CELEX: 62010TJ0361
Apelācija
Civildienests
Ierēdņi
Iecelšana amatā
Paziņojums par konkursu
Atklāts konkurss
Nepielaišana pie rakstveida pārbaudījuma, pamatojoties uz pielaišanas testa rezultātiem
Kompetenču sadale starp EPSO un konkursa komisiju

Apelācijas sūdzībā, kas ir iesniegta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantam, Eiropas Komisija
lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā F‑35/08
Pachtitis
/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Eiropas
Personāla atlases biroja (
EPSO
) 2007. gada 31. maija un 6. decembra lēmumu, ar kuriem Dimitrijs Pahtitis [
Dimitrios Pachtitis
] nav iekļauts to 110 kandidātu skaitā, kuri atklātā konkursa EPSO/AD/77/06 pielaišanas testos ir ieguvuši visaugstāko punktu
skaitu.

Tiesvedības rašanās fakti
Šīs apelācijas sūdzības vērtējumam nozīmīgie prāvas rašanās fakti ir minēti pārsūdzētajā spriedumā šādi:
“16      2006. gada 15. novembrī
EPSO
publicēja paziņojumu par atklātu konkursu EPSO/AD/77/06 (OV C 277 A, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais konkurss”), lai
izveidotu AD5 pakāpes grieķu valodas administratoru lingvistu tulkošanas jomā rezerves sarakstu. Atbilstoši paziņojumam par
konkursu kandidātiem no divām izvēles iespējām, kuras tika nosauktas par 1. opciju un 2. opciju, bija jāizvēlas tā, kura atbilst
šo kandidātu valodu zināšanām [..].
17      Prasītājs, kurš ir Grieķijas pilsonis, iepriekš minētajā konkursā pieteica savu kandidatūru attiecībā uz 1. opciju.
18      Konkurss ietvēra trīs kārtas. Atbilstoši paziņojuma par konkursu B sadaļai pirmā kārta vai sākotnējais posms ietvēra divus
pielaišanas testus. Katrā no šiem testiem bija uzdoti 30 jautājumi ar iespējamiem atbilžu variantiem. Pirmā testa mērķis bija
novērtēt zināšanas par Eiropas Savienību, tās iestādēm un politiku (turpmāk tekstā – “a) tests”), bet otrā testa nolūks bija
novērtēt kandidātu vispārējās spējas un kompetenci teksta loģiskajā analīzē un matemātiskajās iemaņās (turpmāk tekstā – “b) tests”).
Saskaņā ar paziņojuma par konkursu C sadaļu otrajā kārtā bija ietverti rakstveida pārbaudījumi, bet trešajā kārtā – mutvārdu
pārbaudījums. Atbilstoši paziņojuma par konkursu B sadaļai attiecībā uz 1. opciju tikai 110 kandidāti, kuri būs ieguvuši visaugstāko
novērtējumu pielaišanas testos un katrā ziņā minimālo punktu skaitu, proti, piecus punktus no desmit a) testā un desmit punktus
no divdesmit b) testā, tiks uzaicināti iesniegt pilnīgu kandidatūras pieteikumu, lai viņus pielaistu konkursa otrajai kārtai.
Attiecībā uz 2. opcijas kandidātiem tika noteikts, ka otrajai kārtai ir pielaižami 30 kandidāti.
19      No paziņojuma par konkursu D sadaļas izriet, ka kandidatūras pieteikums bija jāiesniedz elektroniski. Proti, katram kandidātam
tika lūgts
EPSO
informātikas sistēmā elektroniski izveidot personīgo profilu, norādot savus personas datus. Pēc šī profila reģistrācijas
kandidāts elektroniski varēja iesniegt pieteikumu dalībai konkursā. Ja pieteikums tika iesniegts, ievērojot termiņu,
EPSO
viņam elektroniski nosūtīja uzaicinājumu piedalīties konkursa sākotnējā posmā, norādot uz ārštata līgumslēdzēja, kuram
EPSO
uzticējis konkursa sākotnējā posma organizēšanu un īstenošanu, tīmekļa vietni. Šī līgumslēdzēja tīmekļa vietnē kandidātam
elektroniski bija jārezervē pārbaudījuma norises datums un laiks laikposmā no 2007. gada 10. aprīļa līdz 4. maijam, kurā dažādos
vērtēšanas centros bija jānotiek pielaišanas testiem.
20      Šie testi, kuri, kā bija paredzēts paziņojuma par konkursu B sadaļā, tika izpildīti ar datoru, līdz ar to katram kandidātam
notika citā vietā un laikā. Tāpat atšķīrās katram kandidātam uzdotie jautājumi, kas datu bāzē, kurā bija ietverti vairāki
jautājumi, ko ārštata līgumslēdzējs bija iesniedzis
EPSO
, tika izvēlēti nejauši. Strīdīgā konkursa atlases komisija iesaistījās tikai pēc pielaišanas testu pabeigšanas un tādējādi
vienīgi rakstveida pārbaudījumu un mutvārdu pārbaudījuma kārtā. Saskaņā ar paziņojuma par konkursu E sadaļas 2. punktu atlases
komisijas locekļu uzvārdi tika publicēti
EPSO
tīmekļa vietnē 15 dienas pirms rakstisko pārbaudījumu norises.
