CELEX: 62013CJ0456
Apelācija
Prasība atcelt tiesību aktu
LESD 263. panta ceturtā daļa
Tiesības celt prasību
Prasības tiesvedība
Fiziskas vai juridiskas personas
Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem
Akts, kas skar apelācijas sūdzības iesniedzējas individuāli
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
Ārkārtas pasākumi, kas attiecas uz cukura un izoglikozes laišanu Savienības tirgū, pārsniedzot kvotu
2010./2011. tirdzniecības gads

Ar savu apelācijas sūdzību
T & L Sugars Ltd
un
Sidul Açúcares Unipessoal Lda
(turpmāk tekstā attiecīgi – “
T & L Sugars
” un “
Sidul Açúcares
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
/Komisija (T‑279/11, EU:T:2013:299; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
prasību atcelt Komisijas 2011. gada 3. marta Regulu (ES) Nr. 222/2011, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz ārpuskvotas cukura un izoglikozes laišanu Savienības tirgū ar samazinātu pārpalikuma maksājumu 2010./2011. tirdzniecības gadā (
OV L 60, 6. lpp.
), Komisijas 2011. gada 23. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 293/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientu, noraida turpmākus pieteikumus un slēdz periodu pieteikumu iesniegšanai par pieejamajiem ārpuskvotas cukura daudzumiem, kas par samazinātu papildu maksājuma likmi jāpārdod Savienības tirgū (
OV L 79, 8. lpp.
), Komisijas 2011. gada 28. marta Īstenošanas regulu (ES) Nr. 302/2011, ar ko atver īpašu importa tarifa kvotu noteiktiem cukura daudzumiem 2010./2011. tirdzniecības gadam (
OV L 81, 8. lpp.
), un Komisijas 2011. gada 19. aprīļa Īstenošanas regulu (ES) Nr. 393/2011, ar ko nosaka piešķīruma koeficientus, lai izdotu importa licences, par kurām pieteikumi iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim un kuras paredzētas cukura nozares produktu importam atbilstīgi dažām tarifa kvotām, un ar ko pārtrauc šādu licenču pieteikumu iesniegšanu (
OV L 104, 39. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgās regulas”).
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgās regulas
Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir atspoguļojusi pārsūdzētā sprieduma 1.–5. punktā:
“1
Prasītājas –
T &L Sugars
[..] un
Sidul Açúcares
[..] – ir Eiropas Savienības cukurniedru cukura rafinēšanas uzņēmumi. To kopējā ražošanas jauda atbilst aptuveni pusei no Savienības cukurniedru cukura rafinēšanas nozares ierastajām vajadzīgajām piegādēm.
Cukura piedāvājums Savienības tirgū ietver cukuru, kas ražots, pirmkārt, pārstrādājot Savienībā ražotas cukurbietes un, otrkārt, pārstrādājot no trešajām valstīm importētu cukurniedru jēlcukuru; galaprodukts abos gadījumos ir ķīmiski identisks. Cukurniedru jēlcukurs no Savienības, proti, no Francijas aizjūras departamentiem un Azoru salām, atbilst mazāk kā 2 % no Savienības cukura ražošanas apjoma.
No 2011. gada 3. marta līdz 19. aprīlim Eiropas Komisija noteica atsevišķus pasākumus, lai Savienības tirgū palielinātu cukura piedāvājumu, kurš bija nepietiekams.
Šo pasākumu mērķis bija, pirmkārt, ļaut Savienības ražotājiem tirgot nelielu daudzumu cukura, kā arī izoglikozes, pārsniedzot iekšējo ražošanas kvotu, un, otrkārt, ieviest tarifu kvotu, kura ļautu jebkuram ieinteresētajam saimnieciskās darbības subjektam importēt nelielu cukura daudzumu, attiecībā uz kuru ir apturēta ievedmuitas nodokļu piemērošana.
Šie pasākumi tika noteikti ar šādiem tiesību aktiem [..]:
—
[..] Regulu [..] Nr. 222/2011 [..];
—
[..] Īstenošanas regulu [..] Nr. 293/2011 [..];
—
[..] Īstenošanas regulu [..] Nr. 302/2011 [..];
—
[..] Īstenošanas regulu [..] Nr. 393/2011 [..].”
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39.–45. punktā ir atspoguļojusi ar strīdīgajām regulām ieviesto mehānismu:
“39
Regulas Nr. 222/2011 2. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, lai izmantotu [..] īpašo [cukura un izoglikozes, ko var tirgot, pārsniedzot ražošanas kvotas] daudzumu, ražotājiem ir jāiesniedz pieteikums licenču saņemšanai, vēršoties valstu kompetentajās iestādēs tajā dalībvalstī, kurā tie ir apstiprināti. Atbilstoši minētās regulas 4. pantam šīs iestādes lemj par pieteikumu pieņemamību, ņemot vērā tajā pašā regulā izvirzītos kritērijus, un paziņo Komisijai visus pieņemamos pieteikumus.
