CELEX: 62008TJ0394
Statligt stöd
Stöd till förmån för hotellindustrin i regionen Sardinien
Beslut genom vilket fastslås att stödet är delvis förenligt och delvis oförenligt med den inre marknaden samt att stödet ska återkrävas
Nya stödåtgärder
Motiveringsskyldighet
Skydd för berättigade förväntningar
Incitamentseffekt
De minimis-regeln

Bakgrund till tvisten
Den 11 mars 1998 antog Regione autonoma della Sardegna (nedan kallad regionen Sardinien) legge regionale n° 9, incentivi per
la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale 14
settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera) (regionallag nr 9 om åtgärder för att främja
renovering och ombyggnad av hotell och med bestämmelser om ändring och komplettering av regionallag nr 40 av den 14 september
1993,
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
nr 9 av den 21 mars 1998) (nedan kallad lag nr 9/1998). Lagen trädde i kraft den 5 april 1998.
Genom artikel 2 i denna lag infördes bestämmelser om stöd till nyinvesteringar till förmån för företag inom hotellsektorn,
i form av bidrag och lån med räntesubventioner, liksom driftsstöd enligt regeln om stöd av mindre betydelse (nedan kallad
den ursprungliga stödordningen).
Genom skrivelse av den 6 maj 1998 anmälde de italienska myndigheterna lag nr 9/1998 till kommissionen och förband sig att
inte tillämpa den ursprungliga stödordningen innan den godkänts av kommissionen.
Som svar på en begäran om kompletterande upplysningar från kommissionen, angav de italienska myndigheterna i skrivelse av
den 22 juni 1998 att den ursprungliga stödordningens tillämpningsbestämmelser inte skulle antas förrän stödordningen godkänts
av kommissionen.
Genom skrivelse av den 28 september 1998 underrättade de italienska myndigheterna även kommissionen om att stöd enligt lag
nr 9/1998 endast kunde beviljas för projekt som skulle verkställas ”senare”, och att detta villkor skulle bekräftas i lagens
tillämpningsbestämmelser.
I beslut SG(98) D/9547 av den 12 november 1998 godkände kommissionen stödordning N 272/98 – Italien – stöd till förmån för
hotellindustrin, vilken hade införts genom lag nr 9/1998 (nedan kallat beslutet om godkännande). I detta beslut slog kommissionen
fast att den ursprungliga stödordningen var förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.3 a EG (nu artikel 87.3
a EG).
L’Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio (den ansvarige för frågor rörande turism, hantverk och handel) i regionen
Sardinien, antog den 29 april 1999 decreto n° 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998
come modificata dalla deliberazione n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della
L.R. 11 marzo 1998 n. 9 disciplinante: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi
della L.R. 14.9.1993 n. 40 (dekret nr 285 om tillämpning av lag nr 9/1998,
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
nr 15 av den 8 maj 1999) (nedan kallat dekret nr 285/1999).
Enligt artikel 2 i dekret nr 285/1999 skulle den ursprungliga stödordningen tillämpas inom ramen för ett ansökningsförfarande.
I artiklarna 4 och 5 i samma dekret föreskrevs att stöd kunde beviljas endast för projekt som skulle börja verkställas efter
det att ansökan om stöd lämnats in, och att endast utgifter som uppkommit efter det att denna ansökan lämnats in var stödberättigande.
I artikel 17 i dekret nr 285/1999, med rubriken ”Övergångsbestämmelser”, föreskrevs emellertid att vid den första tillämpningen
av dekretet skulle utgifter och åtgärder som uppkommit eller verkställts efter den 5 april 1998, det datum då lag nr 9/1998
trädde i kraft, vara stödberättigande.
Den 27 juli 2000 antog regionen Sardinien deliberazione n° 33/3 (beslut nr 33/3) om upphävande av dekret nr 285/1999 på grund
av att det var behäftat med formfel, och deliberazione n° 33/4 (beslut nr 33/4) i vilket nya bestämmelser om tillämpningen
av den ursprungliga stödordningen fastställdes.
Samma dag antog regionen Sardinien även deliberazione n° 33/6 (beslut nr 33/6) i vilket det angavs att offentliggörandet av
dekret nr 285/1999, som innehöll bestämmelser som var oförenliga med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, kunde ha skapat
förväntningar hos de potentiella stödmottagarna på att alla arbeten som verkställts efter den 5 april 1998 var stödberättigande.
Av den anledningen skulle arbeten som inletts efter detta datum beaktas vid den första tillämpningen av lag nr 9/1998, i den
mån som de varit föremål för ansökan om stöd inom ramen för den första årliga ansökningsomgången.
Genom skrivelse av den 2 november 2000, som de italienska myndigheterna inkom med som svar på en begäran från kommissionen
om upplysningar om vilka lämpliga åtgärder som vidtagits för att säkerställa de befintliga stödordningarnas förenlighet, från
och med den 1 januari 2000, med riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål av den 10 mars 1998 (EGT C 74, s. 9)
(nedan kallade 1998 års riktlinjer), underrättades kommissionen om tillämpningsbestämmelserna till lag nr 9/1998 och tillställdes
en kopia av deliberazione nr 33/4. De italienska myndigheterna nämnde emellertid inte deliberazione nr 33/6.
Den 29 december 2000 offentliggjorde regionen Sardinien den första ansökningsomgången och genomförde därigenom den ursprungliga
stödordningen.
I skrivelse av den 28 februari 2001 begärde kommissionen kompletterande upplysningar från berörda italienska myndigheter avseende
tillämpningen av lag nr 9/1998 och ansökningsförfarandet, liksom det sätt på vilket bestämmelsen om att en ansökan ska lämnas
in innan ett projekt börjar verkställas hade iakttagits inom ramen för detta förfarande.
I skrivelse av den 25 april 2001, till vilken deliberazione nr 33/4 på nytt bifogats, bekräftade de italienska myndigheterna
att stödordningen tillämpades i överensstämmelse med 1998 års riktlinjer.
Den 21 februari 2003 mottog kommissionen ett klagomål avseende missbruk av den ursprungliga stödordningen. Som följd av detta
klagomål begärde kommissionen den 26 februari 2003 att de italienska myndigheterna skulle inkomma med kompletterande upplysningar
i frågan.
I skrivelse av den 22 april 2003 svarade de italienska myndigheterna på kommissionens begäran om kompletterande upplysningar
och nämnde då för första gången deliberazione nr 33/6.
Genom beslut av den 3 februari 2004 inledde kommissionen förfarandet enligt artikel 88.2 EG avseende missbruk [av den ursprungliga
stödordningen] (EUT C 79, s. 4) (nedan kallat beslutet att inleda ett förfarande). I detta beslut fann kommissionen att italienska
myndigheter, genom att tillåta att stöd beviljades för investeringsprojekt som hade påbörjats innan någon ansökan om stöd
lämnats in, inte iakttagit de villkor som angavs i kommissionens beslut om godkännande av stödordningen och inte heller de
villkor som anges i 1998 års riktlinjer. Kommissionen ansåg därför att den ursprungliga stödordningen kunde ha inneburit missbruk
av det slag som avses i artikel 16 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för
artikel [88] EG (EGT L 83, s. 1), och uttryckte tvivel om huruvida stöd som hade beviljats för investeringsprojekt som hade
påbörjats innan någon ansökan om stöd lämnats in var förenliga med den gemensamma marknaden.
Den 19 april 2004 lämnade de italienska myndigheterna in sina synpunkter till kommissionen. Den 30 april 2004 mottog kommissionen
synpunkterna från sökanden i mål T-454/08, Grand Hotel Abi d’Oru SpA. Den 25 juni 2005 mottog kommissionen kompletterande
upplysningar från de italienska myndigheterna.
Den 22 november 2006 antog kommissionen ett beslut om ändring och utvidgning av pågående förfarande C 1/2004 i enlighet med
artikel 88.2 EG (EUT C 32, 2007, s. 2) (nedan kallat ändringsbeslutet). I detta beslut, under rubriken ”Skäl för att ändra
och utvidga förfarandet”, framhöll kommissionen särskilt att deliberazione nr 33/6 inte nämndes i beslutet om att inleda ett
förfarande, samtidigt som det var på grundval av det beslutet som stöd påstods ha beviljats i 28 fall för projekt som påbörjats
innan någon ansökan om stöd lämnats in, och inte på grundval av deliberazione nr 33/4, vilket felaktigt angavs i beslutet
om att inleda ett förfarande. Kommissionen påpekade dessutom att en oegentlig tillämpning av stöd i den mening som avses i
artikel 16 i förordning nr 659/1999, till vilken beslutet om att inleda ett förfarande hänvisar, avser situationer där mottagaren
av ett godkänt stöd tillämpar stödet i strid med villkoren i beslutet om beviljande av stöd. Kommissionen angav att det alltså
inte är meningen att denna artikel ska tillämpas i fall där en medlemsstat skapar nytt olagligt stöd genom att ändra en befintlig
stödordning (artikel 1 c och 1 f i förordning nr 659/1999).

Det angripna beslutet
Den 2 juli 2008 antog kommissionen beslut 2008/854/EG om en statlig stödordning C 1/04 (ex NN 158/03 och CP 15/03) Missbruk
av stödåtgärd N 272/98, regionallag nr 9/98 (EUT L 302, s. 9) (nedan kallat det angripna beslutet).
I det angripna beslutet påpekade kommissionen bland annat att det genom deliberazione nr 33/6 hade gjorts ändringar i den
åtgärd som anmälts och att dessa ändringar inte var förenliga med villkoren i kommissionens beslut om godkännande. Kommissionen
ansåg att de italienska myndigheterna inte hade anmält deliberazione nr 33/6 till kommissionen och att de därför hade brutit
mot artikel 88.3 EG och mot sin plikt att samarbeta enligt artikel 10 EG. Enligt kommissionen hade stödordningen följaktligen
tillämpats i strid med beslutet om godkännande, och planerade stöd till projekt som hade börjat verkställas innan några ansökningar
om stöd lämnats in måste därför betraktas som olagliga.
Vad gäller det aktuella stödets förenlighet med den gemensamma marknaden erinrade kommissionen om de överväganden som den
gjort i beslutet att inleda ett förfarande och i ändringsbeslutet. Därefter slog kommissionen fast att de individuella stödåtgärder
som beviljats för projekt vars bidragsberättigande kostnader ådragits innan en ansökan om stöd lämnats in, på grundval av
de genomförandebestämmelser som var i kraft vid den tidpunkt då ansökan lämnades in, var att betrakta som oförenliga med den
gemensamma marknaden om de överskred det belopp för stöd av mindre betydelse som stödmottagaren kunde ha varit berättigad
till vid den aktuella tidpunkten, beräknat i enlighet med kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 av den 12 januari 2001
om tillämpningen av artikel 87 [EG] och 88 [EG] på stöd av mindre betydelse (EGT L 10, s. 30).
Det angripna beslutets artikeldel har följande lydelse:
”Artikel 1
Det statliga stöd som beviljades enligt regionallag nr 9/98 som olagligen sattes i kraft av Italien genom beslut (deliberazione)
nr 33/6 i den första ansökningsomgången är oförenligt med den gemensamma marknaden såvida inte mottagaren av stödet lämnade
in en ansökan om stöd enligt stödordningen innan ett nyinvesteringsprojekt började verkställas.
Artikel 2
1. Republiken Italien ska av mottagarna återkräva det oförenliga stöd som beviljats enligt den ordning som avses i artikel
1.
2. De belopp som ska återkrävas ska innefatta ränta från och med den dag då beloppen ställdes till mottagarnas förfogande
till och med den dag då de har återbetalats.
3. …
4. Republiken Italien ska ställa in alla kvarstående utbetalningar av stöd enligt den ordning som avses i artikel 1 med verkan
från och med den dag då detta beslut antas.
Artikel 3
1. Återkravet av det stöd som beviljats enligt den ordning som avses i artikel 1 ska genomföras omedelbart och effektivt.
2. Republiken Italien ska säkerställa att detta beslut genomförs inom fyra månader efter den dag då det har delgivits.
Artikel 4
…
Artikel 5
Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.”

Förfarandet
Regionen Sardinien väckte talan i mål T-394/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 16 september 2008.
SF Turistico Immobiliare Srl väckte talan i mål T-408/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 september
2008.
Timsas Srl väckte talan i mål T-453/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 oktober 2008.
Grand Hotel Abi d’Oru SpA väckte talan i mål T-454/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 oktober
2008.
Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA. Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas,
Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence
Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di
Cogoni Giuseppe & C. Snc och Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc (nedan kallade intervenienterna) ansökte om att få intervenera
i förfarandet rörande mål T-394/08 till stöd för regionen Sardiniens yrkanden, genom handling som inkom till förstainstansrättens
kansli den 19 december 2008. I beslut av den 15 juni 2009 biföll ordföranden för åttonde avdelningen vid förstainstansrätten
denna ansökan.
Efter att ha hört parterna beslutade ordföranden för andra avdelningen vid förstainstansrätten den 25 juni 2009 att förena
målen T-394/08, T-408/08, T-453/08 och T-454/08 vad gäller det muntliga förfarandet, i enlighet med artikel 50 i förstainstansrättens
rättegångsregler.
Den 27 juli 2009 ingav intervenienterna sin interventionsinlaga i mål T-394/08. Kommissionen yttrade sig över denna inlaga
den 21 september 2009. Regionen Sardinien inkom inte med något yttrande inom den frist som förstainstansrättens kansli fastställt.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar, förordnades referenten att tjänstgöra på fjärde
avdelningen, och de förevarande målen tilldelades följaktligen denna avdelning.
Som en åtgärd för processledning ställde tribunalen den 7 december 2010 skriftliga frågor till kommissionen och till Grand
Hotel Abi d’Oru, sökanden i mål T-454/08, vilka besvarades av dessa inom den angivna fristen.

Parternas yrkanden
I mål T-394/08 har regionen Sardinien, med stöd av intervenienterna, yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
I mål T-408/08 har SF Turistico Immobiliare yrkat att tribunalen ska
–        i första hand,
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna,
–        i andra hand, ogiltigförklara det angripna beslutet i den mån som det däri slås fast att stödordningen i sin helhet är oförenlig
med den gemensamma marknaden och att de belopp som håller sig inom de ramar som anges i bestämmelserna om stöd av mindre betydelse
ska återkrävas,
–        i tredje hand,
–        dels ogiltigförklara punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer, i den mån som denna punkt innebär att hela det stöd som beviljats mottagarna
är oberättigat, utan att undantag görs för de investeringar som gjorts efter det att ansökan ingetts och som i funktionellt
och strukturellt hänseende är självständiga, och
–        dels ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det däri förordnas om att Republiken Italien ska återkräva de belopp
som utbetalats, utan att undantag görs för kostnader som mottagaren ådragit sig efter ingivandet av ansökan om stöd och som
hänför sig till funktionellt och strukturellt självständiga delar av projektet i fråga.
I mål T-453/08 har Timsas yrkat att tribunalen ska
–        – ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
I mål T-454/08 har Grand Hotel Abi d’Oru yrkat att tribunalen ska
–        – ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan i samtliga mål,
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna, och
–        förplikta intervenienterna att bära sina rättegångskostnader samt ersätta de av kommissionens rättegångskostnader som hänför
sig till interventionen.

Rättslig bedömning
Tribunalen finner det lämpligt att, efter att ha hört parterna i denna fråga, förena de aktuella målen vad gäller domen, i
enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna.
1.
Upptagande till sakprövning av vissa av de grunder som åberopats av intervenienterna i mål T-394/08
Kommissionen har påpekat att intervenienterna har åberopat vissa grunder som inte har åberopats av regionen Sardinien, sökanden
i mål T-394/08, och att dessa grunder därför inte kan prövas inom ramen för denna talan, eftersom den definieras genom de
grunder som regionen Sardinien har åberopat i sin ansökan.
Enligt kommissionen är det följande grunder som berörs:
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet på grundval av det felaktiga
antagandet att ett tidigare villkorligt beslut åsidosatts.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 9 i förordning nr 659/1999, eftersom den inte upphävde
beslutet om godkännande innan den antog det angripna beslutet.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 16 i förordning nr 659/1999, eftersom den artikeln
inte avser ändring och utvidgning av ett förfarande som redan inletts.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 87.3 a och c EG genom att felaktigt hävda att det
aktuella stödet var oförenligt med den gemensamma marknaden, samt att det angripna beslutet brast i motivering i detta avseende,
eftersom den inte stämmer överens med motiveringen i tidigare beslut.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att vissa bestämmelser i förordning nr 659/1999 avseende förfarandefrister, liksom principen
om rimlig tidsåtgång för förfarandet, åsidosattes.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att principerna om opartiskhet och skydd för konkurrensen åsidosattes.
–        Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte regeln om stöd av mindre betydelse då den underlät att från
de stödbelopp som den förordnade om att Republiken Italien skulle återkräva, dra av 100 000 euro eller 200 000 euro.
Enligt artikel 40 fjärde stycket i domstolens stadga får yrkanden i en interventionsansökan endast anföras i syfte att biträda
en av parternas yrkanden. I artikel 116.4 i rättegångsreglerna föreskrivs att interventionsinlagan bland annat ska innehålla
intervenientens yrkande, genom vilket han helt eller delvis stöder eller bestrider något av parterna framställt yrkande, liksom
de rättsliga grunder och omständigheter i övrigt som intervenienten åberopar.
Enligt dessa bestämmelser har intervenienten rätt att självständigt åberopa grunder, och inte bara argument, under förutsättning
att de stöder en av huvudparternas yrkanden och inte är av helt annat slag än de överväganden som utgör grunden för tvisten
såsom den har definierats mellan sökanden och svaranden, och därmed medför att tvisteföremålet ändras (se förstainstansrättens
dom av den 15 juni 2005 i mål T-171/02, Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, REG 2005, s. II-2123, punkt 152
och där angiven rättspraxis).
När tribunalen ska besluta huruvida de grunder som en intervenient har anfört kan tas upp till sakprövning ska den således
kontrollera att dessa anknyter till tvisteföremålet såsom detta har definierats av huvudparterna.
När det är omtvistat om en talan kan tas upp till sakprövning, men det likväl framgår att den under alla omständigheter ska
ogillas, får tribunalen av processekonomiska skäl omgående döma i sakfrågan (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom
av den 26 februari 2002 i mål C‑23/00 P, rådet mot Boehringer, REG 2002, s. I‑1873, punkt 52, och av den 23 mars 2004 i mål C‑233/02,
Frankrike mot kommissionen, REG 2004, s. I‑2759, punkt 26). På samma sätt får tribunalen underkänna grunden utan att pröva
huruvida intervenienten har frångått sin roll att stödja en av huvudparternas yrkanden, när det framgår att en grund, vars
anknytning till tvisteföremålet är tveksam, under alla omständigheter ska avvisas av ett annat skäl, eller underkännas (domstolens
dom av den 24 januari 2002 i mål C‑118/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2002, s. I‑747, punkterna 64 och 65, och domen
i det ovan i punkt 42 nämnda målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, punkt 155).
I förevarande fall har flertalet av de grunder som anförts av intervenienterna, men inte av regionen Sardinien, anförts av
någon av sökandena i målen T-408/08, T-453/08 och T-454/08. Dessa grunder kan emellertid under alla omständigheter inte godtas,
av skäl som anges nedan.
Mot denna bakgrund och av processekonomiska skäl, kommer tribunalen inte att pröva kommissionens invändning om rättegångshinder.
2.
Upptagande till sakprövning av vissa invändningar som framställts i repliken
Kommissionen har gjort gällande att sökandena i repliken åberopat nya grunder och att dessa grunder därför inte kan godtas.

