, susijusiam su rūpestingumo pareigos nevykdymu, piktnaudžiavimu įgaliojimais ir procedūros pažeidimais,
negalima pritarti kaip nepagrįstam.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad antrojo pagrindo pirmai ir antrai dalims buvo pritarta. Todėl ginčijamą sprendimą reikia
panaikinti.
3.
Dėl reikalavimo atlyginti neturtinę žalą

Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad nurodyti pažeidimai – tai Regionų komiteto padaryti pažeidimai ir kad atsižvelgiant į ypatingas šio atvejo
aplinkybes dėl to patirta žala negali būti atlyginta panaikinant ginčijamą sprendimą. Iš tikrųjų dėl Regionų komiteto sudarytų
darbo sąlygų staiga nutrūko ieškovo karjera, tačiau Regionų komitetas atsisakė pripažinti invalidumo profesinę kilmę. Invalidumo
komiteto ataskaita nėra nešališka, be to, gydytojas T., Regionų komiteto paskirtasis Invalidumo komiteto narys, elgėsi netinkamai.
Regionų komitetas primena, kad sprendimas atmesti pagalbos prašymą, pateiktą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį,
per nustatytą terminą nebuvo užginčytas, todėl tapo galutinis. Be to, Invalidumo komitetas nebuvo šališkas ir veikė pagal
nustatytą tvarką.

Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pats neteisėto teisės akto panaikinimas gali būti tinkamas ir iš esmės pakankamas bet
kurios neturtinės žalos, kurią gali būti lėmęs šis aktas, atlyginimas, nebent ieškovas įrodo, kad patyrė neturtinę žalą, kuri
yra atsiejama nuo neteisėtumo, pagrindžiančio panaikinimą, ir negali būti visiškai atlyginta panaikinant šį aktą (2011 m.
liepos 14 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Petrilli prieš Komisiją
, F‑98/07, 28 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Kadangi šiuo atveju ieškovas neįrodė, kad patyrė neturtinę žalą, kuri yra atsiejama nuo neteisėtumo, pagrindžiančio panaikinimą,
ir negali būti visiškai atlyginta panaikinant šį aktą, jo prašymą atlyginti žalą reikia atmesti.
4.
Dėl reikalavimo padengti išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra ir skundo pateikimu

Šalių argumentai
Ieškovas prašo padengti išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra, įskaitant susijusias su skundo pateikimu, kurios nėra
atlyginamos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus. Tai išlaidos kanceliarinėms prekėms ir kopijavimui, išlaidos už naudojimąsi
telefonu, siuntimą paštu ir už faksogramas, taip pat kelionės į Angliją dėl hospitalizavimo išlaidos. Ieškovas įvertina šias
išlaidas 5 000 EUR.
Regionų komiteto nuomone, tokios išlaidos neatlygintinos.

Tarnautojų teismo vertinimas
Pažymėtina, kad nenustatyta, jog nurodytos išlaidos iš tikrųjų buvo patirtos ir kad nebuvo nei teigiama, nei juo labiau įrodyta,
kad tokias išlaidas lėmė ginčijamo sprendimo neteisėtumas.
Dėl motyvavimo darant prielaidą, kad šiuo reikalavimu ieškovas siekia užginčyti sprendime atmesti skundą esantį paskyrimų
tarnybos sprendimą atsisakyti padengti išlaidas, susijusias su invalidumo procedūra ir skundo pateikimu, pažymėtina, kad dėl
tokio sprendimo atsisakyti nebuvo pateiktas skundas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį.
Todėl šį reikalavimą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, nepažeidžiant kitų šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatų, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio straipsnio 2 dalį, kai to reikalauja
teisingumas, Tarnautojų teismas gali nuspręsti iš pralaimėjusios šalies priteisti tik dalį bylinėjimosi išlaidų arba nuspręsti,
kad pralaimėjusi šalis visai jų neturi padengti.
Iš šio sprendimo motyvų matyti, kad Regionų komitetas iš esmės pralaimėjo bylą. Be to, ieškovas aiškiai reikalavo priteisti
iš Regionų komiteto bylinėjimosi išlaidas. Kadangi šios bylos aplinkybėmis negalima pateisinti Procedūros reglamento 87 straipsnio
2 dalies nuostatų taikymo, Regionų komitetas turi padengti savo ir ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2010 m. rugsėjo 10 d. Europos Sąjungos regionų komiteto sprendimą, kuriuo atsisakoma pripažinti R. McCoy ligos,
lėmusios jo invalidumą, profesinę kilmę, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Nurodyti Europos Sąjungos regionų komitetui padengti savo ir R. McCoy bylinėjimosi išlaidas.
Kreppel
Perillo
Barents
Paskelbta 2013 m. gegužės 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kanclerė

Pirmininkas
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Proceso kalba: prancūzų.