21      Pēc prasītāja dalības pielaišanas testos
EPSO
2007. gada 31. maijā elektroniski viņam nosūtīja a) testā un b) testā iegūtos punktus, informējot viņu, ka šie punkti, “kaut
arī tie pārsniedza vai bija vienādi ar testu nokārtošanai vajadzīgo punktu skaitu, nebija pietiekami, lai viņš varētu tikt
iekļauts to kandidātu vidū, kuri saņēmuši 110 visaugstākos novērtējumus punktu skaita ziņā atbilstoši paziņojuma par konkursu
B sadaļai” [..].
[..]
[..]
24      Prasītājs apstrīdēja
EPSO
2007. gada 31. maija lēmuma “spēkā esamību un saturu” un šajā ziņā iesniedza sūdzību atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta
2. punktam, kurā viņš, sūdzoties, pirmkārt, par vienlīdzīgas attieksmes, objektivitātes un pārskatāmības principu pārkāpumu,
kā arī pienākuma norādīt 2007. gada 31. maija lēmuma pamatojumu pārkāpumu un, otrkārt, par kļūdām vērtējumā, kuras “pielaišanas
testu atlases komisija (proti, dators)” neizbēgami pieļāvis, pārbaudot šos pielaišanas testus, un, ņemot vērā viņa profesionālo
pieredzi, lūdza, lai
EPSO
pēc šo pielaišanas testu pārskatīšanas grozītu šī lēmuma saturu un darītu viņam zināmu, vai un – apstiprinošas atbildes gadījumā
– kurus pielaišanas testos iekļautos jautājumus atlases komisija “nebija pieņēmusi”.
[..]
26      Ar 2007. gada 6. decembra lēmumu, kurā
EPSO
paziņoja, ka ir pārskatījis, pirmkārt, prasītāja lietu saistībā ar šo pielaišanas testu automatizēto apstrādi un, otrkārt,
atsevišķu jautājumu nepieņemšanas ietekmi uz viņa saņemtajiem punktiem,
EPSO
noraidīja sūdzību un apstiprināja savu 2007. gada 31. maija lēmumu. Attiecībā it īpaši uz nepieņemtajiem jautājumiem
EPSO
norādīja, ka patiešām “konsultatīvā komiteja”, kuras pienākumos ietilpa datu bāzē ievietoto jautājumu kvalitātes pārbaude,
nebija pieņēmusi septiņus jautājumus, bet ka prasītāja izpildītajos pielaišanas testos nav bijis iekļauts neviens no nepieņemtajiem
jautājumiem.”

Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 14. martā un reģistrēts ar numuru F‑35/08,
D. Pahtitis cēla prasību šajā tiesā.
D. Pahtitis pirmajā instancē lūdz Civildienesta tiesu atcelt
EPSO
2007. gada 31. maija un 6. decembra lēmumus, kā arī visos ar tiem saistītos tiesību aktus, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus (pārsūdzētā sprieduma 27. punkts).
Komisija pirmajā instancē lūdz Civildienesta tiesu atcelt prasību kā acīmredzami nepamatotu un piespriest D. Pahtitim atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus (pārsūdzētā sprieduma 28. punkts).
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 29. un 30. punkta, Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU), kam ar Civildienesta tiesas
pirmās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 20. novembra rīkojumu atļauts iestāties lietā D. Pahtita prasījumu atbalstam, iestājās
lietā pirmajā instancē.
Ar pārsūdzēto spriedumu (43.–72. punkts) Civildienesta tiesa apmierināja prasību atcelt tiesību aktu, norādīdama, ka otrais
D. Pahtita pamats par
EPSO
kompetences neesamību attiecībā uz kandidātu izslēgšanu strīdīgā konkursa sākotnējā posmā, bija pamatots. Civildienesta tiesa
tādējādi secināja, ka
EPSO
2007. gada 31. maija un 6. decembra lēmumi ir jāatceļ, nepastāvot vajadzībai lemt par pārējiem trim D. Pahtita izvirzītajiem
pamatiem.

Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 25. augustā, Komisija cēla šo prasību un lūdza
lietu izskatīt prioritāri saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 55. panta 2. punkta pirmo daļu.
Ar vēstuli, kas iesniegta 2010. gada 30. novembrī, EDAU atteicās piedalīties šajā tiesvedībā un iesniegt atbildes rakstu.
2010. gada 29. decembrī D. Pahtitis iesniedza savu atbildes rakstu.
Ar vēstuli, kas iesniegta 2011. gada 21. janvārī, Komisija iesniedza lūgumu atļaut iesniegt īsu replikas rakstu.
Ar 2011. gada 3. februāra lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo minēto lūgumu.
2011. gada 14. martā Komisija iesniedza replikas rakstu.
2011. gada 5. maijā D. Pahtitis iesniedza atbildes rakstu uz repliku.