Mål T‑394/08
I mål T-394/08 anser kommissionen att följande grunder är att betrakta som nya: 1. grunden enligt vilken kommissionen gjorde
en uppenbart oriktig bedömning av stödets stimulansverkan, 2. grunden enligt vilken kommissionen åsidosatte sin utredningsskyldighet
och 3. grunden enligt vilken beviljande av stöd enligt den aktuella stödordningen i själva verket inte alls stred mot principen
om stödets nödvändighet.
Vad gäller den första och den tredje ifrågasatta grunden, framgår det att den argumentation som kommissionen har betecknat
som nya grunder i själva verket endast avser att utveckla de argument som sökanden har åberopat som första grund i ansökan.
Det är riktigt att den första grunden som regionen Sardinien har åberopat har rubriken ”Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter
på grund av motsägelsefull motivering: den påstått bristande relevansen av mottagarnas förväntningar vid bedömningen av ’stimulansverkan’
och således vid bedömningen av ’stödets nödvändighet’”. Denna rubrik ger intryck av att grunden endast avser ett åsidosättande
av motiveringsskyldigheten. I texten som följer under denna rubrik finns det emellertid avsnitt som klart avser en felaktig
bedömning av stödets stimulansverkan, till exempel i punkt 17 fjärde strecksatsen och punkterna 18, 20 och 23 i ansökan. Regionen
Sardinien har emellertid använt kriteriet avseende en stödåtgärds stimulansverkan synonymt med nödvändighetskriteriet, det
vill säga att beviljandet av stödet måste motivera mottagaren att påbörja ett visst projekt, vilket annars aldrig hade verkställts.
Den första av regionen Sardinien åberopade grunden innehåller således i själva verket två grunder, varav den ena avser en
felaktig bedömning av stödets stimulansverkan och den andra bristande motivering av denna bedömning.
När det gäller den andra ifrågasatta grunden har kommissionen gjort gällande att regionen Sardinien i sin replik kritiserat
kommissionen för att den inte i tillräcklig utsträckning utredde beslutet, under förevändning att det rörde sig om argumentation
till stöd för påståendet att kommissionen åsidosatte sin motiveringsskyldighet vid bedömningen av stimulansverkan.
Av de aktuella avsnitten i repliken framgår det att regionen Sardinien, som ingalunda avsåg att åberopa en ny grund avseende
bristande utredning, endast hade för avsikt att stödja sin första grund enligt vilken, såsom framgår av punkt 50 ovan, kommissionen
gjorde sig skyldig till såväl en felaktig bedömning av stimulansverkan som bristande motivering av denna bedömning.
Regionen Sardinien har följaktligen inte åberopat nya grunder i repliken, varför kommissionens invändning om rättegångshinder
avslås.

Mål T‑408/08
I mål T-408/08 anser kommissionen att den grund som avser bristande motivering vad gäller den aktuella stödordningens påverkan
på handeln mellan medlemsstaterna, ska betraktas som ny.
Denna invändning om rättegångshinder grundar sig emellertid på ett missförstånd av innehållet i inlagorna från SF Turistico
Immobiliare, vilket förvisso kan ge upphov till förvirring. Redan i sin ansökan, inom ramen för sin nionde grund avseende
åsidosättande av artikel 87.3 c EG och 1998 års riktlinjer, har SF Turistico Immobiliare nämligen tagit upp ”påverkan på handeln
i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset”. Med denna hänvisning avsåg sökanden emellertid
endast att stödja sin nionde grund, som avser åsidosättande av bestämmelserna om stödets förenlighet med den gemensamma marknaden,
och inte att åberopa en separat grund, avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, enligt vilken kommissionen felaktigt skulle
ha fastställt att det var fråga om statligt stöd.
När SF Turistico Immobiliare i sin replik angett att det ”[i ansökan] bland annat har gjort gällande att det finns en påtaglig
avsaknad av tillfredsställande motivering vad gäller stödets påverkan på handeln mellan medlemsstaterna”, måste detta följaktligen
förstås på samma sätt, nämligen att bolaget med denna hänvisning avsåg att stödja den grund som avser åsidosättande av de
bestämmelser som reglerar stödets förenlighet med den gemensamma marknaden.
Följaktligen har SF Turistico Immobiliare inte åberopat någon ny grund i repliken, varför kommissionens invändning om rättegångshinder
avslås.

Mål T‑453/08
I detta mål anser kommissionen att den grund som avser åsidosättande av artikel 253 EG vad beträffar tillämpningen av regeln
om stöd av mindre betydelse, ska betraktas som ny.
Kommissionen har därvid gjort gällande att den grund som sökanden har åberopat i ansökan rör den exakta tillämpningen av tröskelvärdet
avseende stöd av mindre betydelse, och inte frågan huruvida denna tillämpning motiverades på ett tillfredsställande sätt.
Detta påstående stämmer emellertid inte, vilket framgår av ordalydelsen i de aktuella punkterna i ansökan. Där nämnde sökanden
nämligen ”den bristande motiveringen vad gäller frågan huruvida incitamentskriteriet var uppfyllt vad gäller stödet i fråga,
i förhållande till den omständigheten att den del av stödbeloppet som avsåg den utgift som uppkommit före ansökan var lägre
än tröskelvärdet för stöd av mindre betydelse”, och angav att det förelåg en ”bristande överensstämmelse” mellan det angripna
beslutet och de påståenden med avseende på taket för stöd av mindre betydelse som kommissionen framfört i samband med andra
kontakter med regionen Sardinien.
Tribunalen anser följaktligen att den grund som avser bristande motivering vad beträffar tillämpningen av regeln om stöd av
mindre betydelse har åberopats av Timsas redan i ansökan, varför kommissionens invändning om rättegångshinder avslås.

Mål T‑454/08
I detta mål anser kommissionen att den grund som avser åsidosättande av rätten till försvar, som Grand Hotel Abi d’Oru ska
ha åberopat i repliken, ska betraktas som ny.
Kommissionen har därvid anfört att när det gäller den omständigheten att den inte delgett Grand Hotel Abi d’Oru vissa dokument,
har bolaget i sin ansökan inte på något tydligt sätt åberopat åsidosättande av några andra bestämmelser än artikel 254 EG
och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999.
Som svar på en skriftlig fråga från tribunalen har emellertid Grand Hotel Abi d’Oru uppgett att avsikten med det avsnitt i
repliken som kommissionen hänvisat till, inte var att åberopa en ny grund avseende åsidosättande av rätten till försvar. Detta
avsnitt fanns med endast som stöd för den grund som åberopats i ansökan avseende åsidosättande av artikel 254 EG och artikel
20.1 i förordning nr 659/1999. Det saknas följaktligen anledning att avvisa någon grund som åberopats av Grand Hotel Abi d’Oru.
3.
Upptagande till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt
Intervenienterna och SF Turistico Immobiliare har, för att påvisa rättsstridigheten hos det angripna beslutet, anfört att
ändringsbeslutet var rättsstridigt.
Kommissionen anser, utan att formellt ha framställt någon invändning om rättegångshinder i detta avseende, att de aktuella
grunderna inte kan tas upp till sakprövning, eftersom ändringsbeslutet vunnit laga kraft. Beslutet offentliggjordes nämligen
i
Europeiska unionens officiella tidning
den 14 februari 2007 och har inte angripits inom de tidsfrister som anges i artikel 230 femte stycket EG.
SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att ändringsbeslutet inte inverkade menligt på bolaget, såtillvida att den enda
konkreta skada som bolaget åsamkats följer av det angripna beslutet. Det var således endast detta senare beslut som sökanden
hade ett berättigat intresse av att få prövat.
I detta avseende ska tribunalen först fastställa ändringsbeslutets rättsliga karaktär för att sedan avgöra huruvida sökandena,
då de inte väckt talan inom den frist som anges i artikel 230 femte stycket EG, är förhindrade att åberopa detta besluts rättsstridighet
inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet.
Ändringsbeslutets rättsliga karaktär
I de bestämmelser som reglerar förfaranden på området för statligt stöd regleras inte uttryckligen beslut om ändring och utvidgning
av pågående förfarande.
Det framgår av skäl 8 i förordning nr 659/1999 och av artikel 6.1 i samma förordning att beslutet om att inleda det formella
granskningsförfarandet ska innehålla en sammanfattning av de relevanta sak- och rättsfrågorna, kommissionens preliminära bedömning
av huruvida den aktuella åtgärden utgör stöd samt de skäl som ger upphov till tveksamhet kring huruvida åtgärden är förenlig
med den gemensamma marknaden. Detta gör det möjligt för den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter att på ett
ändamålsenligt sätt lämna sina synpunkter, och på så sätt ge kommissionen tillgång till alla de upplysningar den behöver för
att bedöma stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Inom ramen för det formella granskningsförfarandet finns det
möjlighet att fördjupa och belysa de frågor som tagits upp i beslutet om att inleda ett förfarande. Det framgår av artikel
7 i förordning nr 659/1999 att detta förfarande kan utmynna i en ändrad bedömning från kommissionens sida, eftersom den kan
fatta ett slutligt beslut om att åtgärden inte utgör stöd eller att tveksamhet inte längre föreligger beträffande stödets
förenlighet med den gemensamma marknaden. Härav följer att det slutliga beslutet i viss mån kan avvika från beslutet om att
inleda det formella granskningsförfarandet, utan att detta innebär att det slutliga beslutet blir ogiltigt (förstainstansrättens
dom av den 4 mars 2009 i mål T-424/05, Italien mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen). I detta perspektiv
finns det således inte anledning för kommissionen att fatta ett beslut om ändring av ett beslut om att inleda ett formellt
granskningsförfarande.
Det är likväl logiskt, och ligger dessutom i de potentiella stödmottagarnas intresse, att om kommissionen efter det att den
antagit ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, upptäcker att beslutet grundats på ofullständiga uppgifter
eller på en felaktig rättslig kvalificering av dessa uppgifter, så måste den ha möjlighet att anpassa sitt ställningstagande
genom att anta ett ändringsbeslut. Ett sådant ändringsbeslut, i vilket intresserade parter på nytt uppmanas att inkomma med
synpunkter, ger nämligen parterna möjlighet att reagera på den ändring i den preliminära bedömningen av den aktuella åtgärden
som kommissionen gjort, och göra gällande sin inställning i detta avseende.
Det ska för övrigt påpekas att kommissionen lika gärna hade kunnat välja att först anta ett beslut om att avsluta förfarandet
utan vidare åtgärder, för att sedan anta ett nytt beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, grundat på kommissionens
ändrade rättsliga bedömning, vilket i huvudsak skulle ha haft samma innehåll som ändringsbeslutet. Av processekonomiska skäl
och med hänsyn till principen om god förvaltningssed, var det mot denna bakgrund bättre att anta ett ändringsbeslut än att
avsluta förfarandet och inleda ett nytt förfarande. Det ska i detta sammanhang erinras om att ändringen av syftet med förfarandet
gjorde det möjligt för kommissionen att i det angripna beslutet beakta de synpunkter som Grand Hotel Abi d’Oru lämnade till
följd av beslutet om att inleda ett förfarande, vilket inte hade varit fallet om kommissionen hade avslutat det formella granskningsförfarandet
för att sedan inleda ett nytt sådant förfarande.
Tribunalen anser att ett sådant ändringsbeslut har samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda ett förfarande, eftersom
det kompletterar detta beslut och tillsammans med det utgör ett justerat beslut om att inleda ett förfarande. Det ska härvidlag
erinras om att ett meddelande om att ett förfarande inletts uteslutande syftar till att från de intresserade parterna få alla
uppgifter som kan vägleda kommissionen i dess framtida handlande (domstolens dom av den 12 juli 1973 i mål 70/72, kommissionen
mot Tyskland, REG 1973, s. 813, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 2, s. 117, och förstainstansrättens dom av den 22 oktober
1996 i mål T-266/94, Skibsvaerftsforeningen m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-1399, punkt 256).
I förevarande fall angav kommissionen i ändringsbeslutet skälen till varför den ansåg att den rättsliga bedömningen av den
aktuella stödordningen, som den gjort i beslutet om att inleda ett förfarande, måste ändras. Kommissionen klargjorde särskilt
att den ansåg att det rörde sig om en olaglig stödordning, och inte om missbruk av en av kommissionen godkänd stödordning.
Kommissionen förenade dessa klargöranden med en uppmaning till intresserade parter att inkomma med synpunkter. Härav följer
att ändringsbeslutet hade samma andemening och syfte som ett beslut om att inleda ett förfarande, och det ska därför anses
ha samma rättsliga karaktär som ett sådant beslut.

Konsekvenserna för upptagandet till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt
Det ska först erinras om att enligt fast rättspraxis är det endast åtgärder som har sådana bindande rättsverkningar som kan
påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning, som utgör sådana rättsakter och beslut som
kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG (domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81,
IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639, punkt 9, svensk specialutgåva, volym 6, s. 225, och förstainstansrättens dom av den
18 december 1992 i de förenade målen T-10/92–T-12/92 och T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-2667,
punkt 28, svensk specialutgåva, volym 13, s. 92).
När det rör sig om rättsakter eller beslut som utarbetas i flera led, i synnerhet efter ett internt förfarande, är det i princip
endast de åtgärder genom vilka institutionens ställningstagande slutgiltigt slås fast efter detta förfarande som utgör sådana
rättsakter mot vilka talan kan väckas, med undantag av mellankommande åtgärder som syftar till att förbereda det slutliga
beslutet (se domarna i de ovan i punkt 75 nämnda målen IBM mot kommissionen, punkt 10, och Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen,
punkt 28).
Enligt denna rättspraxis utgör det slutliga beslutet som kommissionen antagit för att avsluta det formella granskningsförfarande
som föreskrivs i artikel 88.2 EG en rättsakt mot vilken talan kan väckas med stöd av artikel 230 EG. Ett sådant beslut har
nämligen tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen eftersom det avslutar förfarandet i fråga och innehåller
ett definitivt ställningstagande beträffande de granskade åtgärdernas förenlighet med bestämmelserna om statligt stöd. Sålunda
har intresserade parter kvar sin möjlighet att angripa det slutliga beslutet, genom vilket det formella granskningsförfarandet
avslutas, och i samband därmed måste de kunna ifrågasätta de olika bedömningar som utgör grunden för kommissionens slutgiltiga
ståndpunkt (förstainstansrättens dom av den 27 november 2003 i mål T‑190/00, Regione Siciliana mot kommissionen, REG 2003,
s. II‑5015, punkt 45). Denna möjlighet existerar oberoende av huruvida beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet
har rättsverkningar som innebär att en talan om ogiltigförklaring kan väckas. Förvisso finns det enligt domstolens och tribunalens
rättspraxis en möjlighet att väcka talan mot beslutet att inleda ett förfarande om detta för med sig slutgiltiga rättsverkningar
som inte kan ändras i efterhand genom det slutliga beslutet. Så är fallet när kommissionen, som i förevarande fall, inleder
det formella granskningsförfarandet avseende en åtgärd som den tills vidare kvalificerar som nytt stöd, eftersom detta beslut
för med sig rättsverkningar som är självständiga i förhållande till det slutliga beslutet. Det uppskjutande av genomförandet
av åtgärden i fråga som enligt artikel 88.3 EG följer av den provisoriska kvalificeringen av åtgärden som nytt stöd är självständigt
i förhållande till det slutliga beslutet och tidsmässigt begränsat till den tidpunkt då det formella förfarandet avslutas
(domstolens dom av den 30 juni 1992 i mål C-312/90, Spanien mot kommissionen, REG 1992, s. I-4117, punkterna 12­­–24, av den
5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4635, punkterna 29 och 30, svensk specialutgåva, volym
16, s. I-145, och av den 9 oktober 2001 i mål C-400/99, Italien mot kommissionen, REG 2001, s. I-7303, punkterna 56–62 och
69, samt förstainstansrättens dom av den 30 april 2002 i de förenade målen T-195/01 och T-207/01, Government of Gibraltar
mot kommissionen, REG 2002, s. II-2309, punkterna 80–86).
Möjligheten att väcka talan mot ett beslut om att inleda ett förfarande kan emellertid inte leda till att de intresserade
parternas processuella rättigheter inskränks genom att de hindras från att väcka talan mot det slutliga beslutet och att till
stöd för sin talan åberopa brister rörande samtliga led i det förfarande som har lett fram till beslutet (se domen i det ovan
i punkt 77 nämnda målet Regione Siciliana mot kommissionen, punkt 47).
Av det anförda följer att den omständigheten att sökandena och intervenienterna inte väckte talan mot ändringsbeslutet inom
den angivna fristen, inte hindrar dem från att i talan mot det angripna beslutet åberopa grunder enligt vilka ändringsbeslutet
var rättsstridigt. Kommissionens invändning om rättegångshinder ska följaktligen avslås.
4.
Huruvida det förekommit fel i förfarandet
Sökandena och intervenienterna har åberopat tre grunder som rör fel i förfarandet. De har gjort gällande, för det första,
att artikel 88.2 EG och förordning nr 659/1999 åsidosattes, för det andra att artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning
nr 659/1999 åsidosattes, och för det tredje att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat.

Huruvida artikel 88.2 EG och förordning nr 659/1999 har åsidosatts
Denna grund kan delas upp i tre invändningar, nämligen att artikel 9 i förordning nr 659/1999 åsidosattes, att kommissionens
utredning var bristfällig samt att de frister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttogs.
Invändningen som rör åsidosättande av artikel 9 i förordning nr 659/1999
Intervenienterna har gjort gällande att eftersom det stöd som i det angripna beslutet förklarades vara oförenligt med den
gemensamma marknaden tidigare hade godkänts av kommissionen, borde kommissionen ha upphävt beslutet om godkännande, såsom
det åligger den enligt artikel 9 i förordning nr 659/1999.
Kommissionen har inte uttryckligen angett huruvida den anser att denna invändning är välgrundad.
Enligt artikel 9 i förordning nr 659/1999 får kommissionen bland annat upphäva ett beslut genom vilket den godkänt ett stöd,
efter det att den berörda medlemsstaten har beretts tillfälle att lämna sina synpunkter, om beslutet grundat sig på oriktiga
upplysningar som lämnats under förfarandet och som varit avgörande för beslutet.
Tribunalen konstaterar emellertid att beslutet om godkännande inte grundade sig på oriktiga upplysningar. Det ska i detta
sammanhang erinras om att kommissionen inte har kritiserat de italienska myndigheterna för att ha lämnat oriktiga eller ofullständiga
upplysningar under det förfarande som föregick beslutet om godkännande, vilket framgår av skälen 51, 54, 59, 61 och 72 i det
angripna beslutet. Kommissionen hänför nämligen det aktuella stödets oförenlighet med den gemensamma marknaden till den omständigheten
att det genom deliberazione nr 33/6 gjordes ändringar i den åtgärd som ursprungligen anmäldes. Dessa ändringar var inte förenliga
med villkoren i kommissionens beslut om godkännande, eftersom de innebar att projekt som hade börjat verkställas innan ansökan
om stöd lämnats in, kunde godtas under den första ansökningsomgången inom ramen för den aktuella stödordningen (nedan kallad
den omtvistade stödordningen eller den omtvistade ordningen). Deliberazione nr 33/6 antogs den 27 juli 2000, alltså efter
det att beslutet om godkännande antogs den 12 november 1998.
Artikel 9 i förordning nr 659/1999 är således inte tillämplig i förevarande fall.
Det ska tilläggas att det inte fanns någon anledning för kommissionen att upphäva beslutet om godkännande, eftersom dess bedömning
avseende förenligheten av den genom detta beslut godkända stödordningen med den gemensamma marknaden inte hade ändrats. I
artikel 1 i det angripna beslutet angav kommissionen nämligen att ”[d]et statliga stöd som beviljades enligt [lag] nr 9/1998
som olagligen sattes i kraft av Italien genom beslut (deliberazione) nr 33/6 ... är oförenligt med den gemensamma marknaden
såvida inte mottagaren av stödet lämnade in en ansökan om stöd enligt stödordningen innan ett [projekt] började verkställas”.
Av detta följer att det angripna beslutet inte berör sådant stöd som beviljats på grundval av lag nr 9/1998, i den mån som
en ansökan om stöd hade lämnats innan projektet i fråga började verkställas. Såsom kommissionen angav i beslutet om godkännande,
var det just på detta villkor som den beslutade att inte göra några invändningar mot den stödordning som anmälts av Italien.
Tribunalen kan följaktligen inte godta intervenienternas invändning avseende åsidosättande av artikel 9 i förordning nr 659/1999.