No Regulas Nr. 222/2011 5. un 6. panta izriet, ka, tiklīdz paredzētais ārpuskvotas cukura daudzums ir pārsniegts, Komisija nosaka piešķīruma koeficientu, lai vienveidīgi pārdalītu pieejamo daudzumu, noraida vēl nepaziņotos pieteikumus un noslēdz pieteikumu iesniegšanas termiņu. Valstu kompetentās iestādes katru nedēļu izsniedz licences, kas dod tiesības uz maksājuma samazinājumu, attiecībā uz pieteikumiem, kuri Komisijai paziņoti iepriekšējā nedēļā, atbilstoši licences veidlapai, kas pievienota minētās regulas pielikumā.
Atbilstoši Īstenošanas regulas Nr. 293/2011 1. pantam Komisija piešķīruma koeficientu ir noteikusi 67,106224 % apmērā, kas valstu iestādēm ir jāpiemēro attiecībā uz pieteikumiem, kuri iesniegti no 2011. gada 14. līdz 18. martam un kuri ir paziņoti Komisijai. Turklāt Komisija ir noraidījusi vēlāk iesniegtos pieteikumus un ir slēgusi pieteikumu iesniegšanas termiņu.
Otrkārt, attiecībā uz īpašo importa tarifa kvotu Īstenošanas regulā Nr. 302/2011 ir paredzēts, ka no 2011. gada 1. aprīļa līdz 2011. gada 30. septembrim tiek apturēta ievedmuitas nodokļu piemērošana attiecībā uz 300000 tonnu cukura.
Attiecībā uz šīs kvotas pārvaldību Īstenošanas regulā Nr. 302/2011 ir ietverta atsauce uz Komisijas 2009. gada 25. septembra Regulu (EK) Nr. 891/2009, ar ko atver dažas Kopienas tarifu kvotas cukura nozarē un paredz to pārvaldību (
OV L 254, 82. lpp.
), kurā savukārt ir norādīts uz Komisijas 2006. gada 31. augusta Regulu (EK) Nr. 1301/2006, ar ko nosaka kopīgus noteikumus lauksaimniecības produktu importa tarifu kvotu administrēšanai, izmantojot ievešanas atļauju sistēmu (
OV L 238, 13. lpp.
), kā arī uz Komisijas 2008. gada 23. aprīļa Regulu (EK) Nr. 376/2008, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem (kodificēta versija) (
OV L 114, 3. lpp.
).
Atbilstoši Regulas Nr. 1301/2006 5. un 6. pantam un Regulas Nr. 376/2008 12. pantam kvotu pārvaldībā valstu iestādes saņem importa licenču pieteikumus un raugās, lai būtu izpildīti pieņemamības nosacījumi. Tad atbilstoši Regulas Nr. 1301/2006 7. un 11. pantam un Regulas Nr. 891/2009 8. un 9. pantam šīs iestādes paziņo Komisijai saņemtos pieteikumus, izsniedz uzņēmējiem importa licences un informē Komisiju par piešķirtajiem daudzumiem.
Ar Īstenošanas regulu Nr. 393/2011 ir noteikts piešķīruma koeficients, kas atbilst 1,8053 % tiem importa licenču pieteikumiem, kas iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim, attiecībā uz kuriem pieejamais daudzums ir pārsniegts, un līdz 2010./2011. tirdzniecības gada beigām ir pārtraukta jaunu licenču pieteikumu iesniegšana.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 30. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību atcelt strīdīgās regulas, kā arī atlīdzināt zaudējumus, kas tām esot radušies saistībā ar šo regulu pieņemšanu. 2011. gada 26. oktobrī Komisija ar atsevišķu dokumentu iesniedza iebildi par nepieņemamību.
Komisija, kuru atbalsta Francijas Republika un Eiropas Savienības Padome, apgalvo, ka, tā kā strīdīgās regulas ir reglamentējoši akti, tās ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem un neskar apelācijas sūdzības iesniedzējas ne individuāli, ne tieši.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā apgalvoja, ka tām bija tiesības celt prasību par strīdīgajām regulām, jo šīs regulas ir reglamentējoši akti, kas tās skar tieši, un tās nav saistītas ar īstenošanas pasākumiem, vai, pakārtoti, jo šīs regulas tās skar tieši un individuāli.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nolēma par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību spriest, neaplūkojot lietu pēc būtības. Tā noraidīja prasību kā nepieņemamu, ciktāl ar to tika lūgts atcelt strīdīgās regulas.
Attiecībā uz nepieņemamības pamatu, kas izriet no tā, ka strīdīgās regulas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46.–73. punktā noteica, ka šīs regulas – gan tās, kas attiecas uz ārpuskvotas cukura tirdzniecību, gan regulas par tarifa kvotu – var radīt tiesiskas sekas attiecīgajiem uzņēmējiem tikai ar valsts iestāžu veiktu individuālu pasākumu starpniecību. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šādi pasākumi ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, un noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus, saskaņā ar kuriem šiem pasākumiem esot “automātisks un obligāts” raksturs.
Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas neapgalvo, ka tām būtu bijis jāpārkāpj tiesības, lai varētu vērsties tiesā, bet tās esot tikai norādījušas, ka tām joprojām ir vismaz neskaidra iespēja celt prasību par valsts pasākumiem, kas veikti, īstenojot strīdīgās regulas. Minētā sprieduma 66. un 68. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, pirmkārt, šāds tiesību aizsardzības līdzeklis valsts mērogā nav skaidri paredzēts Savienības atvasinātajās tiesībās un, otrkārt, ka LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka nosacījuma par īstenošanas pasākumu neesamību – kāds minēts LESD 263. panta ceturtajā daļā – piemērošana nevar būt atkarīga no tā, vai dalībvalstu tiesību sistēmās ir attiecīgs efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļauj apstrīdēt attiecīgā Savienības tiesību akta spēkā esamību. Minētā sprieduma 70. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda sistēma katrā konkrētā gadījumā prasītu, lai Savienības tiesa izskata un interpretē valsts procesuālās tiesības, kas pārsniegtu tās kompetenci saistībā ar Savienības aktu tiesiskuma pārbaudi.
Attiecībā uz iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot pierādījušas, ka strīdīgās regulas tās skar individuāli, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 77. punktā konstatēja, ka šīs regulas rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām, jo tās ir piemērojamas attiecīgi visiem Savienības cukura ražotājiem un visiem cukura importētājiem, nekādi individuāli neizceļot apelācijas sūdzības iesniedzējas.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tās individuāli skarot “vismaz” Īstenošanas regula Nr. 393/2011, norādot, ka šī regula skar noslēgtu uzņēmēju kategoriju, jo tajā ir noteikts piešķīruma koeficients, lai varētu sadalīt tarifa kvotu tikai starp tiem importētājiem, kuri iesnieguši pieteikumus no 2011. gada 1. aprīļa līdz 7. aprīlim, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 84. un 89. punktā konstatēja, ka, tā kā Īstenošanas regula Nr. 393/2011 skar katru apelācijas sūdzības iesniedzēju vienādi tās objektīvas īpašības dēļ – kā ražotāju, kurš iesniedzis licences pieteikumu, līdz ar to piederība ierobežotam lokam, kas izriet no paša attiecīgā tiesiskā regulējuma rakstura, nevar individuāli izcelt apelācijas sūdzības iesniedzējas.
Pārsūdzētā sprieduma 97. punktā Vispārējā tiesa noteica, ka, tā kā prasība atcelt tiesību aktu ir atzīta par nepieņemamu, ir jānoraida arī iebilde par Padomes 2007. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (
OV L 299, 1. lpp.
), 186. panta a) punkta un 187. panta prettiesiskumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par lietu pēc būtības, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
segt tiesāšanās izdevumus.
Francijas Republika un Padome lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām segt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu tās Vispārējai tiesai pārmet, ka tā esot kļūdaini interpretējusi jēdzienu “akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” LESD 263. panta ceturtās daļas teikuma pēdējās daļas izpratnē. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi LESD 263. panta ceturto daļu, nospriežot, ka Īstenošanas regula Nr. 393/2011 apelācijas sūdzības iesniedzējas neskar individuāli. Ar savu trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka, tā kā prasība atcelt tiesību aktu tika atzīta par nepieņemamu, bija jānoraida saistībā ar šo prasību izvirzītā iebilde par prettiesiskumu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
sava pirmā pamata atbalstam apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka pasākumi, ko valsts iestādes veikušas saistībā ar strīdīgajām regulām, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
Tās uzskata, ka Komisija strīdīgās regulas esot izstrādājusi ļoti detalizēti un ka dalībvalstīm esot atstāta vienīgi vienkāršas “pastkastītes” loma. Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas strīdīgās regulas nevarēja apstrīdēt valsts tiesās, jo tās nebija kompetentas atcelt šīs regulas.
Kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, atspoguļo tās konstatējums, ka jebkurš pasākums, ko dalībvalsts veic saistībā ar Savienības regulu, vai tas būtu automātisks vai papildinošs, ir šīs regulas “īstenošanas lēmums”.
Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 53. punktā apstiprinot, ka dalībvalstu rīcības brīvībai neesot nozīmes, lai noteiktu, vai reglamentējošs akts “ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem”. Lai noteiktu, vai ar dalībvalsts pasākumu faktiski kaut kā tiek papildināts Savienības tiesību akts, saskaņā ar kuru šis pasākums tika veikts, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka rīcības brīvības esamība ir atbilstošs kritērijs. Pati vārda “lēmums” nozīme norādot uz tiesību aktu, attiecībā uz kuru ir nepieciešams izdarīt izvēli starp vairākām iespējām, nevis mehānisku īstenošanu, pakļaušanos trešās personas rīkojumiem vai vienkāršu apstiprinošu aktu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā Vispārējā tiesa esot šauri interpretējusi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējo teikuma daļu. Šī tiesību norma esot jāinterpretē Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā garantēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gaismā. Šī tiesību norma esot jāinterpretē arī, ņemot vērā procesuālo efektivitāti, un tādējādi, lai LESD formulējumā izdarītajiem grozījumiem piešķirtu lietderīgu nozīmi. No šiem mērķiem izrietot, ka privātpersonām ir jābūt iespējai vērsties tiesā, ja efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu neesamības gadījumā viņām nav citas iespējas kā pārkāpt tiesības, lai Savienības tiesību aktu varētu apstrīdēt tiesā, kā tas ir šajā lietā, ko Komisija pati esot atzinusi.