2011. gada 24. maija un 14. jūnija iesniegtajās vēstulēs Komisija un D. Pahtitis attiecīgi atbilstoši Reglamenta 146. pantam
formulēja lūgumu tikt uzklausītiem procesa mutvārdu daļā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (apelācijas palāta) šo lūgumu apmierināja atbilstoši Reglamenta
146. pantam un uzsāka mutvārdu procesu.
Ar 2011. gada 13. oktobra lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja Komisijas lūgumu šo apelācijas sūdzību izskatīt
prioritāri atbilstoši Reglamenta 55. panta 2. punkta pirmajai daļai.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti
2011. gada 9. novembra tiesas sēdē.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        nodot lietu otrreizējai izskatīšanai Civildienesta tiesā, lai tā izvērtē citus tiesību akta atcelšanas pamatus;
–        piespriest D. Pahtitim atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas instancē un pirmajā instancē.
D. Pahtita prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt kopumā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības atbalstam Komisija izvirza vienu vienīgu pamatu par Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk
tekstā – “Civildienesta noteikumi”) III pielikuma 1., 5. un 7. panta, Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas, Tiesas, Revīzijas
palātas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Reģionu komitejas un Eiropas Ombuda 2002. gada 25. jūlija Lēmuma 2002/620/EK
par Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja izveidi (OV L 197, 53. lpp.), Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas ģenerālsekretāru,
Tiesas sekretāra, Revīzijas palātas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas un Reģionu komitejas ģenerālsekretāru un Eiropas
Ombuda pārstāvja 2002. gada 25. jūlija Lēmuma 2002/621/EK par Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja uzbūvi un darbību (OV
L 197, 56. lpp.) pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu.
Komisija būtībā apgalvo, ka Civildienesta tiesa kļūdaini esot uzskatījusi, ka
EPSO
kompetencē nav izslēgt D. Pahtiti no attiecīgā konkursa otrās kārtas, kas sastāv no rakstveida pārbaudījuma. Komisijas skatījumā
minētā konkursa pirmās kārtas, kurā ietilpst divi pielaišanas testi, ietvaros
EPSO
kompetencē ietilpa definēt tāda priekšatlases eksāmena saturu, kas dod tiesības piedalīties otrajā konkursa kārtā. Konkursa
otrā un trešā kārta, kurā ietilpst mutvārdu pārbaudījums, esot pats konkurss. Nav nevienas tiesību normas, ar ko
EPSO
tiek aizliegts organizēt minētā konkursa pirmo kārtu, jo šo konkursu, sākot no tā otrās kārtas, faktiski uzrauga atlases
komisija.
Pirms izskatīt iepriekš 22. punktā minētos iebildumus, ir jāizvērtē apgalvojums, ka nav ievērots pienākums pārsūdzētajā spriedumā
norādīt pamatojumu.

Par pienākumu norādīt pamatojumu pārsūdzētajā spriedumā
Sava apgalvojuma par to, ka Civildienesta tiesa pārsūdzētajā spriedumā neesot ievērojusi tai piemītošo pienākumu norādīt pamatojumu,
Komisija norāda, ka Civildienesta tiesa nav paskaidrojusi savu viedokli, saskaņā ar kuru konkursu nevar rīkot “divās kārtās”,
kur pirmajā ir pirmsatlases pārbaudījumi, savukārt otrā kārta ir pats konkurss. Tāpat nav minēta neviena tiesību norma, ar
kuru attiecīgi uz konkursiem “divās kārtās” tiktu aizliegts, ka pirmo kārtu organizē
EPSO
. Turklāt Civildienesta tiesa nepamatoti neesot ņēmusi vērā Lēmumu 2002/620 un Lēmumu 2002/621.
Jānorāda, ka Vispārējai tiesai nav pienākuma izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi
pamatojums var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie
pasākumi, un kompetentajai tiesai – gūt pietiekamu informāciju kontroles veikšanai (skat. šajā ziņā pēc analoģijas Tiesas
2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 372. punkts, un 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija,
Recueil
, I‑1331. lpp., 46. punkts).
Attiecībā, pirmkārt, uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesa nav paskaidrojusi savu apsvērumu par to,
ka konkursu nevar rīkot “divās kārtās”, ir jāatzīst, ka Civildienesta tiesa nav minējusi šādu apsvērumu. Faktiski pārsūdzētā
sprieduma 64. punktā Civildienesta tiesa skaidri ir norādījusi, ka pārsūdzētajā spriedumā izvērstā argumentācija nekādi neapšauba
iecēlējinstitūcijas rīcības brīvību organizēt konkursu, kurā ir ietvertas divas atšķirīgas kārtas, proti, pirmā – priekšatlases
kārta, kura ir balstīta uz jautājumiem ar iespējamiem atbilžu variantiem, un otrā kārta – konkurss šī vārda īstajā nozīmē,
kurā var piedalīties ar nosacījumu, ka ir sekmīgi nokārtota pirmā kārta, un kurā var tikt pielaists tikai ierobežots skaits
kandidātu.