Huruvida utredningen är bristfällig
Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru har kritiserat kommissionen för att ha gjort en bristfällig utredning då den inte tog hänsyn
till deras specifika situation. De anser i synnerhet att kommissionen underlät att utreda deras ställning såsom fristående
parter i förhållande till regionen Sardinien och de skillnader som föreligger mellan de olika företag som berördes av genomförandet
av den aktuella stödordningen. Bolagen anser dessutom att kommissionen underlät att undersöka den omständigheten att såväl
regionen Sardinien som kommissionen hade väckt berättigade förväntningar hos dem.
Kommissionen har tillbakavisat de argument som framförts av Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru.
Enligt fast rättspraxis är kommissionen i fråga om en stödordning i princip inte skyldig att göra en bedömning av stöd som
beviljats i enskilda fall, utan kan begränsa sig till att granska den ifrågavarande stödordningens allmänna särdrag (se, för
ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 oktober 1987 i mål 248/84, Tyskland mot kommissionen, REG 1987, s. 4013,
punkt 18, av den 7 mars 2002 i mål C-310/99, Italien mot kommissionen, REG 2002, s. I-2289, punkt 89, och av den 29 april 2004
i mål C‑278/00, Grekland mot kommissionen, REG 2004, s. I‑3997, punkt 24). Vidare kan en bedömning av de omständigheter som
är specifika för varje enskild mottagare av stöd enligt stödordningen bedömas först när stödet återkrävs av den berörda medlemsstaten
(domen av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 91, och förstainstansrättens dom av den 31
maj 2006 i mål T-354/99, Kuwait Petroleum (Nederland) mot kommissionen, REG 2006, s. II-1475, punkt 67). Om det förhöll sig
annorlunda, skulle nämligen kommissionen vara tvungen att göra en mer omfattande utredning i fall där en stödordning genomförts
olagligen, i strid med artikel 88.3 EG, än i fall där medlemsstaten i fråga har iakttagit anmälningsskyldigheten som slås
fast i nämnda bestämmelse. I det senare fallet är nämligen de potentiella stödmottagarnas specifika förhållanden per definition
okända för kommissionen i granskningsskedet.
Kommissionen kunde således i förevarande fall begränsa sig till att undersöka stödordningen som sådan, och var inte skyldig
att beakta vare sig förhållandena mellan sökandena och regionen Sardinien eller skillnaderna mellan de olika berörda företagen.
Det åvilade inte heller kommissionen att beakta möjligheten att, såsom vissa av dessa företag skulle kunna hävda, det väckts
berättigade förväntningar hos dem, antingen av kommissionen eller av regionen Sardinien. Dessa omständigheter kan beaktas
först när de individuella stödbeloppen ska återkrävas.
Av detta följer att invändningen som rör bristfällig utredning inte kan godtas.
Invändningen om att de tidsfrister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttagits
Intervenienterna har kritiserat kommissionen för att ha underlåtit att iaktta följande tidsfrister, som anges i förordning
nr 659/1999:
–        Den frist om två månader som börjar löpa dagen efter det att en fullständig anmälan mottagits, inom vilken kommissionen är
skyldig att avsluta den preliminära granskningen och fatta ett beslut, i enlighet med artikel 4.5 i förordning nr 659/1999.
–        Den frist om två månader inom vilken kommissionen är skyldig att avsluta den preliminära granskningen och fatta ett beslut
när den har upplysningar om påstått olagligt stöd, i enlighet med artikel 10.1 i förordning nr 659/1999, såsom den har tolkats
i rättspraxis.
–        Den frist om 18 månader som börjar löpa efter det att det formella granskningsförfarandet inletts, inom vilken kommissionen
är skyldig att anta ett beslut om att avsluta detta förfarande, i enlighet med artikel 7.6 i förordning nr 659/1999.
Kommissionen har inte uttryckligen angett huruvida den anser att denna invändning är välgrundad.
Det ska i detta avseende påpekas att den frist om två månader för att avsluta den preliminära granskningsfasen, som slås fast
i artikel 4.5 i förordning nr 659/1999, börjar löpa dagen efter det att en fullständig anmälan mottagits. I förevarande fall
utlöstes emellertid inte den preliminära granskningen av den omtvistade stödordningen av att denna stödordning anmäldes av
de italienska myndigheterna, utan av ett klagomål om missbruk av den ursprungliga stödordningen, vilket kommissionen mottog
den 21 februari 2003. Kommissionen var sålunda inte bunden av fristen om två månader som anges i artikel 4.5 i förordning
nr 659/1999 (se, för ett liknande resonemang, redan före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999, förstainstansrättens dom
av den 15 september 1998 i mål T-95/96, Gestevisión Telecinco mot kommissionen, REG 1998, s. II-3407, punkt 79, och av den
10 maj 2000 i mål T-46/97, SIC mot kommissionen, REG 2000, s. II-2125, punkt 103).
Det ska vidare påpekas att när det gäller den frist om två månader som påståtts gälla enligt rättspraxis i fråga om artikel
10.1 i förordning nr 659/1999, framgår det av denna bestämmelse att om kommissionen har upplysningar om påstått olagligt stöd
ska den undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för dessa. Denna bestämmelse ska inte förstås så att den
syftar på avslutandet av den preliminära granskningsfasen, utan snarare på inledandet av denna fas. Detta synsätt stöds av
den omständigheten att kommissionen inte är bunden av den normala tidsfristen när en preliminär granskning utlöses av ett
klagomål, vilket tribunalen har påpekat i punkten ovan.
Den rättspraxis som intervenienterna åberopat innebär inte att dessa bestämmelser ska tolkas annorlunda än vad som följer
av det ovan anförda. Även om det är riktigt att det i denna rättspraxis slås fast att kommissionen är skyldig att avsluta
den preliminära granskningsfasen inom två månader, är det likväl så att denna frist är tillämplig endast vad gäller stöd som
har anmälts av medlemsstaterna, vilket klart framgår av det sammanhang som de av intervenienterna citerade punkterna ingår
i. Den är således inte tillämplig i fall som det förevarande, där den preliminära granskningsfasen inleddes till följd av
ett klagomål.
Det är riktigt att det ovan anförda inte innebär att kommissionen skönsmässigt kan förlänga den preliminära granskningsfasen.
Det följer av rättspraxis att eftersom kommissionen ensam är behörig att bedöma om ett statligt stöd är förenligt med den
gemensamma marknaden är den skyldig att, i intresset av en korrekt tillämpning av de grundläggande bestämmelserna om statligt
stöd i fördraget, vidta en snabb och opartisk granskning av ett klagomål där det påtalas att det förekommer stöd som är oförenligt
med den gemensamma marknaden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719, punkt 62, och domen i det ovan i punkt 96 nämnda målet Gestevisión Telecinco
mot kommissionen, punkt 72). Kommissionen kan således inte obegränsat förlänga den preliminära granskningen av de statliga
åtgärder som har varit föremål för ett klagomål om att dessa åtgärder utgör statligt stöd (domen i det ovan i punkt 96 nämnda
målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 74). Det följer av fast rättspraxis att frågan huruvida ett sådant administrativt
förfarande har pågått under rimlig tid ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt sammanhanget,
de olika leden i det administrativa förfarandet som kommissionen ska gå igenom, ärendets komplexitet samt dess betydelse för
de olika berörda parterna (förstainstansrättens dom av den 19 mars 1997 i mål T-73/95, Oliveira mot kommissionen, REG 1997,
s. II-381, punkt 45, av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997,
s. II-1739, punkt 57, och i det ovan i punkt 96 nämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 75).
I förevarande fall förflöt det lite drygt 11 månader mellan den 21 februari 2003 då kommissionen mottog klagomålet, och den
3 februari 2004 då den antog beslutet om att inleda ett förfarande. Särskilt med tanke på att kommissionen var tvungen att,
via Republiken Italien, begära kompletterande upplysningar från regionen Sardinien, kan en sådan tidsutdräkt inte betraktas
som orimlig.
Det framgår dessutom av artikel 13.2 och artikel 16 i förordning nr 659/1999 att när det är fråga om stöd som antas vara olagligt,
eller stöd som antas ha missbrukats, är kommissionen inte bunden av den frist som anges i bland annat artikel 7.6 i förordning
nr 659/1999. Det formella granskningsförfarandet som kommissionen inledde i förevarande fall avsåg initialt stöd som antogs
ha missbrukats, för att sedan, till följd av ändringsbeslutet, avse stöd som antogs vara olagligt.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen enligt vilken de tidsfrister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttagits.

Huruvida artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 har åsidosatts
Grand Hotel Abi d’Oru har gjort gällande att kommissionen åsidosatte den delgivningsskyldighet som åligger den enligt artikel
254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999. Sökanden anser att kommissionen åsidosatte denna skyldighet genom att
inte delge sökanden vare sig den begäran om kompletterande upplysningar som riktades till Republiken Italien den 26 februari
2003 (se punkt 15 ovan), eller ändringsbeslutet, trots att bolaget till följd av uppmaningen i beslutet om att inleda ett
förfarande hade inkommit med synpunkter på den omtvistade stödordningen.
Kommissionen har tillbakavisat de argument som framförts av Grand Hotel Abi d’Oru.
Tribunalen konstaterar för det första att det anges i artikel 254.3 EG att beslut ska delges dem som de riktar sig till och
bli gällande genom denna delgivning.
Vad gäller ändringsbeslutet följer det av fast rättspraxis att de beslut som kommissionen fattar på området för statligt stöd
alltid är riktade till de berörda medlemsstaterna (domen i det ovan i punkt 99 nämnda målet kommissionen mot Sytraval och
Brink’s France, punkt 45, förstainstansrättens dom av den 17 juni 1999 i mål T-82/96, ARAP m.fl. mot kommissionen, REG 1999,
s. II-1889, punkt 28, och i det ovan i punkt 96 nämnda målet SIC mot kommissionen, punkt 45). Denna rättspraxis, som härrör
från tiden före det att förordning nr 659/1999 antogs, har uttryckligen bekräftats genom artikel 25 i denna förordning, där
det anges att beslut som fattas enligt kapitlen II, III, IV, V och VII i förordningen ska riktas till den berörda medlemsstaten,
som ska delges besluten utan dröjsmål. Det ska i detta sammanhang erinras om att, såsom tribunalen har konstaterat ovan i
punkterna 69–74, ändringsbeslutet ska anses ha samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet.
Ändringsbeslutet riktade sig följaktligen enbart till Republiken Italien, och inte till mottagarna av stöd enligt den omtvistade
stödordningen. Kommissionen var sålunda inte skyldig enligt artikel 254.3 EG att delge Grand Hotel Abi d’Oru detta beslut.
Vad vidare gäller begäran om kompletterande upplysningar, är en sådan begäran inte ett beslut i den mening som avses i artikel
249 fjärde stycket EG. Artikel 254.3 EG är således inte tillämplig på denna begäran.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som avser åsidosättande av denna bestämmelse.
För det andra anges det i artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 att varje intresserad part som har lämnat synpunkter efter
det att kommissionen har beslutat att inleda det formella granskningsförfarandet ska tillställas en kopia av det beslut som
kommissionen har fattat i enlighet med artikel 7 i samma förordning.
Vare sig ändringsbeslutet eller begäran om kompletterande upplysningar kan emellertid kvalificeras som ett ”beslut som har
fattats i enlighet med artikel 7” i förordning nr 659/1999. Denna artikel avser nämligen endast kommissionens beslut om att
avsluta det formella granskningsförfarandet, något som framgår av såväl artikelns rubrik som dess innehåll. Såsom angetts
i punkterna 73 och 74 ovan, ska ändringsbeslutet inte kvalificeras som ett beslut om att avsluta det formella granskningsförfarandet,
utan tvärtom, som ett beslut om att inleda detta förfarande. Vidare, såsom angetts i punkt 108 ovan, ska en begäran om kompletterande
upplysningar inte kvalificeras som ett beslut, och faller därmed också utanför tillämpningsområdet för artikel 20.1 i förordning
nr 659/1999.
Tribunalen kan således inte godta invändningen som avser åsidosättande av denna bestämmelse.
Härav följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den grund som rör åsidosättande av artikel 254.3 EG och artikel
20.1 i förordning nr 659/1999.