Komisija uzskata, ka LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas mērķis ir saglabāt zināmu līdzsvaru starp valsts tiesu lomu un Savienības tiesu lomu efektīvas pārbaudes tiesā sistēmā, kas ir balstīta uz tiem tiesību aktiem, ko dalībvalstis valsts līmenī pieņēmušas, lai īstenotu attiecīgo tiesisko regulējumu, kā arī uz iespēju sākumā celt prasību par šiem tiesību aktiem valsts tiesās un, visbeidzot, vēlāk Tiesā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieciešams, it īpaši, lai novērtētu Savienības iestāžu, struktūru un organizāciju pieņemtā akta spēkā esamību, kā arī lai nodrošinātu vienveidīgu Savienības tiesību interpretēšanu un piemērošanu valsts tiesās saskaņā ar LESD 267. pantu.
No apstākļa, ka dalībvalstīm ir ierobežota rīcības brīvība veidā, kādā tās īsteno Savienības reglamentējošu aktu, nevarot secināt, ka jebkāda šajā īstenošanas aktā ietverto tiesību normu atcelšana obligāti izriet no paša Savienības reglamentējošā akta iespējamā prettiesiskuma.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa esot pamatoti apgalvojusi, ka valsts pasākumi šajā lietā bija būtiski un nepieciešami. Lai arī strīdīgās regulas ir reglamentējoši akti, tās attiecīgos uzņēmējus esot varējušas ietekmēt tikai netieši, konkrēti, ar valsts iestāžu veiktu obligātu īstenošanas pasākumu starpniecību. Saskaņā ar Komisijas viedokli neesot apstrīdams, ka bez šiem pasākumiem strīdīgās regulas nevarētu radīt tiesiskas sekas attiecīgajiem uzņēmējiem.
Faktiski valsts kompetentās iestādes izdodot licences un importa licences, kas ļauj uzņēmējiem laist tirgū papildu ārpuskvotas cukura daudzumus ar samazinātu pārpalikuma maksājumu vai importēt cukuru, piemērojot samazinātu ievedmuitas nodokli, pēc tam, kad tās ir identificējušas pieteikuma iesniedzējus un izvērtējušas to pieteikumu patiesumu, pilnīgumu un pareizību, pārbaudījušas to faktisko uzņēmēja statusu tirgū, pieprasījušas atbilstošu nodrošinājumu, lēmušas par pieteikumu pieņemšanu vai noraidīšanu un nosūtījušas Komisijai visu atbilstošo informāciju par izvēlētajiem pieteikumiem. Vairāki no šiem uzdevumiem esot saistīti ar būtisku rīcības brīvības izmantošanu no dalībvalstu puses, kurām ir arī pienākums novērst jebkādus pārkāpumus un jebkādu negodīgumu.
Pieņemot, ka nepastāv neviens tiesību aizsardzības līdzeklis, lai apstrīdētu īstenošanas pasākumus, esot jāatgādina, ka spriedumā
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 97. un 103. punkts) Tiesa apstiprināja, ka “nedz LESD, nedz LES 19. pantā nav paredzēts, ka Savienības tiesību ievērošanas nodrošināšanai valstu tiesās ir jārada jauni tiesību aizsardzības līdzekļi papildus tiem, kas jau bija pieejami valstu tiesībās”, un ka Hartas 47. panta mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesās tieši celto prasību pieņemamību.
Francijas Republika apgalvo, ka pirmais pamats ir jānoraida. Faktiski, pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka strīdīgās regulas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem. Otrkārt, šo interpretāciju nevarot apšaubīt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru valsts pasākumi, kas tika veikti, neīstenojot rīcības brīvību, neesot nekādi pārsūdzami. Treškārt, minēto interpretāciju turklāt nevarot apšaubīt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru dažās dalībvalstīs tām nebūtu efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu pret strīdīgajām regulām.