Attiecībā, otrkārt, uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesa neesot minējusi nevienu tiesību normu, ar
kuru konkursos ar “divām kārtām” tiek aizliegts, ka
EPSO
rīko pirmo kārtu, jānorāda, ka Civildienesta tiesa nav secinājusi, ka
EPSO
šo pirmo kārtu nav varējis organizēt. Savukārt pārsūdzētā sprieduma 57. un 58. punktā tā secināja, ka gan konkursa ietvaros
uzdoto jautājumu izvēle, gan temata noteikšana nav
EPSO
kompetencē un ka tā loma – kas, protams, ir būtiska, jo
EPSO
asistē atlases komisijai, – tik un tā ir pakārtota salīdzinājumā ar atlases komisiju, kuru turklāt
EPSO
nekādi nevar aizstāt. Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 50.–56. punktā juridiski pietiekami paskaidroja savu argumentu
šajā sakarā, pārsūdzētā sprieduma 50.–56. punktā ierēdņu iecelšanas amatā kontekstā vērtēdama pilnvaru sadalījumu starp
EPSO
un konkursa atlases komisiju, ko iecēlusi iecēlējinstitūcija. Šajā ziņā tā vispirms salīdzināja iecēlējinstitūcijas un atlases
komisijas pilnvaras, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 50.–55. punktā vērtējot Civildienesta noteikumu 30. panta pirmo daļu, saskaņā
ar kuru katram konkursam iecēlējinstitūcija ieceļ atlases komisiju, un Civildienesta noteikumu III pielikumā paredzēto konkursa
procedūru. Tālāk tā pārsūdzētā sprieduma 56. punktā norādīja, ka pilnvaru sadalījumu, kā tas aprakstīts iepriekšējos punktos,
starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju nav ietekmējis 2002. gadā izveidotais
EPSO
, kura izveides lēmuma 2. pantā
expressis verbis
ir noteikts, ka
EPSO
īsteno atlases pilnvaras, kuras konkursu jomā piešķirtas iecēlējinstitūcijām. Tādējādi Komisijas arguments ir jānoraida.
Attiecībā, treškārt, uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesa neesot ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu,
jo tā kļūdaini neesot ņēmusi vērā Lēmumu 2002/620 un Lēmumu 2002/621, pietiek vien atzīt, ka Civildienesta tiesa pārsūdzētā
sprieduma 56. punktā norādīja savu argumentu, saskaņā ar kuru minētie lēmumi nekādi nav pretrunā iznākumam par pilnvaru sadalījumu
starp
EPSO
un atlases komisiju. Faktiski tās skatījumā šie lēmumi katrā ziņā tiesību normu hierarhijā ieņem zemāku vietu nekā Civildienesta
noteikumi.
Tādējādi Komisijas arguments par iespējamo pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu ir jānoraida.

Par EPSO kompetenci izslēgt D. Pahtiti no attiecīgā konkursa otrās kārtas
Komisija būtībā apgalvo, ka Civildienesta tiesa kļūdaini pārsūdzētā sprieduma 65. punktā atzinusi, ka
EPSO
kompetencē nav bijis D. Pahtiti izslēgt no konkursa otrās kārtas. Šajā ziņā tā norāda, ka Civildienesta tiesa kļūdaini esot
interpretējusi tiesību normas par Civildienesta noteikumu III pielikumā minēto konkursa procedūru. Tādējādi tā neesot ņēmusi
vērā
EPSO
visas ar minēto pielikumu, proti, 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 7. panta 1. un 2. punktu, kā arī ar Lēmumu 2002/620
un Lēmumu 2002/621 piešķirtās pilnvaras.
Attiecībā, pirmkārt, uz attiecīgā konkursa organizēšanu – pretēji tam, ko apgalvo Komisija, – Civildienesta tiesa nav atzinusi,
ka
EPSO
kompetencē neietilpa organizēt šo konkursu “divās kārtās”. Faktiski tā, atsaukdamās uz Vispārējās tiesas 2004. gada 26. oktobra
spriedumu lietā T‑207/02
Falcone
/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑305. un II‑1393. lpp.), pārsūdzētā sprieduma 64. punktā norādīja, ka pārsūdzētajā spriedumā izvērstā
argumentācija nekādā veidā neapšauba iecēlējinstitūcijas rīcības brīvību organizēt konkursu, kurā ir ietvertas divas atšķirīgas
kārtas, proti, pirmā – priekšatlases kārta, kura ir balstīta uz jautājumiem ar iespējamiem atbilžu variantiem, un otrā kārta
– konkurss šī vārda īstajā nozīmē, kurā var piedalīties ar nosacījumu, ka ir sekmīgi nokārtota pirmā kārta, un kurā var tikt
pielaists tikai ierobežots skaits kandidātu. Civildienesta tiesas skatījumā pārsūdzētajā spriedumā apspriestais jautājums
ir par to, vai konkursa pirmo kārtu, kā minēts spriedumā lietā
Falcone
/Komisija, vai šajā lietā, kura ir pamats pārsūdzētajam spriedumam, var organizēt un pabeigt vienīgi
EPSO
, nemaz nepiedaloties atlases komisijai.
Attiecībā, otrkārt, uz attiecīgā konkursa pirmo kārtu, Komisija norāda, ka šajā kārtā ir pirmsatlases pārbaudījumi, kas ļauj
piedalīties “otrajā kārtā”, kura savukārt ir pats konkurss.