Huruvida det angripna beslutet är bristfälligt motiverat
Sökandena och intervenienterna har framställt sex invändningar som rör bristande motivering av det angripna beslutet och ändringsbeslutet.
Invändningen som rör bristande motivering vad beträffar åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet
SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att såväl ändringsbeslutet som det angripna beslutet saknar motivering vad gäller
åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet, som bolaget anser att kommissionen har gjort sig skyldig
till.
Bolaget har påpekat att det i ändringsbeslutet inte angavs några skäl till varför kommissionen väntade i två och ett halvt
år med att ändra och utvidga beslutet om att inleda ett förfarande, trots att den från och med april 2003 hade full kännedom
om alla relevanta omständigheter.
Vad beträffar det angripna beslutet har SF Turistico Immobiliare vidgått att när det gäller stöd som eventuellt är olagligt
är kommissionen enligt artikel 13.2 i förordning nr 659/1999 inte bunden av de tidsfrister som anges i artiklarna 4.5, 7.6
och 7.7 i förordning nr 659/1999. Detta innebär likväl inte att principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet inte är tillämplig
i ett sådant fall. Eftersom det angripna beslutet inte innehöll någon förklaring till varför granskningsförfarandet tagit
så onormalt lång tid som mer än fyra år och fem månader, anser sökanden att det var bristfälligt motiverat.
Kommissionen har tillbakavisat de argument som SF Turistico Immobiliare framfört.
Tribunalen påpekar inledningsvis att det inom ramen för prövningen av denna invändning inte handlar om att undersöka huruvida
tidsåtgången för förfarandet verkligen var orimlig i förevarande fall, utan enbart om att svara på frågan om kommissionens
motiveringsskyldighet omfattade tidsåtgången för förfarandet och, om så är fallet, huruvida kommissionen iakttog denna skyldighet.
Tribunalen konstaterar emellertid att den första av dessa frågor ska besvaras nekande. Den motiveringsskyldighet som åvilar
kommissionen omfattar med andra ord inte tidsåtgången för förfarandet, utan endast själva innehållet i beslutet.
Enligt fast rättspraxis ska nämligen den motivering som krävs enligt artikel 253 EG vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet.
Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs
därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig instans ges möjlighet att utföra sin prövningsrätt.
Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt
rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller
andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha (se domstolens dom i det ovan i punkt 99 nämnda målet kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, punkt 63 och där angiven rättspraxis, och av den 10 juli 2008 i mål C-413/06, Bertelsmann
och Sony Corporation of America mot Impala, REG 2008, s. I-4951, punkt 166 och där angiven rättspraxis).
Tidsåtgången för ett förfarande är emellertid inte en fråga som institutionen i fråga resonerar kring, i syfte att motivera
denna tidsåtgång. Den är istället en rent faktisk omständighet som endast beror på hur lång tid institutionen behöver för
att avsluta förfarandet. Tidsåtgången för ett förfarande utgör således inte en del av innehållet i beslutet, som ska motiveras,
i den mening som avses i den rättspraxis som hänvisats till i punkten ovan. Såsom kommissionen med fog har gjort gällande
finns det vad gäller tidsåtgången endast ett krav på att det ska göras en rent faktamässig redovisning av de olika etapperna
i förfarandet som leder fram till antagandet av beslutet i fråga.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristande motivering vad beträffar åsidosättandet av principen
om rimlig tidsåtgång för förfarandet.
Huruvida det finns brister i motiveringen vad beträffar kvalificeringen av stödet som nytt olagligt stöd
Regionen Sardinien har gjort gällande att det angripna beslutet var behäftat med bristande motivering vad beträffar kvalificeringen
av stöd till projekt som påbörjats innan ansökan lämnats in som olagligt, istället för som missbruk av stöd.
Kommissionen har tillbakavisat regionen Sardiniens argument.
Det ska i detta avseende endast påpekas att kommissionen i skälen 48­–55 i det angripna beslutet förklarade att den stödordning
som genomfördes genom antagandet av deliberazione nr 33/6 stod i strid med villkoren i beslutet om godkännande, eftersom den
inte garanterade stimulansverkan av stödåtgärderna i fråga. Kommissionen ansåg därför att stöd som hade beviljats för projekt
som börjat verkställas innan någon ansökan om stöd lämnats in måste betraktas som olagliga.
Av denna motivering framgår det klart och tydligt hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de
som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att tribunalen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt,
i den mening som avses i den rättspraxis som hänvisats till i punkt 121 ovan.
Tribunalen kan således inte godta denna invändning.
Huruvida motiveringen till varför stödet inte betraktades som förenligt med den gemensamma marknaden såsom stöd för regional
utveckling är bristfällig
Intervenienterna och SF Turistico Immobilare har gjort gällande att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat vad gäller
förenligheten med den gemensamma marknaden av de stödåtgärder som beviljats på grundval av den omtvistade stödordningen (nedan
kallade de omtvistade stödåtgärderna), särskilt mot bakgrund av åtgärdernas karaktär av stöd till regional utveckling, i den
mening som avses i artikel 87.3 c EG. Sökandena har anfört att kommissionen inte angav skälen till att den, till skillnad
från hur den har bedömt andra fall med liknande omständigheter, ansåg att undantagen i artikel 87.3 a och c EG inte var tillämpliga.
Kommissionen har bestritt de argument som framförts av intervenienterna och SF Turistico Immobiliare.
Vad för det första gäller frågan huruvida den invändning som SF Turistico Immobiliare har framställt kan tas upp till sakprövning,
utgör grunden som avser bristfällig motivering en grund avseende tvingande rätt som tribunalen ska pröva ex officio. Invändningen
ska därför inte underkännas (se förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T-349/03, Corsica Ferries France mot kommissionen,
REG 2005, s. II-2197, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
Tribunalen kan för det andra inte godta kommissionens argument att det inte åvilade den att bevisa att stödet var oförenligt
med den gemensamma marknaden, eftersom det ankom på den berörda medlemsstaten att bevisa att det var förenligt med den marknaden.
Det är förvisso riktigt att om kommissionen i beslutet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG har gjort
en tillfredsställande preliminär analys, i vilken den har angett skälen till att den hyser tvivel om huruvida stödet i fråga
är förenligt med den gemensamma marknaden, ankommer det på den berörda medlemsstaten och på den potentiella stödmottagaren
att inkomma med uppgifter som visar att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden (förstainstansrättens dom av den
14 januari 2004 i mål T-109/01, Fleuren Compost mot kommissionen, REG 2004, s. II-127, punkt 45, se även, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 18 november 2004 i mål T-176/01, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 2004, s.
II-3931, punkterna 93 och 94, och, analogt, domstolens dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00
P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-7869, punkt 170). Denna regel rör emellertid endast bevisbördan,
och inte motiveringsskyldigheten. Det åvilar således på kommissionen att, i förekommande fall, ange skälen till att den trots
uppgifter som inkommit från medlemsstaten eller stödmottagarna, kommit fram till att stödet i fråga inte är förenligt med
den gemensamma marknaden.
Tribunalen konstaterar emellertid för det tredje att kommissionen i förevarande fall uppfyllde sin motiveringsskyldighet i
detta avseende.
I skälen 56–73 i det angripna beslutet förklarade nämligen kommissionen att skälen till att de omtvistade stödåtgärderna inte
var förenliga med den gemensamma marknaden var att dessa åtgärder saknade stimulansverkan, eftersom de hade beviljats för
projekt som hade påbörjats innan ansökan om stöd lämnats. Kommissionen har i detta avseende särskilt påpekat att principen
om stödets nödvändighet är en allmän princip, som har slagits fast i rättspraxis, och som dessutom återges i såväl beslutet
om godkännande som i 1998 års riktlinjer (se skälen 58–61 i det angripna beslutet). Detta konstaterande utgjorde i sig en
tillräcklig motivering till stödets oförenlighet med den gemensamma marknaden, eftersom det uteslöt möjligheten att ett stöd
för regionala ändamål skulle kunna betraktas som förenligt med denna marknad. Det ska i detta sammanhang erinras om att tribunalen
redan har slagit fast att kommissionen, genom att erinra om de kriterier som definieras i riktlinjerna och konstatera att
dessa kriterier inte var uppfyllda i ett visst fall, tillräckligt har motiverat sitt beslut att inte bevilja ett undantag
i enlighet med artikel 87.3 EG (förstainstansrättens dom av den 30 april 1998 i mål T-214/95, Vlaams Gewest mot kommissionen,
REG 1998, s. II-717, punkt 102). Det var bara för fullständighetens skull som kommissionen i skälen 62–69 i det angripna beslutet
tillbakavisade diverse argument som de italienska myndigheterna framfört, och som den i skäl 71 i samma beslut slog fast att
de omtvistade stödåtgärderna inte heller kunde godkännas på någon annan rättslig grund.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristfällig motivering till varför stödet inte betraktades som
förenligt med den gemensamma marknaden såsom stöd för regional utveckling.
Huruvida motiveringen var bristfällig vad beträffar bedömningen av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan
Inom ramen för denna invändning har regionen Sardinien, intervenienterna, SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel
Abi d’Oru framfört tre argument enligt vilka kommissionen brast i sin motivering avseende bedömningen av de omtvistade stödåtgärdernas
stimulansverkan.
För det första har intervenienterna gjort gällande att kommissionen borde ha angett skälen till att presumtionen i punkt 4.2
i 1998 års riktlinjer, enligt vilken stödet saknar stimulansverkan i fall då arbeten inleds innan ansökan om stöd lämnats,
inte ansågs motbevisad av de argument som framförts av regionen Sardinien. Kommissionen borde åtminstone ha gjort en konkret
undersökning av den påstådda obalans som utbetalningen av de aktuella stödbeloppen skulle ha orsakat på referensmarknaden.
I det angripna beslutet finns det emellertid ingenting som tyder på att en sådan undersökning gjorts.
För det andra har regionen Sardinien gjort gällande att det angripna beslutet saknar motivering och är motsägelsefullt vad
beträffar skälen till att kommissionen i sin bedömning av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan, inte beaktade de
förväntningar som mottagarna av stöd enligt den omtvistade stödordningen hade på den nationella och gemenskapsrättsliga lagstiftning
som var tillämplig vid den tidpunkt då de tog beslutet att investera.
För det tredje har SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru gjort gällande att det angripna beslutet saknar
motivering vad beträffar skälen till att kommissionen, i sin bedömning av den omtvistade stödordningens stimulansverkan, inte
beaktade den specifika situation som mottagarna av stöd enligt denna stödordning befann sig i.
Kommissionen har bestritt dessa argument.
När det för det första gäller de argument som framförts av regionen Sardinien och intervenienterna, konstaterar tribunalen
inledningsvis att den inte kan godta argumentet att kommissionen borde ha gjort en konkret undersökning av den påstådda obalans
som utbetalningen av stöd skulle ha orsakat på marknaden. Frågan huruvida stödet i fråga har orsakat en obalans på marknaden,
som är en relevant fråga, i princip, vad gäller begreppet statligt stöd, saknar nämligen relevans för bedömningen av stödets
stimulansverkan, som omfattas av prövningen av de aktuella stödåtgärdernas förenlighet med den gemensamma marknaden.
Tribunalen kan inte heller godta argumentet att kommissionen borde ha angett skälen till att presumtionen i punkt 4.2 i 1998
års riktlinjer inte ansågs motbevisad av de argument som hade framförts av regionen Sardinien, och i synnerhet av synpunkterna
beträffande berättigade förväntningar hos de stödmottagare som omfattades av den omtvistade stödordningen. Det är härvid inte
nödvändigt att i detta skede ta ställning till intervenienternas påstående att kravet på att en ansökan om stöd ska lämnas
innan arbetena påbörjas följer av en presumtion som kan brytas. I skälen 62–67 i det angripna beslutet redovisade nämligen
kommissionen först översiktligt de argument som de italienska myndigheterna framfört inom ramen för det formella granskningsförfarandet,
mer utförligt beskrivna i skälen 36–43 i samma beslut. Kommissionen angav därefter, för vart och ett av dessa argument, skälet
till att det inte kunde godtas. Under alla förhållanden var det således inte fråga om bristfällig motivering i detta avseende,
varför tribunalen inte kan godta de argument som regionen Sardinien och intervenienterna framfört.
Tribunalen konstaterar för det andra att den inte kan godta det argument som redovisats i punkt 139 ovan. I enlighet med övervägandena
i punkt 44 ovan, är det under dessa omständigheter inte nödvändigt att ta ställning till huruvida argumentet, såsom det framförts
av SF Turistico Immobiliare, kan tas upp till sakprövning.
Såsom framgår av punkterna 91 och 92 ovan, har kommissionen nämligen rätt att, inom ramen för granskningen av en stödordning,
begränsa sig till att granska denna stödordnings allmänna och abstrakta särdrag, och är inte skyldig att undersöka de olika
stödmottagarnas specifika situation. Eftersom kommissionen inte var skyldig att undersöka stödmottagarnas specifika situation,
var den inte heller skyldig att motivera sin ståndpunkt därvidlag. Tribunalen kan således inte godta det argument som framförts
av SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abu d’Oru.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristfällig motivering vad beträffar bedömningen av stödets stimulansverkan.
Huruvida motiveringen vad beträffar underlåtenheten att tillämpa regeln om stöd av mindre betydelse är bristfällig
SF Turistico Immobiliare och Timsas har gjort gällande att kommissionen i det angripna beslutet underlät att ange skälen till
att den inte ansåg att den del av stödbeloppen som motsvarade kostnader som uppkommit före den dag då ansökan lämnades, omfattades
av regeln om stöd av mindre betydelse.
Kommissionen har bestritt dessa argument.
Det ska detta avseende endast påpekas att kommissionen i skäl 68 i det angripna beslutet angav varför den ansåg att regeln
om stöd av mindre betydelse inte kunde tillämpas som ett sätt att kringgå skyldigheten att lämna in en ansökan innan ett projekt
börjar verkställas. Kommissionen underströk sålunda att den summa som skulle beaktas måste gälla projektet i dess helhet,
och att det således inte var möjligt att betrakta det inledande arbetet som bidragsberättigande enligt regeln om stöd av mindre
betydelse. Kommissionen angav dessutom att de italienska myndigheterna måste ha underlåtit att beakta den omständigheten att
en stödmottagare kunde ha mottagit stöd av mindre betydelse på grundval av andra stödordningar.
Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristfällig motivering vad beträffar underlåtenheten att tillämpa
regeln om stöd av mindre betydelse. I enlighet med den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 44 ovan, är det under dessa
omständigheter inte nödvändigt att pröva huruvida invändningen kan tas upp till sakprövning.
Huruvida motiveringen vad beträffar förordnandet om återkrav är bristfällig
Regionen Sardinien har gjort gällande att det angripna beslutet var bristfälligt motiverat såvitt avser förordnandet om att
stödet skulle återkrävas av mottagarna. Den har i detta avseende angett att kommissionen i skälen till sitt beslut borde ha
beaktat det förhållandet att en mottagare av ett olagligt stöd enligt rättspraxis kan göra gällande att exceptionella omständigheter
medförde att han hade berättigade förväntningar på att stödet var rättsenligt.
Kommissionen har tillbakavisat detta argument.
Det följer av fast rättspraxis på området statligt stöd att när ett statligt stöd redan har beviljats i strid med bestämmelserna
i artikel 88.3 EG är kommissionen, som har befogenhet att ålägga de nationella myndigheterna att besluta om återkrav av statligt
stöd, inte skyldig att redogöra för de närmare grunderna för att den utövar denna befogenhet (domstolens dom av den 17 juni
1999 i mål C-75/97, Belgien mot kommissionen, REG 1999, s. I-3671, punkt 82, av den 7 mars 2002 i det ovan i punkt 91 nämnda
målet Italien mot kommissionen, punkt 106, och av den 15 december 2005 i mål C-148/04, Unicredito Italiano, REG 2005, s. I-11137,
punkt 99). Denna rättspraxis, som härrör från tiden före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999, är fortfarande tillämplig
inom ramen för artikel 14.1 i denna förordning. I denna bestämmelse slås det nämligen fast att ”[v]id negativa beslut i fall
av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva
stödet från mottagaren”. Beslutet om att stödet ska återkrävas är alltså en i det närmaste automatisk konsekvens av att stödet
konstaterats vara olagligt och oförenligt med den gemensamma marknaden, med förbehåll endast för att återkrävandet inte får
stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten. Kommissionen har således inte något utrymme för skönsmässig bedömning
i detta avseende. Under dessa omständigheter är kommissionen, när den väl har angett skälen till att den anser att stödet
i fråga är olagligt och oförenligt med den gemensamma marknaden, således inte skyldig att motivera beslutet om att stödet
ska återkrävas.
Invändningen som rör bristfällig motivering av beslutet om att de omtvistade stödåtgärderna ska återkrävas kan följaktligen
inte godtas. Tribunalen konstaterar därmed att talan inte kan vinna bifall såvitt gäller den övergripande grunden avseende
bristfällig motivering.
5.
De materiella grunderna
Sökandena och intervenienterna har åberopat tio materiella grunder till stöd för sin talan. Som första grund har det gjorts
gällande att ändringsbeslutet saknade rättslig grund. Den andra grunden avser maktmissbruk vid antagandet av detta beslut.
Såvitt avser den tredje grunden har sökandena och intervenienterna anfört att villkoret om föregående ansökan inte nämndes
i beslutet om godkännande. De har som fjärde grund gjort gällande att kommissionen felaktigt kvalificerade stödet som olagligt.
Som femte grund har det gjorts gällande att 1998 års riktlinjer inte var tillämpliga. Såvitt avser den sjätte grunden har
sökandena och intervenienterna gjort gällande att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning vad beträffar förekomsten
av stimulansverkan. Den sjunde grunden avser åsidosättande av artikel 87.3 EG. Såvitt avser den åttonde grunden har sökandena
och intervenienterna gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen om opartiskhet och principen om skydd för konkurrensen.
Som nionde grund har de gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen om skydd för berättigade förväntningar. Den tionde
grunden avser, slutligen, åsidosättande av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse.

Huruvida ändringsbeslutet saknade rättslig grund
SF Turistico Immobiliare och intervenienterna har gjort gällande att det inte framgår av någon bestämmelse i EG-fördraget
eller i förordning nr 659/1999 att det är möjligt att återuppta, utvidga eller ändra det formella granskningsförfarandet.
SF Turistico Immobiliare har dessutom hävdat att detta förfarande, enligt artikel 7 i förordning nr 659/1999, ska avslutas
genom ett uttryckligt beslut, och inte genom inledandet av en ny granskning. Ändringsbeslutet var såldes rättsstridigt, och
denna rättsstridighet påverkade därmed även de åtgärder som vidtogs därefter.
Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.
Såsom framgår av punkterna 69–72 ovan är det förvisso riktigt att det i de bestämmelser som reglerar förfarandet på området
för statligt stöd inte uttryckligen anges att kommissionen kan fatta ett beslut om ändring av pågående förfarande. Det är
likväl möjligt för kommissionen att anta ett sådant beslut om den efter det att den antagit ett beslut om att inleda ett formellt
granskningsförfarande, upptäcker att beslutet grundades på ofullständiga uppgifter eller på en felaktig rättslig kvalificering
av dessa uppgifter. Såsom har konstaterats i punkterna 73 och 74 ovan kompletterar ändringsbeslutet beslutet om att inleda
ett förfarande och utgör tillsammans med det ett ändrat beslut om att inleda ett förfarande. Ändringsbeslutet ska därför anses
ha samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda ett förfarande.
Följaktligen kunde ändringsbeslutet, på samma sätt som ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, antas
med stöd av artikel 88.2 första stycket EG och artikel 4.4 i förordning nr 659/1999, samt med stöd av principerna om processekonomi
och god förvaltningssed, i enlighet med övervägandena i punkt 72 ovan.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser grunden enligt vilken ändringsbeslutet saknade rättslig grund.

Grunden som rör maktmissbruk vid antagandet av ändringsbeslutet
SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att antagandet av ändringsbeslutet var en ”manöver [från kommissionens sida] som
saknar stöd i lagstiftningen”. Sökanden menar att kommissionens avsikt var att dra ut på det formella granskningsförfarandet,
som inleddes 2004, så länge som möjligt för att på så sätt täcka upp för sina egna brister. Enligt denna sökande var det i
syfte att se till att det utbetalda stödet återkrävdes som kommissionen omkvalificerade detta stöd, från att utgöra missbruk
av stöd till att utgöra olagligt stöd.
Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.
Till den del som SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att kommissionen drog ut på det formella granskningsförfarandet
på ett otillbörligt sätt, ska det erinras om att även om det kan framstå som om detta förfarande drog ut på tiden i förevarande
fall, var kommissionen under alla omständigheter inte bunden av den tidsfrist som anges i artikel 7.6 i förordning nr 659/1999,
såsom angetts i punkt 101 ovan.
Såsom tribunalen har konstaterat i punkterna 157–159 ovan antogs dessutom ändringsbeslutet med stöd av artikel 88.2 första
stycket EG och artikel 4.4 i förordning nr 659/1999. Det rör sig således på intet sätt om ”en manöver [från kommissionens
sida] som saknar stöd i lagstiftningen”, vilket SF Turistico Immobiliare likafullt har hävdat.
Vidare kan inte ändringsbeslutet ha antagits i syfte att möjliggöra återkrav av det stöd som betalats ut, som SF Turistico
Immobiliare har gjort gällande. Artikel 16 andra meningen i förordning nr 659/1999 hänvisar nämligen bland annat till artikel
14 i samma förordning, vilket innebär att om kommissionen finner att ett stöd är oförenligt med den gemensamma marknaden ska
stödet återkrävas enligt samma bestämmelse när det är fråga om missbruk av stöd som när det är fråga om olagligt stöd. Den
ändrade rättsliga bedömning som gjordes i ändringsbeslutet var alltså ingalunda nödvändig för att kommissionen skulle kunna
fatta ett beslut om återkrav.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser grunden som rör maktmissbruk.

Grunden i vilken det gjorts gällande att villkoret om föregående ansökan inte nämndes i beslutet om godkännande
Intervenienterna har gjort gällande att villkoret om att ansökan om stöd måste lämnas innan arbetena inleds inte nämndes i
beslutet om godkännande. De har hävdat att kommissionen således genom detta beslut godkände en stödordning på grundval av
vilken stöd kunde beviljas till ekonomiska aktörer som hade inlett arbeten innan någon ansökan om stöd lämnats. I och med
detta medgav kommissionen att dessa stödåtgärder hade stimulansverkan och att de var nödvändiga. Intervenienterna anser således
att det angripna beslutet grundade sig på det felaktiga antagandet att en överträdelse skett av ett villkor som i själva verket
inte existerade.
Kommissionen har bestritt detta argument.
Tribunalen konstaterar att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund. I den del av beslutet om godkännande där
det redogörs för den godkända stödordningen angav kommissionen klart och tydligt att ”[f]öretagen ska ha inkommit med en ansökan
om finansiering innan investeringsprojekten börjar verkställas”.
Det är riktigt att den kopia på beslutet om godkännande som finns i bilaga A.2 till ansökan i mål T-394/08 är framställd på
ett sådant sätt att denna upplysning, som återfinns högst upp på sidan 2 i detta dokument, inte syns. I den kopia som framställts
av kommissionen, och som finns i bilagan till svarsinlagan i mål T-408/08, syns emellertid denna upplysning tydligt. Vidare
framgår det av såväl det administrativa förfarandet mellan kommissionen och regionen Sardinien som av hur regionen Sardinien
har uppträtt vid tribunalen, att denna sökande var medveten om villkoret om att ansökan om stöd skulle lämnas innan arbetena
inleddes. Såsom kommissionen med fog har gjort gällande har nämligen regionen Sardinien aldrig förnekat, vare sig i sin skriftväxling
med kommissionen eller vid tribunalen, att den förband sig att bevilja stöd endast för projekt för vilka ansökan lämnats innan
de påbörjades.
I motsats till vad intervenienterna har gjort gällande är således det angripna beslutet på intet sätt grundat på ett antagande
om en överträdelse av ett villkor som i själva verket inte existerade. Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser
den grunden.