Padome atbalsta Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Jēdziens “reglamentējošs akts, kas [..] nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem” LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē ir jāinterpretē, ņemot vērā šī noteikuma mērķi, kas, kā tas izriet no tā rašanās vēstures, ir novērst to, ka privātpersonai ir jāpārkāpj tiesības, lai tā varētu iegūt piekļuvi tiesai. Ja reglamentējošs akts tieši ietekmē fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli, bet nav vajadzības veikt īstenošanas pasākumus, pastāvētu risks, ka šī persona nesaņems efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja tai nebūtu tiesību celt tiešu prasību Savienības tiesā, lai apstrīdētu šī reglamentējošā akta tiesiskumu. Faktiski, ja nebūtu īstenošanas pasākumu, fiziska vai juridiska persona, lai arī attiecīgais akts ir to tieši skāris, varētu panākt šī tiesību akta pārbaudi tiesā, tikai pārkāpjot šajā aktā ietvertos noteikumus un atsaucoties uz šī akta noteikumu prettiesiskumu pret to ierosinātajos procesos valstu tiesās (spriedums
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 27. punkts).
Turpretī, ja reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, Savienības tiesību sistēmas ievērošanas pārbaude tiesā tiek nodrošināta neatkarīgi no tā, vai minētos pasākumus ir veikusi Savienība vai dalībvalstis. Fiziskas vai juridiskas personas, kuras LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt Savienības reglamentējošu aktu Savienības tiesā, ir aizsargātas pret šī akta piemērošanu tām ar iespēju apstrīdēt ar šo aktu saistītos īstenošanas pasākumus (spriedums
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 28. punkts).
Ja minētā tiesību akta ieviešana ir Savienības iestāžu, struktūru vai organizāciju ziņā, fiziskas vai juridiskas personas var celt tiešu prasību Savienības tiesās par piemērošanas aktiem, ievērojot LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus, un atbilstoši LESD 277. pantam savas prasības pamatošanai atsaukties uz attiecīgā pamatakta prettiesiskumu. Ja šī ieviešana ir dalībvalstu ziņā, šīs personas var norādīt uz attiecīgā pamatakta spēkā neesamību valstu tiesās un likt tām atbilstoši LESD 267. pantam vērsties Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem (spriedumi
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 93. punkts, kā arī
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 29. punkts).
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, lai izvērtētu, vai reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ir jāņem vērā tās personas situācija, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējai teikuma daļai. Līdz ar to nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā pret citām personām (spriedumi
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 30. punkts, kā arī
Stichting Woonpunt
u.c./Komisija, C‑132/12 P,
EU:C:2014:100
, 50. punkts).
Tādējādi pirmais pamats, ko
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
ir izvirzījušas savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos precizējumus.
Kā izriet no Regulas Nr. 222/2011 1. panta, tās mērķis ir noteikt 2010./2011. tirdzniecības gadam pārpalikuma maksājuma apmēru par maksimālo daudzumu 500000 tonnu cukura un 26000 tonnu izoglikozes, kas saražots, pārsniedzot Regulas Nr. 1234/2007 VI pielikumā noteikto kvotu, EUR 0 apmērā par tonnu. Saskaņā ar Regulas Nr. 222/2011 2. panta 2. punktu pieteikumu licences saņemšanai var iesniegt vienīgi uzņēmumi, kas ražo cukurbiešu vai cukurniedru cukuru vai izoglikozi un kas ir apstiprināti saskaņā ar Regulas Nr. 1234/2007 57. pantu, un kam ir piešķirta ražošanas kvota šim tirdzniecības gadam. Saskaņā ar Regulas Nr. 222/2011 6. pantu, skatot to kopsakarā ar šīs regulas 2. panta 4. punktu, valsts iestādes, ievērojot noteiktos maksimālo daudzumu ierobežojumus, izsniedz ražotājiem, kas iesnieguši pieteikumus, licences cukura un izoglikozes daudzumiem, attiecībā uz kuriem ir tiesības saņemt šo nulles apmēru.
Runājot par Īstenošanas regulu Nr. 302/2011, ar to attiecībā uz to pašu tirdzniecības gadu cukura daudzumiem 300000 tonnu apmērā tika atvērta īpaša tarifa kvota. Piemērojot Regulas Nr. 891/2009, uz kuru ir izdarīta atsauce Īstenošanas regulas Nr. 302/2011 1. pantā, 4., 5. un 8. pantu, valsts iestādes izdod importa licences, kas atbilst minētajai tarifa kvotai, importētajiem, kuri ir iesnieguši licenču pieteikumus, ievērojot noteiktos maksimālos daudzumus.