Attiecībā uz konkursa pirmo kārtu ir jāatgādina, ka atbilstoši pārsūdzētā sprieduma 18. punktam šajā kārtā ir divi pielaišanas
testi, katrā no kuriem bija 30 jautājumi ar iespējamiem atbilžu variantiem; pirmā testa mērķis bija novērtēt zināšanas par
Eiropas Savienību, tās iestādēm un politiku, bet otrā testa nolūks bija novērtēt kandidātu vispārējās spējas un kompetenci
teksta loģiskajā analīzē un matemātiskajās iemaņās.
Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā Civildienesta tiesa konstatēja, ka kopā no 1772 kandidātiem, kuri bija rezervējuši datumu
strīdīgā konkursa pielaišanas testu kārtošanai, vienīgi 140 kandidāti varēja tikt uzaicināti iesniegt pilnīgu kandidatūras
pieteikumu, lai viņus pielaistu otrajai konkursa kārtai. Pārsūdzētā sprieduma 62. punktā Civildienesta tiesa atsaucās – un
to īpaši Komisija neapstrīdēja – uz pirmās kārtas, kas ir neatņemama konkursa jēdziena sastāvdaļa, testu salīdzināmību, jo
nepietiek vien ar vidēju novērtējumu attiecīgajos testos; lai iekļūtu konkursa otrajā kārtā, ir jābūt starp iepriekš noteiktā
kandidātu skaitā, kas saņēmuši labākos novērtējumus pielaišanas testā. Šī kārta tādējādi esot ne tikai formāla attiecīgā konkursa
procedūras daļa, bet tā arī konkursam piešķir raksturīgas iezīmes.
Attiecībā, treškārt, uz pilnvaru sadali iecēlējinstitūcijas un atlases komisijas starpā Komisija apgalvo, ka iecēlējinstitūcija
vienmēr saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. pantu ir bijusi pilnvarota noteikt priekšatlases pārbaudījumu
saturu un
EPSO
izveides vienīgās sekas ir bijušas šīs īpašās pilnvaras nodot pēdējam minētajam.
Šajā ziņā ir jāizvērtē, vai Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 51.–55. punktā
vērtējot pilnvaru sadali starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju ierēdņu iecelšanas amatā kontekstā.
Pārsūdzētā sprieduma 51. punktā Civildienesta tiesa norādīja: kā tas izriet no Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta
1. punkta pirmās daļas un minētā pielikuma 4. panta, iecēlējinstitūcijai ir, no vienas puses, jāsagatavo pēc apspriešanās
ar Apvienoto komiteju paziņojums par konkursu un, otrkārt, ir jāizveido to kandidātu saraksts, kuri atbilst Civildienesta
noteikumu 28. pantā minētajiem pirmajiem trīs nosacījumiem, lai viņus varētu iecelt ierēdņa amatā, proti, ka viņi ir kādas
dalībvalsts pilsoņi, ka viņi ir izpildījuši visas saistības, kuras noteiktas ar likumiem par militāro dienestu, un ka viņi
uzrāda atbilstošas rekomendācijas par piemērotību savu pienākumu veikšanai.
Pārsūdzētā sprieduma 52. punktā Civildienesta tiesa norādīja, ka pēc tam, kad iecēlējinstitūcija šo sarakstu ir nosūtījusi
atlases komisijas priekšsēdētājam, pašai atlases komisijai, kā norādīts Civildienesta noteikumu III pielikuma 5. pantā, pirmkārt,
ir jāizveido to kandidātu saraksts, kuri atbilst paziņojumā par konkursu noteiktajām prasībām, otrkārt, ir jāorganizē pārbaudījumi
un, treškārt, ir jāizveido piemēroto kandidātu saraksts un jānosūta tas iecēlējinstitūcijai.
Pārsūdzētā sprieduma 53.–55. punktā Civildienesta tiesa minēja, ka, ņemot vērā šo konkursa atlases komisijai uzticēto svarīgo
lomu, Civildienesta noteikumu pieņēmējs ir paredzējis vairākas garantijas gan attiecībā uz atlases komisijas izveidi un tās
sastāvu, gan arī tās darbību. Šajā ziņā tā it īpaši atsaucās uz Civildienesta noteikumu 30. panta pirmo daļu, saskaņā ar kuru
katram konkursam iecēlējinstitūcija ieceļ atlases komisiju, kura sagatavo piemēroto kandidātu sarakstu.
Komisijas skatījumā Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā, izvērtēdama pilnvaru sadali iecēlējinstitūcijas
un atlases komisijas starpā, nav ņēmusi vērā nedz Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta b) un e) apakšpunktu,
ne arī to, ka šajā pielikumā nav ietverta neviena tiesību norma, ar ko administrācijai ir aizliegts noteikt priekšatlases
pārbaudījumu saturu.
Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta b) un e) apakšpunktā, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcijai paziņojumā
par konkursu ir jānorāda konkursa procedūra (pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem vai kvalifikāciju un pārbaudījumiem)
un konkursa, pamatojoties uz pārbaudījumiem, gadījumā – kādi tie būs un kā tos vērtēs, ir jāatzīst, ka tiesību normās nav
minētas nekādas iecēlējinstitūcijas pilnvaras attiecībā uz konkursa ietvaros uzdoto jautājumu izvērtēšanu un tematiku. Saistībā
ar konkursa procedūru atbilstoši Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunktam runa ir par konkursu,
pamatojoties uz pārbaudījumiem vai kvalifikāciju vai pārbaudījumiem, un nevis par pārbaudījumu noteikšanu vai saturu. Attiecībā
uz minētā pielikuma 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu jānorāda, ka, lai arī pamatnosacījumu izvirzīšana pārbaudījumu pastāvēšanai
iekļaujas jēdziena “kādi tie būs un kā tos vērtēs” tvērumā, tā tas nav attiecībā uz konkursa ietvaros uzdodamo jautājumu satura
noteikšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 5. marta spriedumu lietā T‑24/01
Staelen
/Parlaments (
Recueil FP
, I‑A‑79. un II‑423. lpp., 51. punkts).
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu III pielikumā nav ietverta neviena tiesību norma,
ar ko administrācijai ir aizliegts noteikt priekšatlases pārbaudījumu saturu, ir jānorāda, ka šajā pielikumā skaidri nav noteikts,
kurš nosaka priekšatlases pārbaudījumu saturu un kurš uzrauga šo konkursa kārtu. Šādas īpašas pilnvaras skaidri nav piešķirtas
nedz iecēlējinstitūcijai, nedz arī konkursa atlases komisijai.
Tajā pašā laikā Civildienesta tiesa, lai izvērtētu pilnvaru sadalījumu starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju, pamatoti
atsaucas uz Civildienesta noteikumu 30. panta pirmo daļu un III pielikuma 5. panta pirmo daļu. Šajās tiesību normās attiecīgi
ir paredzēts, ka atlases komisija ir tā, kas izveido to kandidātu sarakstu, kuri atbilst konkursa paziņojumā noteiktajām prasībām.
Ievērojot šīs pilnvaras, Civildienesta tiesa pamatoti varēja pārsūdzētā sprieduma 53. punktā uzskatīt, ka atlases komisijai
ir svarīga loma konkursa norises laikā.
It īpaši attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcijai vienmēr ir bijušas pilnvaras noteikt priekšatlases
pārbaudījumu saturu, jānorāda, ka Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 64. punktā pamatoti ir atzinusi, ka atbilstoši
pirms
EPSO
izveides spēkā esošajai tiesiskajai kārtībai priekšatlases testu, kuri ir analogi šajā lietā apspriestajiem pielaišanas testiem,
norise tika uzticēta vienīgi konkursa atlases komisijai. Jo no labi iedibinātas judikatūras izriet, ka pirms
EPSO
izveides ar Lēmumu 2002/620 iecēlējinstitūcijai bija plaša rīcības brīvība izvirzīt konkursa priekšnosacījumus un noteikt
tā procedūru, savukārt atlases komisijai bija plaša rīcības brīvība attiecībā uz konkursa ietvaros paredzēto pārbaudījumu
procedūru un detalizētu saturu (iepriekš 41. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
Staelen
/Parlaments, 51. punkts; iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā
Falcone
/Komisija, 31. un 38. punkts, un 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑371/03
Le Voci
/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑209. un II‑957. lpp., 41. punkts). Pirms
EPSO
izveides atlases komisijas kompetencē arī ietilpa uzraudzīt iespējamo pirmo kandidātu priekšatlases kārtu, ko organizēja
iecēlējinstitūcija (Vispārējās tiesas 2003. gada 17. septembra spriedums lietā T‑233/02
Alexandratos
un
Panagiotou
/Padome,
Recueil FP
, I‑A‑201. un II‑989. lpp., 26. punkts, un iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā
Falcone
/Komisija, 39. punkts). Tādēļ šis Komisijas arguments ir jānoraida.
No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 51.–55. punktā vērtēdama pilnvaru sadalījumu starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju
ierēdņu iecelšanas amatā kontekstā, Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šajā ziņā tādējādi Komisijas
arguments ir jānoraida.
Attiecībā, ceturtkārt, uz Civildienesta tiesas pārsūdzētā sprieduma 56.–58. punktā minētajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem
šo pilnvaru sadalījumu starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju nav skārusi
EPSO
izveide 2002. gadā, Civildienesta tiesa atsaucas uz Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. pantu, kā arī uz Lēmumu 2002/620
un Lēmumu 2002/621.
Attiecībā, pirmkārt, uz Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. pantu, Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā
norādīja, ka no šīs tiesību normas izriet, ka, runājot par ierēdņu darbā iecelšanas amatā konkursu,
EPSO
uzdevumi būtībā ir organizatoriska rakstura. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Civildienesta tiesa norādīja uz to,
ka Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. pantā nav minēts neviens
EPSO
uzdevums, kas attiektos uz “pārbaudījumu satura” noteikšanu vai definēšanu konkursos ierēdņu iecelšanai amatā. Savukārt ar
šo pašu 7. panta 2. punkta c) apakšpunktu un 4. punktu
EPSO expressis verbis
tiek paredzēti šādi uzdevumi, it īpaši attiecīgi ierēdņu eksaminācijas vai pagaidu darbinieku un līgumdarbinieku atlases jomā.