Grunden enligt vilken stödet kvalificerades som olagligt, istället för som stöd som hade missbrukats
Regionen Sardinien, intervenienterna och SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att kommissionen i ändringsbeslutet och
i det angripna beslutet felaktigt kvalificerade det aktuella stödet som olagligt, istället för som stöd som hade missbrukats,
och att den därvid grundade sig på antagandet att detta stöd var att betrakta som en ändring av befintligt stöd, i den mening
som avses i artikel 1.c och f i förordning nr 659/1999. De menar att det aktuella stödet istället borde ha kvalificerats som
befintligt stöd, vilket emellertid tillämpats i strid med de villkor som fastställts i de bestämmelser genom vilka stödet
godkändes.
Intervenienterna har dessutom anfört att det i förevarande fall inte var fråga om ändring av stöd, eftersom villkoret om att
ansökan om stöd ska lämnas innan arbetena inleds inte anges i lag nr 9/1998 och inte heller i beslutet om godkännande. Under
alla omständigheter kan det endast vara fråga om ändring av befintligt stöd om ändringen påverkar själva innehållet i den
ursprungliga ordningen. Ändringen i förevarande fall kan emellertid inte anses vara något annat än marginell.
Kommissionen har bestritt dessa argument.
Innan tribunalen prövar frågan om hur de omtvistade stödåtgärderna ska kvalificeras, erinrar den först om följande definitioner
i artikel 1 i förordning nr 659/1999:
”I denna förordning avses med
...
b) befintligt stöd:
...
ii) godkänt stöd, det vill säga stödordningar och individuella stöd som har godkänts av kommissionen eller rådet,
...
c) nytt stöd: allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar
av befintligt stöd,
...
f) olagligt stöd: nytt stöd som införs i strid med artikel [88.3 EG],
g) missbruk av stöd: stöd som används av mottagaren i strid med [beslutet om godkännande],
... ”
Det följer av dessa bestämmelser att medan det stöd som beviljades inom ramen för den ursprungliga stödordningen, såsom den
godkändes av kommissionen i beslutet om godkännande, ska betraktas som befintligt stöd i den mening som avses i artikel 1
b i förordning nr 659/1999, ska sådant stöd som beviljades på en rättslig grund som skiljer sig på ett påtagligt sätt från
den stödordning som godkändes genom beslutet om godkännande betraktas som nytt stöd, i den mening som avses i artikel 1 c
i samma förordning.
Denna avgränsning är i linje med den rättspraxis som härrör från tiden före antagandet av förordning nr 659/1999, enligt vilken
åtgärder för att införa eller ändra befintligt stöd ska betraktas som nytt stöd (domstolens dom av den 9 oktober 1984 i de
förenade målen 91/83 och 127/83, Heineken Brouwerijen, REG 1984, s. 3435, punkterna 17–18, och av den 9 augusti 1994 i mål
C-44/93, Namur-Les assurances du crédit, REG 1994, s. I-3829, punkt 13, och förstainstansrättens dom av den 28 november 2008
i de förenade målen T-254/00, T-270/00 och T-277/00, Hotel Cipriani mot kommissionen, REG 2008, s. II-3269, punkt 358). Framför
allt när ändringen påverkar själva innehållet i den ursprungliga ordningen omvandlas denna till en ny stödordning. Om ändringarna
inte medför någon ändring i sak är det endast själva ändringen som betraktas som nytt stöd (se domen i det ovan i punkt 77
nämnda målet Government of Gibraltar mot kommissionen, punkterna 109 och 111, och i det ovannämnda målet Hotel Cipriani mot
kommissionen, punkt 358).
I förevarande fall, såsom angetts i punkt 168 ovan, nämndes det uttryckligen i det aktuella beslutet om godkännande att en
ansökan om stöd, utan undantag, måste lämnas in innan investeringsprojekten började verkställas. Parterna har emellertid inte
bestritt att regionen Sardinien, inom ramen för den första ansökningsomgången, som genomfördes i enlighet med den stödordning
som införts genom lag nr 9/1998, kunde bevilja stöd för projekt som hade börjat verkställas innan någon ansökan lämnats, på
grundval av deliberazione nr 33/6. Vad beträffar de omtvistade stödåtgärderna hade således stödordningen, såsom den tillämpades,
ändrats i förhållande till stödordningen i den form som den hade godkänts i beslutet om godkännande.
Det ska i detta avseende understrykas att denna ändring inte kan kvalificeras som mindre eller obetydlig. Såsom följer av
punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer, är kommissionens godkännande av en stödordning regelmässigt beroende av att det föreskrivs
ett villkor om att ansökan om stöd ska lämnas innan projekten börjar verkställas. Det är således uppenbart att om detta villkor
togs bort skulle detta kunna påverka bedömningen av stödåtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden.
Av det ovanstående följer att de omtvistade stödåtgärderna ska kvalificeras som nytt stöd, i den mening som avses i artikel
1 c i förordning nr 659/1999, och inte som befintligt stöd.
Vidare ska detta nya stöd kvalificeras som olagligt, i den mening som avses i artikel 1 f i förordning nr 659/1999, eftersom
den ändring av den godkända stödordningen som regionen Sardinien genomförde när den antog deliberazione nr 33/6 inte anmäldes
till kommissionen innan stödet i fråga infördes, i strid med artikel 88.3 EG.
För fullständighetens skull ska det även påpekas att det framgår av artikel 1 g i förordning nr 659/1999 att missbruk av stöd
förutsätter att det är mottagaren som använder stödet i strid med det beslut genom vilket stödet godkändes. I förevarande
fall är det emellertid inte mottagarna, utan regionen Sardinien, som åsidosatte beslutet om godkännande. De omtvistade stödåtgärderna
kan således inte kvalificeras som stöd som har missbrukats.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den grund enligt vilken kommissionen felaktigt kvalificerade stödet
som olagligt, istället för som stöd som hade missbrukats.

Huruvida 1998 års riktlinjer var tillämpliga
Regionen Sardinien och SF Turistico Immobiliare har framställt ett flertal invändningar som i huvudsak går ut på att 1998
års riktlinjer, eller åtminstone punkt 4.2 i dessa riktlinjer, inte var tillämpliga.
Tillämpningen i tiden (
ratione temporis
) av 1998 års riktlinjer
Regionen Sardinien och SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att det i lag nr 9/1998 faktiskt inte hade varit möjligt
att beakta 1998 års riktlinjer, eftersom lagen antogs dagen efter det att riktlinjerna offentliggjordes, och att det i vilket
fall som helst angavs i riktlinjerna att dessa inte skulle träda i kraft fullt ut förrän den 1 januari 2000.
Kommissionen har inte uttryckligen tagit ställning till dessa argument.
Det ska i detta avseende påpekas att det i lag nr 9/1998 inte finns någon bestämmelse som medför att den omtvistade stödordningen
ska betraktas som olaglig och oförenlig med den gemensamma marknaden. Denna lag saknar bestämmelser vad gäller det tidsmässiga
sambandet mellan inlämnandet av ansökan om stöd och inledandet av arbetena. En sådan bestämmelse finns istället i deliberazione
nr 33/6, där det anges att vissa projekt som påbörjats innan ansökan lämnats in kan beaktas (se punkt 10 ovan). Deliberazione
nr 33/6 antogs den 27 juli 2000, således klart senare än den dag då 1998 års riktlinjer blev tillämpliga fullt ut, den 1 januari
2000.
Dessutom anges det i punkt 6.1 i 1998 års riktlinjer följande:
”Kommissionen kommer att bedöma regionalstödens förenlighet med den gemensamma marknaden enligt dessa riktlinjer så snart
de tillämpas … Stödförslag som har anmälts innan dessa riktlinjer har meddelats medlemsstaterna och beträffande vilka kommissionen
ännu inte har fattat något slutgiltigt beslut kommer att bedömas på grundval av de kriterier som gällde vid tidpunkten för
anmälan.”
Såsom framgår av punkterna 177–180 ovan, omfattades emellertid inte den omtvistade stödordningen av beslutet om godkännande.
Den stödordningen anmäldes alltså inte utan genomfördes rättsstridigt av de italienska myndigheterna. Av detta följer att
stödordningens förenlighet med den gemensamma marknaden skulle bedömas på grundval av 1998 års riktlinjer, i enlighet med
den bestämmelse som citerats ovan.
Argumentet som avser bestämmelser i en tidigare stödordning
Regionen Sardinien och SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att lag nr 9/1998 innehållsmässigt låg helt i linje med
en tidigare stödordning som hade godkänts av kommissionen, i vilken beviljandet av stöd var oberoende av huruvida investeringarna
redan gjorts eller inte. Det var med anledning av de oväntade ändringarna av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, som kom
till uttryck genom offentliggörandet av 1998 års riktlinjer, som det genom deliberazione nr 33/6 beslutades att bibehålla
möjligheten att, inom ramen för den första ansökningsomgången, även stödja projekt som hade påbörjats under perioden mellan
dagen för ikraftträdandet av lag nr 9/1998 och dagen då ansökan lämnades.
Det ska härvid påpekas att en stödordnings förenlighet med den gemensamma marknaden uteslutande ska bedömas utifrån den stödordningens
särdrag, mot bakgrund av den politik som kommissionen bedriver vid tidpunkten för denna bedömning. Bedömningen av en stödordnings
förenlighet med den gemensamma marknaden påverkas däremot inte av den omständigheten att den kan ha föregåtts av andra stödordningar
beträffande vilka kommissionen godkänt vissa villkor. Om det förhöll sig annorlunda, skulle det nämligen vara omöjligt för
kommissionen att ändra de kriterier utifrån vilka den bedömer förenligheten av statligt stöd med den gemensamma marknaden.
Den möjligheten måste kommissionen ha för att kunna anpassa reglerna till såväl förändringar i staternas praxis vad gäller
beviljande av statligt stöd som till utvecklingen av den gemensamma marknaden.
Tribunalen kan följaktligen inte godta detta argument.
Argumentet som rör det nationella lagstiftningssammanhanget
Regionen Sardinien har gjort gällande att lag nr 9/1998 initialt genomfördes genom dekret nr 285/1999, i vilket det föreskrevs
ett system med vad som skulle kunna kallas för ”ansökningar över disk”. Med vad som inte kan betraktas som annat än ”överdriven
iver” beslutade sedan regionen Sardinien att genom deliberazione nr 33/4 och nr 33/6 inrätta ett förfarande för infordran
av ansökningar, för att på så sätt kunna uppfylla sina skyldigheter enligt 1998 års riktlinjer, vilka hade antagits under
mellantiden. Regionen Sardinien har uppgett att det var för att kunna genomföra denna anpassning, som inte var nödvändig,
som den såg sig tvungen att införa en bestämmelse som innebar att ansökningar som inkommit före offentliggörandet av den första
uppmaningen att inkomma med ansökningar, trots allt skulle kunna godkännas. Detta i syfte att skydda de berättigade förväntningar
som fanns hos berörda parter som hade inkommit med ansökan om stöd i enlighet med det förfarande som föreskrevs i dekret nr
285/1999. Regionen Sardinien anser således att det endast var fråga om ett ”återingivande” av gamla ansökningar som lämnats
in innan förfarandet för infordran av ansökningar inrättades.
Kommissionen har tillbakavisat detta argument.
Tribunalen konstaterar att regionen Sardiniens påståenden är felaktiga i flera avseenden.
För det första anges det i artikel 2 femte stycket i dekret nr 285/1999, som har rubriken ”Benefici della legge” (förmåner
enligt lagen [nr 9/1998]), följande:
”Finansiellt stöd som avses i denna artikel beviljas i enlighet med en metod för halvårsvisa ansökningsomgångar, öppna för
ansökningar som inkommer inom 60 dagar räknat från offentliggörandet av meddelandet och av klassificeringen av de initiativ
för vilka stöd kan beviljas, fastställd i enlighet med artikel 9 ovan.”
Det framgår av denna bestämmelse att det genom dekret nr 285/1999, till skillnad från vad regionen Sardinien har hävdat, inte
inrättades ett system för ansökningar över disk, utan tvärtom föreskrevs att stödet ”beviljades i enlighet med en metod för
halvårsvisa ansökningsomgångar”.
För det andra anges det i punkt 3.3 i den skrivelse som regionen Sardinien lämnade till kommissionen den 22 april 2003 att
tio företag hade inkommit med stödansökningar i enlighet med det förfarande som föreskrevs i dekret nr 285/1999. När detta
dekret upphävdes och ersattes av deliberazione nr 33/4, var dessa företag tvungna att inkomma med en ny ansökan på det sätt
som där föreskrevs. I sin skrivelse angav regionen Sardinien härvidlag att den ändå ansåg att stödet till dessa tio företag
hade beviljats med iakttagande av villkoret om att ansökan ska inges innan arbetena påbörjas.
Det framgår av det angripna beslutet att kommissionen intog samma ståndpunkt. I artikel 1 i beslutet angav kommissionen nämligen
att det stöd som beviljades enligt lag nr 9/1998 var oförenligt med den gemensamma marknaden såvida inte mottagaren av stödet
hade lämnat in en ansökan om stöd enligt stödordningen innan ett nyinvesteringsprojekt började verkställas. Eftersom det i
denna artikel inte anges några formkrav avseende stödansökningarna, berör inte det angripna beslutet det stöd som beviljades
för de investeringsprojekt som verkställdes av de tio företagen i fråga, utan enbart sådant stöd som beviljades för projekt
som hade påbörjats innan någon stödansökan överhuvudtaget hade lämnats enligt stödordningen som infördes genom lag nr 9/1998.
I motsats till vad Regionen Sardinien har påstått, var alltså bestämmelserna i deliberazione nr 33/6 på intet sätt nödvändiga
för att skydda de förväntningar som fanns hos de företag som inkommit med ansökningar i enlighet med det förfarande som angavs
i dekret nr 285/1999.
Det angavs för det tredje i artikel 4 i dekret nr 285/1998 att åtgärder och arbeten ”som inleds efter det att ansökan om stöd
lämnats” kan bli föremål för finansiellt stöd, och i artikel 5 i samma dekret att ”utgifter som anges ovan är stödberättigande
i den mån som de uppkommit efter ingivandet av ansökan”. I artikel 17 i dekretet, som har rubriken ”övergångsbestämmelser”,
angavs det emellertid i andra stycket att ”[n]är dessa bestämmelser [avseende tillämpningen av lag nr 9/1998] tillämpas första
gången, ... ska åtgärder och utgifter som uppkommit eller verkställts efter den 5 april 1998 (dagen för ikraftträdandet av
lagen [nr 9/1998]) vara berättigade till stöd”.
Av det ovanstående följer att bestämmelsen enligt vilken stöd kunde beviljas för projekt som hade börjat verkställas innan
någon ansökan om stöd lämnats, inte infördes genom deliberazione nr 33/4 och nr 33/6 som en åtgärd i samband med att dessa
beslut ersatte dekret nr 285/1998, såsom regionen Sardinien påstått. Denna bestämmelse var istället redan en del av detta
dekret, och genom den fastställdes de första tillämpningsbestämmelserna för lag nr 9/1998. I motsats till vad regionen Sardinien
har påstått var det alltså inte i syfte att jämka samman förfarandena när deliberazione nr 33/4 skulle ersätta dekret nr 285/1998
som nämnda bestämmelse infördes.
Tribunalen kan följaktligen inte godta regionen Sardiniens argument, eftersom det saknar stöd i de faktiska omständigheterna.
Invändningen om rättsstridighet avseende punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer
SF Turistico Immobiliare har, med stöd av artikel 241 EG, anfört att punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer är rättsstridig, i den
mån som den innebär eller tolkas på så sätt att det, när det gäller stöd som beviljats för projekt som börjat verkställas
innan ansökan om stöd lämnats, inte ska göras någon bedömning av stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Sökanden
har gjort gällande att under sådana omständigheter står denna bestämmelse i strid med
ratio legis
med gemenskapens politik på området för statligt stöd.
SF Turistico Immobiliare har i detta avseende påpekat att projekt för vilka statligt stöd beviljats, ofta innebär att det
vidtas strukturella och infrastrukturella åtgärder, som samma stödordning syftar till att främja, vilka tillsammans utgör
ett samordnat komplex av arbeten som, även om de är sammanlänkade, i viss mån är självständiga i funktionellt hänseende. I
sökandens eget fall lämnades sålunda en gemensam ansökan, på grundval av den omtvistade stödordningen, för projekt som avsåg
slutarbeten, utbyggnader, moderniseringar eller nybyggnationer avseende olika anläggningar och fastigheter. Även om dessa
projekt omfattades av en och samma ansökan om finansiering, kunde de verkställas var för sig. En strikt tillämpning av punkt
4.2 i 1998 år riktlinjer innebär emellertid att verkställandet av en liten del av projekterade arbeten, motsvarande ungefär
5 procent av dessa, får till följd att stödet i sin helhet underkänns, trots att övriga projekterade arbeten regelmässigt
inleddes efter det att ansökan om stöd lämnats.
Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.
–       Upptagande till sakprövning av invändningen om rättsstridighet
Enligt fast rättspraxis ger artikel 241 EG uttryck för en allmän princip enligt vilken samtliga parter har rätt att, i syfte
att få ett beslut ogiltigförklarat som berör dem direkt och personligen, ifrågasätta giltigheten av rättsakter som institutionerna
tidigare antagit, vilka utgör rättslig grund för det ifrågasatta beslutet, om den ifrågavarande parten inte hade rätt att
med stöd av artikel 230 EG väcka talan direkt mot dessa rättsakter, vars följder berör parten utan att denne har haft möjlighet
att begära en ogiltigförklaring (domstolens dom av den 6 mars 1979 i mål 92/78, Simmenthal mot kommissionen, REG 1979, s.
777, punkterna 39 och 40, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG
2002, s. II-1705, punkt 272).
Artikel 241 EG har inte till syfte att ge en part möjlighet att, oavsett vilken form av talan det rör sig om, ifrågasätta
tillämpligheten av vilken rättsakt av allmän karaktär som helst. Den allmänna rättsakt vars lagenlighet ifrågasätts ska nämligen
vara direkt eller indirekt tillämplig på det fall som är föremål för talan och det ska föreligga ett direkt rättsligt samband
mellan det individuella beslut som ifrågasätts och den ifrågavarande allmänna rättsakten (domstolens dom av den 31 mars 1965
i mål 21/64, Macchiorlati Dalmas mot Höga myndigheten, REG 1965, sidorna 227 och 245, av den 13 juli 1966 i mål 32/65, Italien
mot rådet och kommissionen, REG 1966, sidorna 563 och 594, svensk specialutgåva, volym 1, s. 303, förstainstansrättens dom
av den 26 oktober 1993 i de förenade målen T-6/92 och T-52/92, Reinarz mot kommissionen, REG 1993, s. II-1047, punkt 57, i
det ovan i punkt 206 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 273, och av den 29 november 2005 i mål T-64/02, Heubach
mot kommissionen, REG 2005, s. II-5137, punkt 35).
Vad gäller 1998 års riktlinjer, följer det av deras inledande del, att dessa riktlinjer på ett allmänt och abstrakt sätt fastställer
de kriterier som kommissionen följer för att undersöka om statliga stöd för regionala ändamål är förenliga med den gemensamma
marknaden, med tillämpning av artikel 87.3 a och c EG. Riktlinjerna säkerställer på så sätt rättssäkerheten för de medlemsstater
som ger sådant stöd. Det ska särskilt påpekas att villkoret som anges i punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer är tillämpligt på
alla stödåtgärder som omfattas av nämnda riktlinjer, oberoende av åtgärdernas syfte, form och nivå.
I det angripna beslutet hänvisade kommissionen dessutom uttryckligen till punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer, inom ramen för
sin bedömning av de omtvistade stödåtgärdernas förenlighet med den gemensamma marknaden. Härav följer att även om punkt 4.2
i 1998 års riktlinjer inte utgjorde den rättsliga grunden för det angripna beslutet, vilket antogs med stöd av artikel 88.2
EG och artikel 62.1 a i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), var detta villkor på ett allmänt och abstrakt
sätt avgörande för kommissionens bedömning av det aktuella stödets förenlighet med den gemensamma marknaden.
Således finns det i förevarande mål ett direkt rättsligt samband mellan det angripna beslutet och den allmänna rättsakten,
nämligen riktlinjerna. Eftersom sökanden inte hade rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av riktlinjerna på grund av deras
karaktär av allmän rättsakt, har den rätt att mot dessa framställa en invändning om rättsstridighet (se, för ett liknande
resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 206 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkterna 272­–276).
Invändningen om rättsstridighet avseende 1998 års riktlinjer kan således tas upp till sakprövning.
–       Prövning i sak
Enligt punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer ”skall stödordningarna föreskriva att ansökan om stöd lämnas innan projekten börjar
verkställas”. I de argument som sökanden framfört till stöd för invändningen om rättsstridighet har det i huvudsak gjorts
gällande att kommissionens tolkning av denna bestämmelse, enligt vilken den i målet aktuella stödordningen saknade stimulansverkan
på grund av att det däri medgavs att stöd kunde beviljas till finansiering av arbeten som hade inletts innan ansökan lämnats,
inte tar tillräcklig hänsyn till omständigheterna i förevarande fall och strider mot logiken i gemenskapens politik på området
för statligt stöd.
Det ska noteras att tribunalen redan har slagit fast att punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer gäller den kronologiska ordningen
och således hänvisar till en prövning i tidsmässigt hänseende (
ratione temporis
), vilket är fullt ut ändamålsenligt när det gäller bedömningen av huruvida stimulansverkan föreligger. Denna bedömning måste
nämligen göras med utgångspunkt i det berörda företagets investeringsbeslut, vilket markerar inledningen till den dynamiska
process som en driftsinvestering utgör (förstainstansrättens dom av den 14 januari 2009 i mål T-162/06, Kronoply mot kommissionen,
REG 2009, s. II-1, punkt 80). Om det konstateras att ett stöd inte är nödvändigt kan det bland annat bero på att det berörda
företaget redan har inlett, och kanske avslutat, projektet för vilket stöd har ansökts om innan stödansökan har översänts
till de behöriga myndigheterna, vilket utesluter att det berörda stödet kan fungera som incitament (domstolens dom av den
15 april 2008 i mål C-390/06, Nuova Agricast, REG 2008, s. I-2577, punkt 69).
Oberoende av dessa prejudikat, konstaterar tribunalen att villkoret om att en ansökan ska föregå verkställandet av projektet
är relevant och ändamålsenligt.
Tillämpningen av villkoret i punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer syftar nämligen till att fastställa huruvida en stödåtgärd har
stimulansverkan, i en situation då det inte är möjligt att genomföra en uttömmande undersökning av alla ekonomiska aspekter
av de framtida stödmottagarnas investeringsbeslut. Det framgår härvid av punkt 2 andra och fjärde styckena i 1998 års riktlinjer
att kommissionen i princip endast godkänner stödåtgärder för regionala ändamål som beviljas inom ramen för en stödordning.
Kommissionen anser nämligen att individuella stöd för särskilda ändamål inte garanterar att en balans kan säkerställas mellan
den snedvridning av konkurrensen som stödet leder till och de fördelar utvecklingen av ett mindre gynnat område innebär. Vid
undersökningen av huruvida en anmäld stödordning är förenlig med den gemensamma marknaden är nämligen de omständigheter som
är specifika för varje enskild potentiell mottagare av stöd enligt stödordningen och för de konkreta projekt för vilka dessa
mottagare kan komma att söka stöd, per definition okända för kommissionen. Följaktligen måste kommissionen bedöma en stödordnings
förenlighet med den gemensamma marknaden på grundval antingen av kriterier som är oberoende av omständigheter som är specifika
för varje framtida stödmottagare, eller av omständigheter som är lika för alla dessa framtida stödmottagare. Genom kravet
på att en ansökan om stöd lämnas innan det subventionerade projektet börjar verkställas kan det säkerställas att det berörda
företaget klart har uttryckt sin önskan att omfattas av stödordningen i fråga innan det påbörjar verkställandet av projektet.
På så sätt kan det undvikas att ansökningar kommer in i efterhand för projekt vars verkställande inte varit avhängigt av om
det fanns en stödordning eller inte. Mot bakgrund av dessa överväganden utgör blotta konstaterandet att en ansökan om stöd
måste lämnas innan ett investeringsprojekt kan börja verkställas ett enkelt, relevant och ändamålsenligt villkor på vilket
kommissionen kan grunda ett antagande om att stimulansverkan föreligger.
När det i övrigt gäller den hänvisning som SF Turistico Immobiliare har gjort till de specifika omständigheterna vad gäller
detta bolags investeringsprojekt, i syfte att visa att tillämpningen av punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer får oacceptabla följder,
erinrar tribunalen återigen om de överväganden som den gjort i punkterna 91 och 92 ovan och den rättspraxis som den där hänvisat
till. Det framgår där att kommissionen har rätt att begränsa sin granskning av en stödordning till ordningens allmänna och
abstrakta särdrag, och att den inte är skyldig att undersöka den specifika situationen för varje enskild stödmottagare som
omfattas av stödordningen.
Invändningen om rättsstridighet avseende 1998 års riktlinjer ska följaktligen avslås.