Tā kā daudzumi, kuri bija norādīti, pirmkārt, saskaņā ar Regulu Nr. 222/2011 iesniegtajos licenču pieteikumos attiecībā uz ārpuskvotas cukura ražošanu un otrkārt, saskaņā ar Īstenošanas regulu Nr. 302/2011 iesniegtajos importa licenču pieteikumos, pārsniedza šajos tiesību aktos noteiktos daudzumus jau no pirmās to piemērošanas nedēļas, Komisija Īstenošanas regulās Nr. 293/2011 un Nr. 393/2011 noteica piešķīruma koeficientus, kas bija jāpiemēro licenču pieteikumiem, kas jau bija iesniegti attiecīgi saskaņā ar Regulu Nr. 222/2011 un Īstenošanas regulu Nr. 302/2011.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka attiecībā uz Regulu Nr. 222/2011 un Īstenošanas regulu Nr. 293/2011 apelācijas sūdzības iesniedzējas, ciktāl tām nav cukura ražotāju statusa un šī iemesla dēļ minētās regulas tieši neietekmē to tiesisko situāciju, šīs regulas tieši neskar apelācijas sūdzības iesniedzējas LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē (skat. spriedumus
Glencore Grain
/Komisija, C‑404/96 P,
EU:C:1998:196
, 41. punkts;
Front national
/Parlaments, C‑486/01 P,
EU:C:2004:394
, 34. punkts; Komisija/
Ente per le Ville Vesuviane
un
Ente per le Ville Vesuviane
/Komisija, C‑445/07 P un C‑455/07 P,
EU:C:2009:529
, 45. punkts, kā arī
Stichting Woonpunt
u.c./Komisija, C‑132/12 P,
EU:C:2014:100
, 68. punkts).
No tā izriet, ka, tā kā Vispārējā tiesa neizvērtēja, vai minētās regulas apelācijas sūdzības iesniedzējas skāra tieši, un prasības nepieņemamību pamatoja ar apstākli, ka šīs pašas regulas bija saistītas ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Tomēr ir jānorāda, ka, ciktāl, kā jau tika konstatēts šī sprieduma 37. punktā, Regula Nr. 222/2011 un Īstenošanas regula Nr. 293/2011 apelācijas sūdzības iesniedzējas neskar tieši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē, Vispārējās tiesas pieļautā kļūda tiesību piemērošanā nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, runājot par attiecībā uz šīm regulām celtās prasības nepieņemamību.
Turpretī, runājot par Īstenošanas regulām Nr. 302/2011 un 393/2011, tās rada tiesiskas sekas apelācijas sūdzības iesniedzējām tikai ar tādu valsts iestāžu aktu starpniecību, kas pieņemti pēc tam, kad, pamatojoties uz Īstenošanas regulu Nr. 302/2011, ir iesniegti licenču pieteikumi. Valsts iestāžu lēmumi par šādu licenču piešķiršanu, ar ko attiecīgajiem uzņēmējiem tiek piemēroti Īstenošanas regulā Nr. 393/2011 noteiktie koeficienti, kā arī lēmumi, ar ko pilnībā vai daļēji tiek noraidīta šāda licenču piešķiršana, ir īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Šo secinājumu nevar apšaubīt ar valsts līmenī pieņemto pasākumu iespējami mehānisko raksturu.
Faktiski, kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, minētajam jautājumam nav nozīmes, lai noteiktu, vai minētās regulas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
Attiecībā uz argumentu, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas secinājušas no Hartas 47. punkta, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šīs tiesību normas mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību, kā tas izriet arī no paskaidrojumiem saistībā ar šo 47. pantu, kas atbilstoši LES 6. panta 1. punkta trešajai daļai un Hartas 52. panta 7. punktam ir jāņem vērā, to interpretējot (skat. spriedumus
Sky Österreich
, C‑283/11,
EU:C:2013:28
, 42. punkts;
Alemo-Herron
u.c., C‑426/11,
EU:C:2013:521
, 32. punkts, kā arī
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 97. punkts).
Līdz ar to LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tomēr neizslēdzot LESD tieši paredzētos nosacījumus (šajā ziņā skat. spriedumu
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 98. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr Savienības tiesību sistēmas ievērošanu, kā to var secināt no LES 19. panta 1. punkta, nodrošina ne tikai Tiesa, bet arī dalībvalstu tiesas. Faktiski LESD ar tā 263. un 277. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai (spriedumi
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 90. un 92. punkts, kā arī
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 57. punkts).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka indivīdiem valsts tiesvedības ietvaros ir tiesības apstrīdēt tiesā jebkura lēmuma vai kāda cita tāda valsts tiesību akta tiesiskumu, kas saistīts ar vispārpiemērojama Savienības tiesību akta piemērojamību attiecībā uz tiem, norādot uz tā spēkā neesamību (šajā ziņā skat. spriedumus
E
un
F
, C‑550/09,
EU:C:2010:382
, 45. punkts, kā arī
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 94. punkts).
No tā izriet, ka lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu spēkā esamības izvērtēšanai, tāpat kā prasības atcelt tiesību aktu, ir Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudes līdzeklis (skat. spriedumus
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
, C‑143/88 un C‑92/89,
EU:C:1991:65
, 18. punkts;
ABNA
u.c., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04,
EU:C:2005:741
, 103. punkts, kā arī
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 95. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja valsts tiesa uzskata, ka viens vai vairāki lietas dalībnieku norādītie Savienības tiesību akta spēkā neesamības pamati vai, ja tāds būtu gadījums, pamati, kas konstatēti pēc tiesas ierosmes, ir pamatoti, tai ir pienākums apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu akta spēkā esamības izvērtēšanai, ciktāl Tiesai vienīgajai ir kompetence konstatēt Savienības tiesību akta spēkā neesamību (spriedumi
IATA
un
ELFAA
, C‑344/04,
EU:C:2006:10
, 27. un 30. punkts un tajos minētā judikatūra, kā arī
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 96. punkts).