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka
EPSO
savu uzdevumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. panta 1. punktu nodrošināt ierēdņu atlases procedūrās vienotu
atlases kritēriju piemērošanu var veikt vienīgi tad, ja
EPSO
piedalās pārbaudījumu satura noteikšanā. Dažādi uzdevumi ir skaidri definēti Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. panta
2. punktā. Lai arī šie uzdevumi nešaubīgi ir jāinterpretē
EPSO
uzdevuma kontekstā – kā tas izriet no 7. panta 1. punkta –, uzdevuma definēšana kā tāda nevar
EPSO
piešķirt jaunas pilnvaras. Tāpat ir jānorāda, ka šis
EPSO
uzdevums vispārīgi attiecas uz ierēdņu atlases procedūru noteikšanu un nevis uz īpašu konkursu pārbaudījumu satura noteikšanu.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru likumdevējs Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. pantā
EPSO
pilnvaras noteikt konkursa ierēdņu iecelšanai amatā pārbaudījumu saturu – pretēji tam, ko tas dara saistībā ar pagaidu darbinieku
un līgumdarbinieku pieņemšanu darbā un procedūru, kuras mērķis ir AST pakāpes ierēdņu karjeras attīstība, – nav skaidri minējis
tādēļ, ka tas to minēt ir uzskatījis par nevajadzīgu, jo šīs pilnvaras jau ir minētas Civildienesta noteikumu III pielikuma
ietvaros, ir jānorāda, ka no 35.–45. punktā atrodamajiem apsvērumiem izriet, ka iecēlējinstitūcijai šādu pilnvaru nav. It
īpaši no iepriekš 44. punktā minētā formulējuma izriet, ka atbilstoši spēkā esošajam tiesiskajam regulējumam pirms
EPSO
izveides izriet, ka priekšatlases testa norise tika uzticēta tikai konkursa atlases komisijai. Tādēļ Civildienesta tiesa
pamatoti varēja uzskatīt, ka, tā kā Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. pantā nav nevienas atsauces uz jebkādu
EPSO
uzdevumu saistībā ar “pārbaudījumu satura” noteikšanu vai definēšanu konkursos ierēdņu iecelšanai amatā, tad tas apstiprina
šīs tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru
EPSO
kompetencē nav nedz uzdoto jautājumu tēmas izvēle, nedz novērtēšana konkursa ietvaros.
Attiecībā, otrkārt, uz Lēmumu 2002/620 un Lēmumu 2002/621 Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā norādīja, ka
Lēmuma 2002/620 2. pantā ir skaidri paredzēts, ka
EPSO
īsteno atlases pilnvaras, kuras konkursu jomā piešķirtas iecēlējinstitūcijām. Turklāt Civildienesta tiesa tajā pašā pārsūdzētā
sprieduma punktā minēja, ka tas, ka
EPSO
uzdevumi galvenokārt ir organizatoriska rakstura, nav pretrunā Lēmumā 2002/620 un Lēmumā 2002/621 ietvertajiem īpašajiem
noteikumiem, pat ja šajos lēmumos dažviet ir ietverti maldinoši formulējumi, kā, piemēram, ka
EPSO
“izveido rezerves sarakstus”, kas liek domāt, ka
EPSO
kompetencē ir noteikt, kuri no kandidātiem tajā ir jāiekļauj, jo šie lēmumi tiesību aktu hierarhijā katrā ziņā ir zemākā
vietā par Civildienesta noteikumiem.
Komisijas skatījumā Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neesot ņēmusi vērā minētos lēmumus
apgalvotās to vietas tiesību normu hierarhijā dēļ. Tā kā pilnvaras formulēt jautājumus konkursa ietvaros neesot piešķirtas
tikai atlases komisijai,
EPSO
kompetencē ietilpst – kā tas izriet no Lēmuma 2002/621 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta – noteikt šo jautājumu saturu.
Šajā ziņā jānorāda, ka Civildienesta tiesa pamatoti uzskatīja, ka saskaņā ar Lēmuma 2002/620 2. panta 1. punktu
EPSO
īsteno atlases pilnvaras, kuras konkursu jomā piešķirtas iecēlējinstitūcijām. No šīs tiesību normas izriet, ka saskaņā ar
Civildienesta noteikumu III pielikuma 30. panta otro daļu iecēlējinstitūcijas pilnvaras ir nodotas
EPSO
. Tā kā jau tika konstatēts, ka, vērtēdama pilnvaru sadalījumu starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju attiecībā uz ierēdņu
iecelšanu amatā, Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tā no šī apsvēruma pārsūdzētā sprieduma 57. punktā
varēja secināt, ka
EPSO
kompetencē konkursa ietvaros neietilpst nedz uzdoto jautājumu izvēle, nedz temata vērtēšana.