Grunden enligt vilken det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning av stödets stimulansverkan
Regionen Sardinien, intervenienterna, SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru har gjort gällande att kommissionen
gjorde en oriktig bedömning av den omtvistade stödordningens stimulansverkan, med hänsyn till den lokala marknadens särdrag
och i ljuset av de ekonomiska aktörernas subjektiva uppfattning om hur stödmekanismerna fungerade.
De har härvidlag framfört ett flertal argument som rör tillämpligheten av 1998 års riktlinjer, bestämmelser i en tidigare
stödordning, det nationella lagstiftningssammanhanget, den säkerhet med vilken företagen, efter antagandet av lag nr 9/1998,
ansåg att de skulle komma att omfattas av det stöd som föreskrevs i denna lag, liksom den särskilda situation som mottagarna
av de omtvistade stödåtgärderna befann sig i eller det sätt på vilket dessa uppträdde.
Argumenten som rör den särskilda situation som mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna befann sig i eller det sätt på vilket
dessa uppträdde
Regionen Sardinien, med stöd av intervenienterna, har hävdat att det framgår av omständigheterna kring de investeringar som
mottagarna gjorde att lag nr 9/1998 fullt ut fungerade som incitament, även om den stödordning som infördes genom denna lag
ännu inte hade antagit sin slutliga form. Villkoret avseende stödets nödvändighet åsidosattes alltså i själva verket inte,
eftersom alla stödmottagare lämnade in sina ansökningar om stöd efter ikraftträdandet av lag nr 9/1998, som hade anmälts till
kommissionen och godkänts av den. Dessutom valde många av stödmottagarna den omtvistade stödordningen framför andra alternativa
åtgärder som de med säkerhet visste att de skulle kunna komma i åtnjutande av, och nästan alla stödmottagare var tvungna att
ta banklån på villkor som, om det inte vore för det förväntade stödet, skulle vara oförenliga med en förnuftig företagsledning.
Regionen Sardinien anser således att kommissionen inte endast utifrån den omständigheten att det inte hade lämnats någon stödansökan
innan arbetena inleddes, kunde dra slutsatsen att stödmottagarna skulle ha gjort dessa investeringar oberoende av stödet.
Inte heller kunde kommissionen utesluta stödets stimulansverkan genom en bedömning i efterhand, på grundval av ett ändrat
lagstiftningssammanhang.
Intervenienterna har dessutom anfört att antagandet om att stödet inte är nödvändigt och inte fungerar som incitament i fall
då arbetena inletts innan ansökan lämnats, under alla omständigheter endast utgör en presumtion som kan brytas, när stödmottagarna
eller de nationella myndigheterna upplyser kommissionen om omständigheter som visar att incitamentskriteriet och kriteriet
avseende stödets nödvändighet är uppfyllda. Kommissionen borde således i förevarande fall ha utrett om så var fallet, istället
för att gömma sig bakom formkravet att ansökan ska lämnas innan arbetena inleds.
SF Turistico Immobiliare har kritiserat kommissionen för att den uteslöt möjligheten att det förelåg stimulansverkan, inte
bara vad gäller de byggarbeten som inleddes innan ansökan hade lämnats, men också vad gäller de byggnationer som var mycket
mer omfattande och i funktionellt hänseende självständiga, som hade påbörjats först efter det att ansökan om stöd lämnats.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen borde ha begränsat sig till att slå fast att det endast var de arbeten som hade
påbörjats innan ansökan om stöd lämnats som var olagliga. Om kommissionen hade velat förvissa sig om att stödets stimulansverkan
verkligen säkerställdes, hade det mycket väl räckt med att anta ett villkorligt beslut, där det hade angetts att stödet var
förenligt med den gemensamma marknaden på villkor att utgifter som företagen haft innan ansökan lämnades skulle fortsätta
belasta företagen i fråga. Detta skulle ha gjort det möjligt för kommissionen att ”skilja ut” stödet från den olagliga tillämpningen
av lag nr 9/1998 som Regionen Sardinien gjorde sig skyldig till genom deliberazione nr 33/6.
Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru har gjort gällande att när det gäller stödets stimulansverkan nöjde sig kommissionen med
att konstatera att stimulansverkan inte kan överföras från en stödordning till en annan. Sökandena har därvid påpekat att
de emellertid hade ansökt om stöd för projekten inom ramen för tidigare stödordningar, som var att likställa med den omtvistade
stödordningen, och att de ansökte om stöd för samma projekt enligt den omtvistade stödordningen enbart på grund av att de
finansiella medel som funnits tillgängliga inom ramen för de äldre stödordningarna var uttömda. Det stämmer således inte att
de hade påbörjat verkställandet av arbetena innan ansökan om stöd lämnades, och det råder således ingen tvekan om att stödet
hade och har stimulansverkan.
Kommissionen har tillbakavisat sökandenas argument.
Det ska först erinras om de överväganden som gjorts i punkterna 213–215 ovan, enligt vilka kriteriet att ansökan ska lämnas
innan projekten börjar verkställas, är relevant och ändamålsenligt när det gäller att bedöma en stödordnings stimulansverkan.
Inom ramen för den nu aktuella grunden saknas det således anledning att pröva riktigheten av detta kriterium. Tribunalen ska
nu endast pröva huruvida sökandena har visat att det i förevarande fall fanns omständigheter som gjorde att den omtvistade
stödordningens stimulansverkan kunde säkerställas, trots att sökandena inte lämnat in några ansökningar innan projekten inleddes.
Härvid erinrar tribunalen på nytt om att det angripna beslutet avsåg den stödordning som inrättades genom deliberazione nr
33/6 och inte de individuella stöd som sökandena mottog på grundval av denna stödordning, och att kommissionen således inte
var skyldig att beakta de omständigheter som var specifika för varje enskild stödmottagare. Denna uppgift åligger istället
de italienska myndigheterna när de ska återkräva stödet från var och en av stödmottagarna (se punkterna 91 och 92 ovan). Argumenten
som rör den särskilda situation som stödmottagarna befann sig i eller det sätt på vilket dessa uppträdde saknar följaktligen
relevans inom ramen för förevarande grund och ska därför underkännas.
De argument som återges i punkterna 220–224 ovan ska följaktligen underkännas och tribunalen ska endast pröva de argument
som på ett allmänt sätt rör den omtvistade stödordningen.
Argumentet enligt vilket blotta ikraftträdandet av lag nr 9/1998 innebar att företagen kände sig säkra på att de skulle komma
att omfattas av stödet.
Intervenienterna har hävdat att redan när lag nr 9/1998 trädde i kraft, den 5 april 1998, angavs det däri i detalj de objektiva
kriterier som stödmottagarna måste uppfylla, de projekt för vilka stöd kunde beviljas, liksom det belopp som anslagits till
den aktuella stödordningen. I deliberazione nr 33/4 och nr 33/6 hänvisas det blott till artikel 3 i lag nr 9/1998, utan att
det görs vare sig någon ändring eller precisering av de kriterier som ett stöd måste uppfylla för att komma i fråga. Det är
således uppenbart att ett företag som uppfyllde dessa kriterier rätteligen kunde räkna med att det skulle komma att beviljas
sådant stöd, och att de därmed hade incitament för att påbörja verkställandet av arbetena.
Kommissionen har tillbakavisat intervenienternas argument.
Det ska inledningsvis understrykas att den rättsliga innebörden av detta argument ska särskiljas från den rättsliga betydelsen
av de argument som rör skyddet för stödmottagarnas berättigade förväntningar, vilka ska prövas nedan i punkt 268 och framåt,
även om de faktiska omständigheter som ska beaktas vid prövningen av samtliga dessa argument i huvudsak är identiska. Frågan
som rör de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan omfattas nämligen av prövningen av dessa åtgärders förenlighet med den
gemensamma marknaden, medan frågan huruvida stödmottagarna hyste berättigade förväntningar omfattas av prövningen av rättsenligheten
av förordnandet om återkrav i det angripna beslutet. Tribunalen ska emellertid i båda dessa fall pröva i vilken mån antagandet
av lag nr 9/1998 i sig innebar att de företag som avsågs i den aktuella stödordningen kunde känna sig säkra på att komma i
åtnjutande av det stöd som fastställdes genom nämnda lag.
Det ska i detta sammanhang erinras om att bedömningen av om stödåtgärder är förenliga, eller en stödordning förenlig, med
den gemensamma marknaden faller inom området för den exklusiva behörighet som tillkommer kommissionen, vars beslut kan prövas
av domstolen (se domstolens dom av den 22 mars 1977 i mål 78/76, Steinike & Weinlig, REG 1977, s. 595, punkt 9, svensk specialutgåva,
volym 3, s. 329, av den 21 november 1991 i mål C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
och Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, REG 1991, s. I-5505, punkt 14, svensk specialutgåva, volym
11, s. I-463, och av den 18 juli 2007 i mål C-119/05, Lucchini, REG 2007, s. I-6199, punkt 52). När kommissionen inte har
fattat ett beslut om huruvida ett anmält stöd är förenligt med den gemensamma marknaden, kan således inte den omständigheten
att de nationella myndigheterna har antagit lagbestämmelser om att införa en stödordning i sig innebära att de potentiella
stödmottagarna enligt denna stödordning kan känna sig säkra på att komma i åtnjutande av det stöd som där fastställs (se,
för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland, REG 1990, s.
I-3437, punkt 14, svensk specialutgåva, volym 10, s. 499, och av den 14 januari 1997 i mål C-169/95, Spanien mot kommissionen,
REG 1997, s. I-135, punkt 51).
Härav följer att regionen Sardiniens antagande av lag nr 9/1998 i sig inte kan ha inneburit att de företag som uppfyllde de
kriterier som angavs i denna lag kunde känna sig säkra på att de i framtiden skulle komma i åtnjutande av det stöd som fastställdes
i den stödordning som infördes genom lagen. Möjligheten fanns att kommissionen inom ramen för granskningsförfarandet skulle
komma att kvalificera den aktuella stödordningen som oförenlig med den gemensamma marknaden eller begära ändring av de kriterier
som gällde för att ett företag skulle vara stödberättigat eller för att ett projekt skulle kunna subventioneras.
Under alla förhållanden innebar dessutom kommissionens antagande av beslutet om godkännande den 12 november 1998, att de potentiella
stödmottagarna från den tidpunkten inte längre kan ha hyst några förhoppningar om att de projekt som hade påbörjats innan
ansökan om stöd lämnats skulle godkännas. Såsom anges i punkt 168 ovan angavs det nämligen uttryckligen i detta beslut att
stöd enligt den stödordning som infördes genom lag nr 9/1998 inte fick beviljas för sådana projekt.
Det ska även påpekas att intervenienternas påstående att det i lag nr 9/1998 redan hade slagits fast i detalj bland annat
de objektiva kriterier som ett projekt måste uppfylla för att stöd skulle kunna beviljas för detta, inte stämmer med verkligheten.
Lag nr 9/1998 innehöll nämligen inte någon bestämmelse avseende det tidsmässiga sambandet mellan inlämnandet av stödansökan
och inledandet av arbetena. Såsom angetts i punkterna 200 och 201 ovan infördes det däremot genom dekret nr 285/1999 en bestämmelse
där det uttryckligen angavs att det som ett undantag, vid den första tillämpningen av stödordningen, kunde beviljas stöd för
projekt som påbörjats efter ikraftträdandet av lag nr 9/1998 och således innan ansökan om stöd lämnats. Det följde således
ingalunda av den stödordning som infördes genom lag nr 9/1998 att dessa projekt kunde godtas.
Tribunalen kan således inte godta intervenienternas argument.
Följaktligen, och med beaktande av de omständigheter som redan angetts i punkterna 184–216 ovan och som rör tillämpligheten
av 1998 års riktlinjer, förekomsten av en tidigare stödordning och det nationella lagstiftningssammanhanget, kan talan inte
vinna bifall såvitt avser någon del av den grund enligt vilken kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning av den omtvistade
stödordningens stimulansverkan.

Huruvida det skett ett åsidosättande av artikel 87.3 EG
Intervenienterna och SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att det angripna beslutet strider mot artikel 87.3 EG, i
den mån som den omtvistade stödordningen där förklaras vara oförenlig med den gemensamma marknaden.
Intervenienterna har anfört att förmåner som garanterades i en tidigare stödordning, vilken tillsammans med sin tillämpningsförordning
hade godkänts av kommissionen med stöd av undantaget i artikel 87.3 a EG, genom lag nr 9/1998 utsträcktes till att gälla även
turism- och hotellsektorn. Intervenienterna anser att kommissionen genom att förklara samma stödordning oförenlig med den
gemensamma marknaden när det gäller turism- och hotellsektorn åsidosatte nämnda bestämmelse i fördraget.
SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att kommissionen kastade om bevisbördan när den i skäl 70 i det angripna beslutet
angav att de italienska myndigheterna inte hade lagt fram några argument för att det berörda stödet skulle kunna vara förenligt
med andra bestämmelser än de i artikel 87.3 a EG, trots att det ankom på kommissionen att bedöma vilket belopp som kunde anses
vara förenligt med den gemensamma marknaden. Sökanden har särskilt påpekat att kommissionen inte hade beräknat det belopp
som faktiskt var hänförligt till tiden före ansökan för att på så sätt kunna bedöma den utsträckning i vilken dessa utgifter
skulle kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. Det var i sökandens egen ansökan om stöd möjligt att urskilja å ena sidan
en ansökan avseende arbeten som inletts innan ansökan lämnades, och å andra sidan en helt och hållet självständig ansökan,
avseende arbeten som inleddes efter det att nämnda ansökan lämnats.
Kommissionen har bestritt dessa argument.
Tribunalen kan inte godta intervenienternas påstående att lag nr 9/1998 endast utgjorde en utvidgning av en tidigare av kommissionen
godkänd stödordning, varigenom den kom att omfatta turism- och hotellsektorn, innebärande att den stödordning som infördes
genom lag nr 9/1998 inte kunde förklaras oförenlig med den gemensamma marknaden.
För det första avsåg inte förklaringen om oförenlighet i det angripna beslutet den stödordning som inrättades genom lag nr
9/1998, såsom den anmäldes av Republiken Italien och godkändes i beslutet om godkännande. Såsom angetts i punkt 87 ovan anser
nämligen kommissionen fortfarande att denna stödordning är förenlig med den gemensamma marknaden. Det är däremot utsträckningen
av förmånerna enligt denna stödordning, på grundval av deliberazione nr 33/6, till att omfatta projekt som började verkställas
innan ansökan om stöd lämnats, som förklarades oförenlig med den gemensamma marknaden.
Det ska för det andra erinras om att även om det skulle antas att den omtvistade stödordningen utgjorde en utvidgning eller
förlängning av en tidigare ordning som godkänts av kommissionen, ska bedömningen av en stödordnings förenlighet med den gemensamma
marknaden, såsom angetts i punkt 190 ovan, inte påverkas av den omständigheten att den kan ha föregåtts av andra stödordningar
beträffande vilka kommissionen har godkänt vissa villkor.
Vidare kan tribunalen inte heller godta den invändning som framställts av SF Turistico Immobiliare, enligt vilken det i huvudsak
gjorts gällande att det ankommer på kommissionen att bevisa att de omtvistade stödåtgärderna var oförenliga med den gemensamma
marknaden, och inte på de italienska myndigheterna att bevisa motsatsen.
Det ska i detta avseende först och främst erinras om att när kommissionen beslutar att inleda det formella granskningsförfarandet
ankommer det på den berörda medlemsstaten och på mottagarna av den stödåtgärd som prövas, att lägga fram sina argument för
att visa att åtgärden i fråga inte utgör stöd eller att den är förenlig med den gemensamma marknaden. Syftet med det formella
förfarandet är nämligen att kommissionen ska informeras om samtliga faktiska omständigheter i ärendet. Även om kommissionen,
när den inleder det formella förfarandet, är skyldig att klart ange varför den tvivlar på att stödet är förenligt med den
gemensamma marknaden för att medlemsstaten och berörda parter ska kunna bemöta detta på bästa sätt, ankommer det inte desto
mindre på de senare att undanröja dessa tvivel och visa att åtgärden i fråga uppfyller villkoren för ett undantag (se, för
ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 132 nämnda målet Ferriere Nord mot kommissionen, punkterna 93 och 94 och
där angiven rättspraxis). För att ett nytt eller ändrat stöd ska godkännas i enlighet med fördragets bestämmelser om undantag,
måste den berörda medlemsstaten, i enlighet med skyldigheten att samarbeta med kommissionen lämna alla uppgifter som kan göra
det möjligt för den institutionen att kontrollera att villkoren för det begärda undantaget är uppfyllda (se, för ett motsvarande
synsätt, domstolens dom av den 28 april 1993 i mål C‑364/90, Italien mot kommissionen, REG 1993, s. I‑2097, punkt 20, förstainstansrättens
dom i det ovan i punkt 42 nämnda målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, och av den 6 april 2006 i mål T‑17/03,
Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke mot kommissionen, REG 2006, s. II‑1139, punkt 48).
I förevarande fall ankom det således på Republiken Italien och, i andra hand, mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna,
att visa att de projekt för vilka dessa åtgärder beviljats var förenliga med den gemensamma marknaden.
Dessutom är, såsom angetts i punkt 91 ovan, kommissionen i fråga om en stödordning i princip inte skyldig att göra en bedömning
av stöd som beviljats i enskilda fall. Den kan begränsa sig till att granska den ifrågavarande stödordningens allmänna särdrag,
och är inte skyldig att undersöka varje enskild tillämpning av densamma.
Det argument som framförts av SF Turistico Immobiliare, vilket angetts i punkt 240 ovan, kan följaktligen inte godtas.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser grunden om åsidosättande av artikel 87.3 EG.