Attiecībā uz personām, kuras neatbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā minētajiem nosacījumiem, lai celtu prasību Savienības tiesā, dalībvalstīm tātad ir jāizveido tāda tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas nodrošina tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu (spriedums
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 100. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šis dalībvalstu pienākums ir atkārtoti apstiprināts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, saskaņā ar kuru dalībvalstis “nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības” (spriedums
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 101. punkts). Šāds pienākums izriet arī no Hartas 47. panta attiecībā uz dalībvalstu veiktiem pasākumiem, ar ko tiek īstenotas Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Īstenošanas regula Nr. 393/2011 tās neskar individuāli.
Īstenošanas regula Nr. 393/2011 neesot piemērojama cukura ražotajiem vai saimnieciskās darbības subjektiem kopumā, bet esot piemērojama konkrēti uzņēmējiem, kuri ir izvēlējušies pieprasīt importa licenci un kuri ir iesnieguši individuālu pieteikumu. To veidojot vairāki individuāli lēmumi, kas atbild uz individuāliem pieteikumiem.
Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju viedokli, lai arī Lisabonas līgumā ir paredzēts noteikt nosacījumus privātpersonu prasību, kas celtas par regulām, pieņemšanai, Vispārējā tiesa esot noteikusi vēl šaurāku jēdziena “individuāli skarts” interpretāciju par to, kas sākotnēji bija atzīta spriedumos
Plaumann
/Komisija (25/62,
EU:C:1963:17
), kā arī
Toepfer
un
Getreide-Import Gesellschaft
/Komisija (106/63 un 107/63,
EU:C:1965:65
).
Saskaņā ar Komisijas viedokli, lai arī šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas savu argumentu vēlas attiecināt tikai uz Īstenošanas regulu Nr. 393/2011, ir jākonstatē, ka šī regula nav atsevišķs tiesību akts, bet gan regula, ar kuru tiek izbeigts ar Īstenošanas regulu Nr. 302/2011 ieviestais “regulējums”.
Komisija atgādina, ka spriedumā
Plaumann
/Komisija (25/62,
EU:C:1963:17
) ir noteikts, ka subjekti, kas nav tiesību akta adresāti, var apgalvot, ka tie ir individuāli skarti, tikai tad, ja šajā aktā – nolūkā to pieņemt – ir īpaši ņemta vērā pieteicēja situācija.
Regulējumi, kas paredzēti Īstenošanas regulās Nr. 302/2011 un Nr. 393/2011, kopā ar Regulām Nr. 891/2009 un Nr. 1301/2006, kas papildina iepriekš minētās regulas, esot vispārpiemērojami pasākumi, kas adresēti visiem cukura ražotajiem, tostarp cukurbiešu pārstrādātājiem importētajiem, kā arī jebkuriem citiem tirgotājiem, un tie kā tādi neesot tikuši pieņemti, ņemot vērā pilna laika rafinētāju, starp kuriem ir apelācijas sūdzības iesniedzējas, jebkādas specifiskas īpašības vai nosacījumus.
Visbeidzot Komisija atsaucas uz spriedumu
Zuckerfabrik Watenstedt
/Padome (6/68,
EU:C:1968:43
, 605), kurā Tiesa nosprieda, ka tiesību akta reglamentējošo būtību neapdraud iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem tas ir piemērojams attiecīgajā brīdī, ja netiek apstrīdēts, ka šī piemērošana notiek atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, ko nosaka attiecīgais akts saistībā ar tā mērķi.
Francijas Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 93. punktā nospriežot, ka Īstenošanas regulu Nr. 393/2011 nevar uzskatīt par individuālu lēmumu kopumu, jo Komisija piešķīruma koeficientu esot noteikusi, ņemot vērā vienīgi cukura un izoglikozes kopējo daudzumu, kas izriet no visiem valsts iestādēm iesniegtajiem pieteikumiem. Līdz ar to piešķīruma koeficienta noteikšana ļaujot vienīgi noteikt – cik lielu daļu no valsts iestādēm iesniegtajiem pieteikumiem tās apmierinās, saskaņā ar objektīviem noteikumiem un neatkarīgi no katra uzņēmēja individuālajiem pieteikumiem, ar kuriem turklāt Komisija nekādā veidā neesot iepazinusies. Īstenošanas regulas Nr. 393/2011 vienīgais mērķis esot nodrošināt, lai cukura un izoglikozes kopējo daudzumu, kas izriet no valsts iestādēm iesniegtajiem pieteikumiem, summa būtu saderīga ar kvotu, kas atvērta ar Īstenošanas regulu Nr. 302/2011, neņemot vērā jebkādus konkrētā uzņēmēja īpašos apstākļus.