Attiecībā uz Lēmumu 2002/621 jānorāda, ka Civildienesta tiesa pamatoti uzskatīja, ka tam ir zemāka vieta tiesību normu hierarhijā
salīdzinājumā ar Civildienesta noteikumiem. It īpaši – tā kā Lēmums 2002/621 ir ticis pieņemts, pamatojoties uz Lēmuma 2002/620
5. pantu, tas ieņem zemāku vietu tiesību normu hierarhijā salīdzinājumā ar šo pēdējo minēto lēmumu. No šo tiesību normu hierarhijas,
kas jāievēro saskaņā ar tiesiskuma principu, izriet, ka Lēmumu 2002/621 nevar interpretēt pretēji Civildienesta noteikumiem
un Lēmumam 2002/621. Tajā pašā laikā Lēmums 2002/621, šajā lietā piemērojot Civildienesta noteikumus un Lēmumu 2002/620, var
būt atsauces punkts to interpretēšanā.
Saskaņā ar Lēmuma 2002/621 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu, ar kuru Komisijas skatījumā
EPSO
ir piešķirtas pilnvaras noteikt attiecīgo jautājumu saturu,
EPSO
uzdevums ir noteikt atlases metodes, pamatojoties uz paraugpraksi un saskaņā ar profesionālajām prasmēm, kas paredzētas dažādajām
iestāžu darbinieku kategorijām. Taču no šīs tiesību normas teksta neizriet, ka
EPSO
būtu apgalvotā kompetence. Lēmuma 2002/621 1. panta 1. punkta pirmā teikuma kontekstā, kurā noteikts, ka
EPSO
organizē atklātus konkursus, lai ar optimāliem profesionāliem un finansiāliem nosacījumiem nodrošinātu ierēdņu sniegtos pakalpojumus
iestādēm, ar minētā panta 2. punkta c) apakšpunktu
EPSO
tiek drīzāk noteikta atlases komisijas palīga loma konkursa norisē, tam uzdodot attīstīt personāla atlases metodes un tehniku.
Šajā gadījumā tātad nav runas par Lēmuma 2002/621 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretāciju, kas ir pretēja Civildienesta
noteikumiem vai Lēmumam 2002/620, saskaņā ar kuriem
EPSO
arī nav apgalvoto pilnvaru.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 56.–58. punktā
uzskatīdama, ka
EPSO
izveide, un it īpaši Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. panta, kā arī Lēmuma 2002/620 un Lēmuma 2002/621 pieņemšana,
nekādi nav skārusi pilnvaru sadalījumu starp iecēlējinstitūciju un atlases komisiju. Tādēļ Komisijas arguments šajā ziņā ir
jānoraida.
Attiecībā uz to, ka Komisija apstrīd pārsūdzētā sprieduma 71. punktā atrodamo Civildienesta tiesas apsvērumu, saskaņā ar kuru
darba pārslodze, kuru atlases komisijai rada sākotnējā kārtā notiekošo pielaišanas testu uzraudzība un pārraudzība, pat ja
galu galā pie šo pārbaudījumu kārtošanas tiek pielaists neliels skaits kandidātu, ir tikai niecīga daļa salīdzinājumā ar apjomīgo
darbu, ko prasa rakstveida un mutvārdu pārbaudījumi, ir jānorāda, ka tas ir tikai pakārtots apsvērums, kas nevar būt pamats
pārsūdzētā sprieduma atcelšanai. Šis iebildums tādējādi nav vērā ņemams un ir jānoraida.
Visbeidzot, ciktāl lietas dalībniekiem ir pretēji uzskati attiecībā uz ārštata līgumslēdzēja, kuram
EPSO
uzticēja konkursa sākotnējā posma organizēšanu un īstenošanu, izvēles likumību, jānorāda, ka pārsūdzētajā spriedumā nav atrodams
neviens Civildienesta tiesas apsvērums par šādas izvēles likumību; šāds apsvērums pat nav bijis minēts pakārtotā pamatā. Atbilstoši
Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punktam apelācijas sūdzībai, kas iesniegta Vispārējai tiesai, ir jāattiecas tikai
uz tiesību jautājumiem. To var pamatot ar to, ka Civildienesta tiesa nav bijusi kompetenta, tajā pieļauti procedūras minētajā
tiesā pārkāpumi, kas apdraud attiecīgā lietas dalībnieka intereses, vai ka Civildienesta tiesa pārkāpusi Savienības tiesības.
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nav jālemj par minēto ārštata līgumslēdzēja izvēli.
Tādējādi Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka D. Pahtitis no konkursa norises otrās
kārtas tika izslēgts tādas procedūras dēļ, ko veica iestāde, kurai nav attiecīgu pilnvaru, un saskaņā ar lēmumu, kuru pieņēma
šī pati iestāde. Tādējādi Komisijas arguments ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 148. panta pirmajai daļai, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās
izdevumiem.
Atbilstoši minētā Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta
144. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs un D. Pahtitis ir prasījis tai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tā sedz
savus, kā arī atlīdzina D. Pahtita tiesāšanās izdevumus, kas viņam radušies šajā tiesvedībā.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina tos, kas šajā instancē radušies D. Pahtitim.
Jaeger
Forwood
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 14. decembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.