Huruvida principen om opartiskhet och principen om skydd för konkurrensen har åsidosatts
Intervenienterna har gjort gällande att stöd enligt lag nr 9/1998 även beviljades tio företag inom turismsektorn som hade
inlett arbeten före offentliggörandet av lagen och av deliberazione nr 33/4 och nr 33/6, genom vilka lagen genomfördes, men
efter det att de lämnat in sina ansökningar om stöd. Mot bakgrund av de kriterier som kommissionen har lyft fram för att definiera
vad som utgör ett incitament, befinner sig dessa företag i samma situation som intervenienterna. Kommissionen har emellertid
inte begärt att det stöd som betalats ut till dessa tio företag ska återkrävas, vilket innebär ett åsidosättande av principen
om opartiskhet.
Enligt intervenienterna fick de tio företagen i fråga dessutom en oberättigad fördel i förhållande till intervenienterna,
som är skyldiga att återbetala det stöd som de redan fått. Följden av detta är att konkurrensen snedvrids mellan företagen
inom turism- och hotellsektorn.
Kommissionen har inte uttryckligen angett huruvida den anser att denna grund är välgrundad.
Det ska först klargöras att intervenienterna i punkt 54 i sin interventionsinlaga har hänvisat till tio företag, angivna i
punkt 3.3 i regionen Sardiniens skrivelse till kommissionen av den 14 april 2003, vilka hade inkommit med en ansökan om stöd
inom ramen för det förfarande som föreskrevs i dekret nr 285/1999, som senare upphävdes. Såsom angetts i punkt 198 ovan, framgår
det av det angripna beslutet att kommissionen anslutit sig till den ståndpunkt som regionen Sardinien uttryckt i sagda skrivelse,
enligt vilken det var datumet för den första ansökan som skulle beaktas vad gäller dessa tio företags investeringsprojekt.
Kommissionen ansåg således att det stöd som hade beviljats dessa tio företag uppfyllde kriteriet enligt vilket ansökan ska
lämnas innan arbetena inleds, och att det därför varken var olagligt eller oförenligt med den gemensamma marknaden.
Av detta följer att dessa tio företags situation inte var jämförbar med den situation som sökandena och intervenienterna befann
sig i. De senare hade nämligen inte lämnat någon ansökan alls innan de inledde arbeten på sina investeringsprojekt, medan
de tio företagen i fråga faktiskt hade inkommit med ansökningar, på grundval av ett dekret med tillämpningsbestämmelser vilket
senare upphävdes. Enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om kontroll av statligt stöd, är emellertid frågan huruvida
en ansökan om stöd uppfyller de formkrav som anges i nationella tillämpningsbestämmelser av underordnad betydelse. Såsom angetts
i punkt 215 ovan, innebär kravet att det berörda företaget klart måste ha uttryckt sin önskan att omfattas av stödordningen
i fråga innan det börjar verkställa projektet, att det är möjligt att förhindra att det kommer in ansökningar i efterhand
för projekt vars verkställande inte varit avhängigt av om det fanns en stödordning eller inte.
Eftersom detta krav är uppfyllt vad gäller de av intervenienterna angivna tio företagen, men inte vad gäller intervenienterna
och sökandena, var det i förevarande fall inte fråga om att kommissionen behandlade jämförbara situationer olika eller att
den åsidosatte sin skyldighet att förhålla sig opartisk. Av detta följer även att de tio företagen i fråga inte gavs en oberättigad
konkurrensfördel i förhållande till intervenienterna.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser grunden som rör åsidosättande av principen om opartiskhet och principen om
skydd för konkurrensen.

Huruvida det har skett ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Regionen Sardiniens berättigade förväntningar, hänförliga till frånvaron av riktlinjer vid antagandet av lag nr 9/1998
Regionen Sardinien har anfört att kommissionen, vid granskningen av den aktuella stödordningens förenlighet med den gemensamma
marknaden, underlät att beakta regionens berättigade förväntningar. Frågan huruvida det fanns sådana förväntningar borde emellertid
ha undersökts ex officio av kommissionen, i enlighet med artikel 14 i förordning nr 659/1999, i vilken det anges att kommissionen
inte har rätt att besluta om återkrav av ett stöd om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten.
Sökanden har i detta avseende påpekat dels att skyldigheten att föreskriva att ansökan om stöd ska lämnas innan projekten
börjar verkställas följer direkt av 1998 års riktlinjer och att den inte angavs i den tidigare regionala stödordningen, dels
att dessa riktlinjer offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
dagen före antagandet av lag nr 9/1998. Regionen Sardinien anser därför att den inte objektivt sett hade möjlighet att säkerställa
att lag nr 9/1998 från början var förenlig med 1998 års riktlinjer.
Kommissionen har bestritt regionen Sardiniens argument.
Det följer av fast rättspraxis att varje person hos vilken en institution har väckt grundade förhoppningar har rätt att göra
gällande principen om skydd för berättigade förväntningar. Principen om skydd för berättigade förväntningar kan emellertid
inte åberopas av en person som gjort sig skyldig till en uppenbar överträdelse av gällande bestämmelser (domstolens dom av
den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna, REG 1991, s. I-2461, punkt 30, och av den 14 juli 2005 i de
förenade målen C-65/02 P och C-73/02 P, ThyssenKrupp mot kommissionen, REG 2005, s. I-6773, punkt 41, samt förstainstansrättens
dom av den 9 april 2003 i mål T-217/01, Forum des migrants mot kommissionen, REG 2003, s. II-1563, punkt 76).
Såsom tribunalen har konstaterat i punkterna 177–180 ovan, innehöll deliberazione nr 33/6 bestämmelser som var oförenliga
med villkoret att ansökan om stöd ska lämnas innan arbetena inleds. Den stödordning som därigenom genomfördes var olaglig,
eftersom den inte anmäldes till kommissionen. Regionen Sardinien gjorde sig således skyldig till en överträdelse av gällande
bestämmelser, eftersom den åsidosatte artikel 88.3 EG, där det anges att medlemsstaterna inte får genomföra nytt stöd förrän
kommissionen har antagit ett slutligt beslut om att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden.
Denna överträdelse var uppenbar, eftersom det såväl i 1998 års riktlinjer som i beslutet om godkännande uttryckligen angavs
att ansökan ska lämnas innan arbetena inleds.
I en skrivelse av den 28 september 1998 försäkrade regionen Sardinien dessutom kommissionen om att ”stöd enligt lagen [nr
9/1998] endast kommer att beviljas företagsprojekt som inleds senare”. Det ska härvidlag påpekas att lag nr 9/1998 inte innehöll
någon bestämmelse om att stöd kunde beviljas för investeringsprojekt som påbörjats innan någon ansökan om stöd lämnats. Det
har således inte någon avgörande betydelse att regionen Sardinien under lagstiftningsförfarandet avseende denna lag de facto
inte kunde beakta 1998 års riktlinjer, vilka offentliggjordes dagen före antagandet av lagen. De bestämmelser varigenom möjligheten
att retroaktivt inkomma med ansökan om stöd för projekt som redan påbörjats, nämligen dekret nr 285/1999 och deliberazione
nr 33/6, antogs däremot den 29 april 1999 respektive den 27 juli 2000 och var följaktligen, med god marginal, av senare datum
än såväl offentliggörandet av 1998 års riktlinjer som beslutet om godkännande.
Det framgår slutligen av själva lydelsen av deliberazione nr 33/6 att regionen Sardinien var fullt medveten om att den genom
att godta ansökningar om stöd för projekt som redan påbörjats, åsidosatte gemenskapsrätten. I deliberazione nr 33/6 nämns
nämligen den regionala administrationens ansvar ”som följer av offentliggörandet av direktiv innehållande anvisningar vilka,
som i förevarande fall, inte är förenliga med EU:s föreskrifter”.
I enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 261 kan regionen Sardinien följaktligen inte göra gällande principen om skydd
för berättigade förväntningar.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt den avser den grund som rör åsidosättande av denna princip, i den mån som denna
grund avser regionen Sardiniens förväntningar.
Mottagarnas berättigade förväntningar, hänförliga till ett tidigare beslut om godkännande samt omständigheterna i förevarande
fall
Regionen Sardinien, intervenienterna, SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru har gjort gällande att mottagarna
av det aktuella stödet kunde åberopa att de hade berättigade förväntningar på att det stöd som de mottagit var förenligt med
den gemensamma marknaden. De har anfört att dessa förväntningar skyddas i bland annat artikel 14 i förordning nr 659/1999.
Dessa parter har gjort gällande att de förväntningar som fanns hos mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna grundade sig
på beslutet om godkännande, på den omständigheten att samtliga kriterier som skulle vara uppfyllda för beviljande av individuellt
stöd angavs redan i lag nr 9/1998, på de italienska myndigheternas försäkringar, och på kommissionens beslut av den 12 juli
2000 att inte göra invändningar mot en stödordning avseende investeringar i mindre gynnade regioner i Italien till och med
den 31 december 2006 (statligt stöd N 715/99 – Italien), vilket offentliggjordes i en förkortad version i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(EGT C 278, s. 26). Detta beslut avsåg en stödordning som infördes genom legge n° 488/92, conversione in legge, con modificazioni,
del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, concernente rifinanziamento della legge 1 marzo 1986, n. 64, recante disciplina
organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno (lag nr 488/92 om omvandling till lag, med ändringar, av lagdekret
nr 415 av den 22 oktober 1992 om refinansiering av lag nr 64 av den 1 mars 1986 om införande av övergripande bestämmelser
för särskilt stöd till Mezzogiorno) av den 19 december 1992 (GURI nr 299 av den 21 december 1992, s. 3, med rättelse i GURI
nr 301 av den 23 december 1992, s. 40). I denna stödordning angavs att stödberättigande utgifter var sådana som uppkommit
efter sista dagen för ingivande av ansökningar i den ansökningsomgång som föregick den ansökningsomgång som ansökningen avsåg.
Parternas förväntningar förstärktes av dekret nr 285/1999 och deliberazione nr 33/6, av regionen Sardiniens klargöranden beträffande
stödets förenlighet med den gemensamma marknaden, av den omständigheten att regionen Sardinien regelmässigt beviljade ansökningar
om återbetalning, och av den långsamhet med vilken kommissionen bedrev sitt arbete utan att anta några åtgärder för att stoppa
utbetalningen av stöd.
SF Turistico Immobiliare har påpekat att dessa förväntningar inte påverkades av den omständigheten att vare sig dekret nr
285/1999 eller deliberazione nr 33/6 anmäldes till kommissionen. Det vore nämligen orimligt, enligt SF Turistico Immobiliare,
att kräva att mottagarna skulle be regionen Sardinien om formella bevis på att den hade informerat kommissionen om varje åtgärd
som skulle kunna påverka förfarandet, eller att de skulle fråga kommissionen, efter det att stöd beviljats, om alla rättsakter
av senare datum som skulle kunna vara av betydelse faktiskt hade anmälts till kommissionen.
Kommissionen har tillbakavisat de argument som framförts av sökandena och intervenienterna.
Det följer av rättspraxis att för att kunna åberopa skydd för berättigade förväntningar krävs det att tre kumulativa villkor
är uppfyllda. Det ska för det första föreligga preciserade garantier som är ovillkorliga och samstämmiga och som härrör från
behöriga och tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av gemenskapsinstitutionerna. Garantierna ska för det andra
leda till en berättigad förväntning hos mottagaren. Garantierna ska för det tredje vara förenliga med tillämpliga bestämmelser
(se förstainstansrättens dom av den 30 juni 2005 i mål T-347/03, Branco mot kommissionen, REG 2005, s. II-2555, punkt 102
och där angiven rättspraxis, av den 23 februari 2006 i mål T-282/02, Cementbouw Handel & Industrie mot kommissionen, REG 2006,
s. II-319, punkt 77, och av den 30 juni 2009 i mål T-444-/07, CPEM mot kommissionen, REG 2009, s. II-2121, punkt 126).
Berättigade förväntningar på att ett statligt stöd är lagenligt kan emellertid i princip endast åberopas om det har beviljats
med iakttagande av det förfarande som anges i artikel 88 EG, såvida det inte föreligger exceptionella omständigheter. En omdömesgill
ekonomisk aktör ska nämligen i normalfallet vara i stånd att avgöra om detta förfarande har följts (domstolens dom av den
20 september 1990 i det ovan i punkt 232 nämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 14, av den 14 januari 1997 i det ovan
i punkt 232 nämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 51, och av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Alcan Deutschland, REG
1997, s. I-1591, punkt 25).
Såsom angetts i punkterna 168 och 180 ovan angavs det tydligt i det nu aktuella beslutet om godkännande att kommissionens
godkännande endast gällde stöd för projekt som påbörjats efter det att ansökan lämnats. De omtvistade stödåtgärderna, vilka
inte uppfyllde detta villkor, hade således inte beviljats med iakttagande av det förfarande som anges i artikel 88 EG. Härav
följer att mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna, i enlighet med den rättspraxis som anges i punkten ovan, i princip
inte kan åberopa att de hade berättigade förväntningar på att dessa åtgärder var lagenliga.
Rättspraxis utesluter visserligen inte att mottagare av ett olagligt stöd i återkravsförfarandet kan åberopa exceptionella
omständigheter som medför att de hade berättigade förväntningar på att stödet var lagenligt, och av detta skäl kan motsätta
sig att återbetala det (dom av den 20 september 1990 i det ovan i punkt 232 nämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt
16, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i de förenade målen T-126/96 och T-127/96, BFM och EFIM mot kommissionen,
REG 1998, s. II-3437, punkt 69, och i det ovan i punkt 132 nämnda målet Fleuren Compost mot kommissionen, punkt 136).
Det framgår emellertid underförstått av domstolens rättspraxis (dom av den 20 september 1990 i det ovan i punkt 232 nämnda
målet kommissionen mot Tyskland, punkterna 13–16, och i det ovan i punkt 274 nämnda målet Alcan Deutschland, punkterna 24
och 25) och förstainstansrätten har vid flera tillfällen uttryckligen slagit fast (förstainstansrättens dom av den 8 juni
1995 i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen, REG 1995, s. II-1675, punkterna 104 och 105, av den 27 januari 1998 i mål T-67/94,
Ladbroke Racing mot kommissionen, REG 1998, s. II-1, punkt 83, och i det ovan i punkt 132 nämnda målet Fleuren Compost mot
kommissionen, punkt 137) att stödmottagarna på grundval av tillämpliga nationella bestämmelser endast kan åberopa sådana exceptionella
omständigheter inom ramen för ett återkravsförfarande vid nationella domstolar och att det endast ankommer på de nationella
domstolarna att, i förekommande fall efter att ha begärt förhandsavgörande av domstolen för tolkningen, bedöma omständigheterna
i målet.
Tribunalen finner under alla förhållanden att inte någon av de omständigheter som sökandena och intervenienterna har åberopat
kan utgöra skäl för att ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet.
När det gäller påståendet att mottagarna hyste berättigade förväntningar grundade på beslutet om godkännande och på den omständigheten
att samtliga kriterier för beviljande av individuellt stöd angavs redan i lag nr 99/1998, innebärande att de potentiella stödmotttagare
som uppfyllde dessa kriterier förväntade sig att erhålla sådant stöd, framgår det av vad som angetts ovan i punkterna 232–234
och punkt 168, att vare sig antagandet av lag nr 9/1998 eller beslutet om godkännande kan ha gett upphov till en förvissning
hos mottagarna att de lagligen skulle kunna komma i åtnjutande av de omtvistade stödåtgärderna. Följaktligen kan dessa rättsakter
inte heller ha gett upphov till några berättigade förväntningar hos mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna.
Något annat följer inte heller av punkt 189 i förstainstansrättens dom av den 5 juni 2001 i mål T-6/99, ESF Elbe-Stahlwerke
Feralpi mot kommissionen (REG 2001, s. II-1523), som åberopats av regionen Sardinien. Som kommissionen med fog har gjort gällande
hade den nämligen i ärendet som gav upphov till den domen, i motsats till omständigheterna i det nu aktuella målet, uttryckligen
godkänt stödet i fråga, genom ett beslut som antogs efter det att anmälan gjorts i vederbörlig ordning av den berörda medlemsstaten.
Det var just av den anledningen som förstainstansrätten fann att det skulle strida mot principen om skydd för berättigade
förväntningar att kräva att mottagarna återbetalade stödet i fråga, trots att kommissionen senare, på grundval av ny information,
konstaterade att stödet var oförenligt med den gemensamma marknaden (domen i det ovannämnda målet ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi
mot kommissionen, punkterna 188 och 189).
Vad vidare gäller de utfästelser som gjordes av de italienska myndigheterna, dekret nr 285/1999, deliberazione nr 33/6, de
klargöranden som gjordes av administrativa organ i regionen Sardinien beträffande stödets förenlighet med den gemensamma marknaden,
samt den omständigheten att regionen Sardinien regelmässigt beviljade ansökningar om återbetalning, konstaterar tribunalen
att allt detta utgör handlingar hänförliga till de nationella myndigheterna. De uppfyller således inte det första villkoret
enligt den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 273 ovan, enligt vilket det är gemenskapsinstitutionerna som ska ha
lämnat de berörda parterna garantier, på vilka dessa grundat sina förväntningar.
Vad därefter gäller påståendet om kommissionens långsamma handläggning ska det påpekas att, utöver det faktum att tidsutdräkten
av det preliminära granskningsförfarandet inte kan anses som orimligt i förevarande fall, vilket tribunalen fastställt i punkt
100 ovan, kommissionen med rätta har gjort gällande att en eventuell passivitet från kommissionens sida saknar betydelse när
en stödordning inte har anmälts till den (domstolens dom av den 11 november 2004 i de förenade målen C-183/02 P och C-187/02
P, Demesa och Territorio Historico de Alava mot kommissionen, REG 2004, s. I-10609, punkt 52).
Vad slutligen gäller kommissionens beslut av den 12 juli 2000 avseende en stödordning som infördes genom lag nr 488/92, i
vilken det föreskrevs att utgifter som uppkommit innan en ansökan om stöd lämnats på vissa villkor var stödberättigande, kan
inte heller detta beslut ha gett upphov till berättigade förväntningar hos mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna. Tribunalen
erinrar härvidlag om den allmänna princip som slås fast i artikel 87.1 EG om förbud mot statligt stöd. Enligt rättspraxis
ska undantag från denna princip tolkas restriktivt (domen i det ovan i punkt 132 nämnda målet Fleuren Compost mot kommissionen,
punkt 75). Härav följer att ett beslut att inte göra invändningar mot en stödordning endast avser ett faktiskt beviljande
av stöd som omfattas av den ordningen. Det kunde således inte ge upphov till berättigade förväntningar hos de potentiella
mottagarna av liknande planerat stöd, att detta stöd var förenligt med den gemensamma marknaden (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 2 december 2008 i de förenade målen T-362/05 och T-363/05, Nuova Agricast och Cofra mot kommissionen,
ej publicerade i rättsfallssamlingen, se upplysning, REG 2008, punkt 80).
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser grunden som rör åsidosättande av principen om skydd för berättigade
förväntningar.