Padome atbalsta Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, kā arī izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka Īstenošanas regula Nr. 393/2011 ir saistīta ar īstenošanas pasākumiem.
Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par tiesību aktu, kas nav adresēts šai personai un kas ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, tikai tad, ja šis akts to skar tieši un individuāli.
Attiecībā uz otro no šiem nosacījumiem, proti, to, ka attiecīgais tiesību akts konkrēto personu ir skāris individuāli, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums ir tās skāris noteiktu tām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tās atšķir no visām citām personām, un tādējādi tās individualizē tieši tāpat kā lēmuma adresātu (spriedumi
Plaumann
/Komisija, 25/62,
EU:C:1963:17
, 223. punkts;
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, 72. punkts, kā arī
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 46. punkts).
No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību aktā (šajā ziņā skat. spriedumus
Antillean Rice Mills
/Padome, C‑451/98 P,
EU:C:2001:622
, 52. punkts, un
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P,
EU:C:2013:852
, 47. punkts).
Ir jākonstatē, ka tā tas ir Īstenošanas regulas Nr. 393/2011 gadījumā, kuru
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
lūdz atcelt un kuru ņemot vērā ir jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību. Faktiski, tā kā šīs regulas 1. panta 1. punktā ir minēti “no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim iesniegtajos importa licenču pieteikumos norādīt[ie] daudzum[i]”, nevar uzskatīt, ka šī tiesību norma
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
būtu skārusi individuāli.
Faktiski Īstenošanas regulas Nr. 393/2011 1. panta 1. punkts attiecas uz visiem importa licenču pieteikumu iesniedzējiem, kuri savu pieteikumu Savienībā ir iesnieguši no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim. Kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 85. punktā, Regulas Nr. 1301/2006 7. panta 2. punktā ir paredzēts noteikt piešķīruma koeficientu, kas tiek aprēķināts atkarībā no pieejamā daudzuma un pieprasītā daudzuma, neņemot vērā individuālo pieteikumu saturu vai pieteikumu iesniedzēju konkrēto stāvokli. Līdz ar to Īstenošanas regula Nr. 393/2011 tika pieņemta, nevis ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju konkrētos daudzumus, bet gan ņemot vērā tikai to, ka daudzumi, kas norādīti importa licenču pieteikumos, kas kompetentajās iestādes tika iesniegti no 2011. gada 1. līdz 7. aprīlim, pārsniedza pieejamo daudzumu, kā tas arī izriet no šīs regulas preambulas 1. apsvēruma. Ne
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
licences pieteikums, ne arī, vispārīgi runājot, to individuālā situācija netika ņemta vērā, pieņemot minēto regulu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 94. punktā pamatoti nosprieda, ka Īstenošanas regula Nr. 393/2011
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
neskar individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka ir jānoraida arī otrais pamats.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas secinājumus, kas izdarīti pārsūdzētā sprieduma 97. punktā un saskaņā ar kuriem, “tā kā prasība atcelt tiesību aktu ir atzīta par nepieņemamu, attiecīgi ir jānoraida arī saistībā ar šo prasību izvirzītā iebilde par prettiesiskumu”.
Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju viedokli, ja Tiesa pieņemtu to argumentus, saskaņā ar kuriem strīdīgās regulas nav saistītas ar īstenošanas pasākumiem un apelācijas sūdzības iesniedzējas skar individuāli, iemesli, ko Vispārējā tiesa izvirzījusi, lai pamatotu iebildi par Regulas Nr. 1234/2007 186. panta a) punkta un 187. panta prettiesiskumu, zaudētu jebkādu pamatojumu.
Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, minēto iebildi par prettiesiskumu noraidot pirmajā un otrajā pamatā atspoguļoto kļūdu dēļ. Ņemot vērā apstākli, ka Vispārējā tiesa šajā jautājumā nav pieļāvusi nevienu kļūdu, trešais pamats esot jānoraida.
Francijas Republika un Padome atbalsta Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā uzskata, ka, tā kā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi to pirmajā un otrajā pamatā norādītās kļūdas tiesību piemērošanā, tā nevarēja noraidīt iebildi par nepieņemamību.
Ir jākonstatē, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 51. un 68. punkta, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka nebija izpildīti LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi, lai varētu celt prasību par strīdīgajām regulām, kas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem, un ka Īstenošanas regula Nr. 393/2011 apelācijas sūdzības iesniedzējas neskāra individuāli. Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesā celtā prasība atcelt tiesību aktu nav pieņemama, Vispārējā tiesa, arī nepieļaudama kļūdu tiesību piemērošanā, noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto iebildi par prettiesiskumu.
No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida.
Tā kā visi pamati, ko
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
izvirzījušas savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir noraidīti, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir pieprasījusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
un tā kā tām spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež
T & L Sugars
un
Sidul Açúcares
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
T & L Sugars Ltd
un
Sidul Açúcares Unipessoal Lda
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.