Huruvida det skett ett åsidosättande av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse
Intervenienterna och SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att kommissionen åsidosatte de tillämpliga bestämmelserna
avseende stöd av mindre betydelse.
Intervenienterna har härvid anfört att kommissionen borde ha begränsat sig till att ålägga regionen Sardinien att återkräva
den del av de utbetalda stödbeloppen som överskred stödtaket på 200 000 euro, som fastställts i artikel 2 i kommissionens
förordning (EG) nr 1998/2006 av den 15 december 2006 om tillämpningen av artiklarna 87 [EG] och 88 [EG] på stöd av mindre
betydelse (EUT L 379, s. 5), eller, under alla förhållanden, den del som överskred stödtaket på 100 000 euro, som fastställts
i artikel 2 i förordning nr 69/2001.
SF Turistico Immobiliare har även anfört att kommissionen, genom att utesluta att de utgifter som uppkom innan någon ansökan
lämnats utgjorde stöd av mindre betydelse, underlät att beakta den exceptionella situation som råder i regionen Sardinien
till följd av överlappning av sinsemellan motstridiga bestämmelser, härrörande från olika källor, och som alla avser att reglera
stöd inom turismsektorn.
SF Turistico Immobiliare menar att stöd av mindre betydelse undantas från anmälningsskyldigheten, att det omfattar ”allt offentligt
stöd” och inte påverkas av möjligheten att erhålla annat stöd för samma projekt. Kommissionen tolkade frasen ”projektet i
sin helhet” på ett allt för formalistiskt sätt när den utgick från den första utgiftsposten i den kalkyl som hade bifogats
ansökan.
Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.
Tribunalen ska först och främst fastställa vilken av de på varandra följande rättsakterna på området stöd av mindre betydelse
som var tillämpliga i tiden (
ratione temporis
) på omständigheterna i förevarande mål. Detta område har nämligen varit föremål för reglering i, först, kommissionens meddelande
om försumbart stöd (EUT C 68, 1996, s. 9), följt av förordning nr 69/2001 och förordning nr 1998/2006.
Enligt skäl 5 tredje meningen i förordning nr 69/2001 och skäl 10 i förordning nr 1998/2006, bör stöd av mindre betydelse
anses ha beviljats vid den tidpunkt då mottagaren får laglig rätt till stödet enligt tillämplig nationell lagstiftning. Det
framgår av de olika tabeller som finns med i regionen Sardiniens skrivelse av den 14 april 2003, att de stödansökningar som
avser de omtvistade stödåtgärderna lämnades in den 20 januari och den 31 mars 2001. Av detta följer att dessa stödåtgärder
inte kan ha beviljats före april månad 2001. Enligt artikel 4.1 i förordning nr 69/2001, trädde emellertid denna förordning
i kraft den 2 februari 2001, den tjugonde dagen efter det att den offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
, den 13 januari 2001. Följaktligen är det de bestämmelser om stöd av mindre betydelse som fastställts i förordning nr 69/2001
som ska tillämpas.
Vad därefter beträffar innehållet i bestämmelserna i fråga, föreskrivs i artikel 2, som har rubriken ”Stöd av mindre betydelse”,
i förordning nr 69/2001 följande:
”1. Stödåtgärder som uppfyller villkoren i punkterna 2 och 3 skall inte anses uppfylla samtliga kriterier i artikel 87.1 i
fördraget och skall därför inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt artikel 88.3 i fördraget.
2. Det totala stöd av mindre betydelse som beviljas ett enskilt företag får inte överstiga 100000 euro under någon treårsperiod.
Detta stödtak skall gälla oberoende av stödets form eller ändamål.
…”
Vidare anges det i skäl 5 fjärde meningen i förordning nr 69/2001 att ”[r]egeln om stöd av mindre betydelse påverkar inte
företags möjligheter att få annat statligt stöd som har godkänts av kommissionen eller som omfattas av en gruppundantagsförordning,
också för samma projekt”.
Slutligen, vad gäller det nu aktuella fallet, innehåller det angripna beslutet följande avsnitt avseende tillämpningen av
regeln om stöd av mindre betydelse.
Skäl 68 i det angripna beslutet har följande lydelse:
”[K]ommissionen [kan] inte godta de italienska myndigheternas argument som avser regeln om stöd av mindre betydelse, eftersom
denna regel inte kan åberopas för att kringgå skyldigheten enligt riktlinjerna [från 1998] att lämna in en ansökan innan ett
projekt börjar verkställas för att principen om stimulansverkan ska iakttas. Den summa som ska beaktas måste gälla projektet
i dess helhet och inte bara den del som beviljats före ansökan om stöd. Kommissionen kan inte godta förslaget att den borde
betrakta det inledande arbetet som bidragsberättigande enligt regeln om stöd av mindre betydelse och således gå utanför räckvidden
för riktlinjerna [från 1998].”
I skäl 73 i det angripna beslutet anger kommissionen att:
”Detta yttrande om oförenlighet [vad beträffar det stöd som beviljats på grundval av deliberazione nr 33/6] gäller hela det
stöd (som beviljats för projekt vars bidragsberättigande kostnader ådragits innan en ansökan om stöd lämnats in, på grundval
av de genomförandebestämmelser som var i kraft vid den tidpunkt då ansökan lämnades in) som överskrider det belopp för stöd
av mindre betydelse som stödmottagaren kunde ha varit berättigad till vid den aktuella tidpunkten, beräknat i enlighet med
artikel 2 i förordning (EG) nr 69/2001.”
Det framgår av dessa två skäl, lästa tillsammans, att kommissionen inte avsåg att helt utesluta att regeln om stöd av mindre
betydelse skulle kunna tillämpas på de omtvistade stödåtgärderna. Tribunalen erinrar härvid om att kommissionen, i det angripna
beslutet, endast uttalade sig om stödordningen, såsom den ändrats genom deliberazione nr 33/6. I det angripna beslutet uteslöts
det således på intet sätt att regeln om stöd av mindre betydelse skulle kunna vara tillämplig vad beträffar vissa av de individuella
stödåtgärder som beviljats på grundval av denna stödordning.
Däremot ansåg kommissionen att tillämpningen av regeln förutsatte att det totala stödbelopp som mottagits för ett visst projekt
inte fick innebära att taket för stöd av mindre betydelse överskreds, och att det således inte var möjligt att helt enkelt
dra ifrån det belopp som motsvarar detta tak från det stöd som skulle återkrävas, och inte heller att endast beakta det belopp
som motsvarade de arbeten som faktiskt slutförts innan ansökan om stöd lämnades.
Parterna är således endast oense om huruvida det är möjligt att vid tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse dela
upp stödet för ett konkret projekt, så att mottagaren kan dra fördel av nämnda regel vad beträffar det belopp som ligger under
det tillämpliga stödtaket, eller om det tvärtom ska anses att ett stöd avseende ett konkret projekt är odelbart och att regeln
om stöd av mindre betydelse inte kan tillämpas då stödet överstiger taket.
I avsaknad av uttryckliga bestämmelser i detta hänseende i förordning nr 69/2001, ska denna fråga prövas med hänsyn till syftet
med regeln om stöd av mindre betydelse.
Det ska härvid påpekas att i punkt 3.2 i sitt meddelande om riktlinjer för stöd till små och medelstora företag (EGT C 213,
1992, s. 2), motiverade kommissionen införandet av regeln om stöd av mindre betydelse med att ”allt stöd inte har någon kännbar
inverkan på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna”, vilket gäller ”särskilt för stöd på mycket låga belopp”, samt
med att regeln skulle ”förenkla administrationen i små och medelstora företags intresse”. Det var således ”önskvärt att stöd
som inte uppgår till ett visst absolut belopp under vilket det kan anses att artikel [87.1] EG inte är tillämplig, inte längre
behöver anmälas i förväg till kommissionen”.
I andra stycket i sitt meddelande om försumbart stöd (se punkt 290 ovan), hänvisade kommissionen på nytt till regeln ”[s]om
ett led i strävan att förenkla administrationen för såväl medlemsstaterna som kommissionens tjänster, som bör kunna koncentrera
sina resurser på ärenden av faktisk betydelse på gemenskapsnivån”.
Vad beträffar förordning nr 69/2001, innehåller den inte några skäl som uttryckligen avser
ratio legis
för regeln om stöd av mindre betydelse, utan där anges endast följande:
”Mot bakgrund av kommissionens erfarenhet är det möjligt att fastslå att stöd som inte överstiger ett stödtak på 100 000 euro
under en period på tre år inte påverkar handeln mellan medlemsstaterna och/eller inte snedvrider eller hotar att snedvrida
konkurrensen och därför inte omfattas av artikel 87.1 [EG]” (skäl 5 första meningen).
Det framgår av dessa överväganden att syftet med regeln om stöd av mindre betydelse är att förenkla administrationen, eftersom
detta ligger i linje med intresset för såväl mottagare av stöd som är på förhållandevis ringa belopp och som därför inte snedvrider
konkurrensen, som för kommissionen, som bör kunna koncentrera sina resurser på ärenden av faktiskt gemenskapsintresse.
Tribunalen konstaterar härvidlag att det inte bidrar till förverkligandet av den ovannämnda målsättningen att medge att ett
stöd delas upp för att låta en del omfattas av regeln om stöd av mindre betydelse. Att från den stödåtgärd som planeras till
förmån för ett företag, helt enkelt dra av det belopp som motsvarar taket för stöd av mindre betydelse, befriar nämligen inte
kommissionen från sin uppgift att undersöka det ifrågavarande stödets förenlighet med den gemensamma marknaden vad beträffar
det belopp som överstiger detta tak. Det innebär inte heller att företaget i fråga inte måste vänta tills denna undersökning
är avslutad innan det kan åtnjuta stödet eller, om det är fråga om olagligt stöd, återbetala detsamma.
Såsom kommissionen med fog har gjort gällande i sitt svar på en skriftlig fråga från tribunalen, skulle dessutom ett medgivande
om uppdelning av stödet under de aktuella omständigheterna kunna leda till ett åsidosättande av principen enligt vilken ett
stöds förenlighet med den gemensamma marknaden förutsätter att det finns en stimulansverkan, och detta med avseende på hela
det beviljade stödbeloppet. Om de belopp som motsvarar de arbeten som utförts innan en ansökan om stöd lämnats är lägre än
taket på 100 000 euro och därför inte ska anses utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, måste nämligen
den slutsatsen dras att det inte beviljats något stöd alls före ingivandet av ansökan. Projektet måste då följaktligen anses
ha påbörjats efter det att ansökan lämnats, trots att detta villkor faktiskt inte iakttagits.
Tribunalen konstaterar att ett sådant resultat skulle kunna äventyra de syften som eftersträvas med granskningen av statligt
stöd i allmänhet, eftersom det kan inverka negativt på medlemsstaternas och företagens beredvillighet att iaktta skyldigheten
att inte bevilja statligt stöd innan kommissionen har kunnat uttala sig om stödets förenlighet med den gemensamma marknaden.
Även om de belopp som motsvarar arbeten som inletts innan ansökan om stöd lämnats skulle överstiga taket på 100 000 euro skulle
mottagarna nämligen kunna vara säkra på att åtminstone en del av det olagliga stödet inte skulle komma att återkrävas. Såsom
kommissionen har anfört är emellertid inte syftet med regeln om stöd av mindre betydelse att garantera varje företag som har
beviljats olagligt stöd en befrielse från återbetalning upp till ett belopp motsvarande taket för stöd av mindre betydelse.
Detta sistnämnda övervägande finner stöd i en analys av själva begreppet ”stöd av mindre betydelse”. Detta begrepp visar nämligen
på att det måste röra sig om ett ringa belopp. Om det medgavs att stöd som överstiger det tillämpliga stödtaket delas upp
i efterhand, skulle det innebära att ett stöd som inte var på ett obetydligt belopp när det beviljades, delvis skulle komma
att omfattas av regeln om stöd av mindre betydelse.
Det är riktigt att medlemsstaten i fråga, efter det att det totala stödbeloppet har återkrävts, i princip omedelbart kan bevilja
företaget ett nytt stöd av mindre betydelse, upp till ett belopp motsvarande taket på 100 000 euro. Såsom kommissionen har
påpekat i sitt svar på en skriftlig fråga från tribunalen, kräver detta emellertid att medlemsstaten, som har fri beslutanderätt
i detta avseende, fattar ett nytt beslut om tilldelning av offentliga medel, vilket innebär att förbudet mot uppdelning inte
ska betraktas som ett förbud av ren formkaraktär.
Artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 69/2001 ska således tolkas så, att det i artikel 88.3 EG angivna undantaget från anmälningsskyldigheten
inte kan tillämpas på belopp som utgör en del av ett stöd vars totala belopp överstiger taket på 100 000 euro under en treårsperiod.
Under alla omständigheter ska således det uttryckliga fastslåendet av denna restriktiva tolkning i artikel 2.2 andra stycket
i förordning nr 1998/2006 betraktas som ett klargörande, och inte som att det därigenom införts ett nytt villkor avseende
tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse.
Tribunalen kan följaktligen inte godta intervenienternas argument, enligt vilket kommissionen borde ha begränsat sig till
att ålägga regionen Sardinien att återkräva den del av de utbetalda stödbeloppen som överskred taket på 200 000 euro, eller
åtminstone taket på 100 000 euro. På samma sätt kan tribunalen inte heller godta det argument som framställts av SF Turistico
Immobiliare, enligt vilket kommissionen, vid tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse, endast borde ha beaktat
den del av utgifterna som uppkommit innan ansökan lämnades.
Detta utesluter inte möjligheten att det inom ramen för den bedömning av varje enskilt fall som de italienska myndigheterna
ska göra vid återkrävandet av de omtvistade stödåtgärderna, kan fastställas att vissa projekt som hade påbörjats innan ansökan
om stöd lämnades och för vilka stöd således inte kunde beviljas enligt den ordning som infördes genom lag nr 9/1998, i funktionellt
hänseende är fristående från andra projekt som inte påbörjades förrän efter det att ansökan lämnats och som därför skulle
kunna vara stödberättigande enligt samma stödordning. Detta är likväl inte en fråga som det ankommer på tribunalen att avgöra
inom ramen för förevarande mål.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den grund som rör åsidosättande av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse.
Talan ska följaktligen ogillas i sin helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökandena och intervenienterna ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena
och intervenienterna har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
följande:
1)
Målen T-394/08, T-408/08 och T-454/08 förenas vad gäller domen.
2)
Talan ogillas i samtliga mål.
3)
Sökandena ska ersätta kommissionens rättegångskostnader, med undantag för dem som hänför sig till interventionen, samt bära
sina rättegångskostnader.
4)
Intervenienterna i mål T-394/08 ska ersätta de av kommissionens rättegångskostnader som hänför sig till interventionen samt
bära sina rättegångskostnader.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 20 september 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Det angripna beslutet
Förfarandet
Parternas yrkanden
Rättslig bedömning
1.  Upptagande till sakprövning av vissa av de grunder som åberopats av intervenienterna i mål T-394/08
2.  Upptagande till sakprövning av vissa invändningar som framställts i repliken
Mål T‑394/08
Mål T‑408/08
Mål T‑453/08
Mål T‑454/08
3.  Upptagande till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt
Ändringsbeslutets rättsliga karaktär
Konsekvenserna för upptagandet till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt
4.  Huruvida det förekommit fel i förfarandet
Huruvida artikel 88.2 EG och förordning nr 659/1999 har åsidosatts
Invändningen som rör åsidosättande av artikel 9 i förordning nr 659/1999
Huruvida utredningen är bristfällig
Invändningen om att de tidsfrister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttagits
Huruvida artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 har åsidosatts
Huruvida det angripna beslutet är bristfälligt motiverat
Invändningen som rör bristande motivering vad beträffar åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet
Huruvida det finns brister i motiveringen vad beträffar kvalificeringen av stödet som nytt olagligt stöd
Huruvida motiveringen till varför stödet inte betraktades som förenligt med den gemensamma marknaden såsom stöd för regional
utveckling är bristfällig
Huruvida motiveringen var bristfällig vad beträffar bedömningen av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan
Huruvida motiveringen vad beträffar underlåtenheten att tillämpa regeln om stöd av mindre betydelse är bristfällig
Huruvida motiveringen vad beträffar förordnandet om återkrav är bristfällig
5.  De materiella grunderna
Huruvida ändringsbeslutet saknade rättslig grund
Grunden som rör maktmissbruk vid antagandet av ändringsbeslutet
Grunden i vilken det gjorts gällande att villkoret om föregående ansökan inte nämndes i beslutet om godkännande
Grunden enligt vilken stödet kvalificerades som olagligt, istället för som stöd som hade missbrukats
Huruvida 1998 års riktlinjer var tillämpliga
Tillämpningen i tiden (ratione temporis) av 1998 års riktlinjer
Argumentet som avser bestämmelser i en tidigare stödordning
Argumentet som rör det nationella lagstiftningssammanhanget
Invändningen om rättsstridighet avseende punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer
–  Upptagande till sakprövning av invändningen om rättsstridighet
–  Prövning i sak
Grunden enligt vilken det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning av stödets stimulansverkan
Argumenten som rör den särskilda situation som mottagarna av de omtvistade stödåtgärderna befann sig i eller det sätt på vilket
dessa uppträdde
Argumentet enligt vilket blotta ikraftträdandet av lag nr 9/1998 innebar att företagen kände sig säkra på att de skulle komma
att omfattas av stödet.
Huruvida det skett ett åsidosättande av artikel 87.3 EG
Huruvida principen om opartiskhet och principen om skydd för konkurrensen har åsidosatts
Huruvida det har skett ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Regionen Sardiniens berättigade förväntningar, hänförliga till frånvaron av riktlinjer vid antagandet av lag nr 9/1998
Mottagarnas berättigade förväntningar, hänförliga till ett tidigare beslut om godkännande samt omständigheterna i förevarande
fall
Huruvida det skett ett åsidosättande av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse
Rättegångskostnader