CELEX: 62009CJ0554
Silniční doprava
Povinnost užívání tachografu
Odchylka pro vozidla určená pro přepravu materiálu
Pojem ‚materiál‘
Přeprava prázdných lahví ve vozidle obchodníka s vínem a nápoji

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážky nařízení Evropského parlamentu
a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční
dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 (Úř. věst. L 102,
s. 1).
Projednávaná žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti A. M. Seegerovi za porušení ustanovení čl. 3 odst. 1
první věty a čl. 15 odst. 7 nařízení Rady (EHS) č. 3821/85 ze dne 20. prosince 1985 o záznamovém zařízení v silniční dopravě
(Úř. věst. L 370, s. 8), ve znění nařízení č. 561/2006 (dále jen „nařízení č. 3821/85“).

Právní rámec

Unijní Právo
Článek 3 nařízení č. 3821/85 stanoví:
„1.      Záznamové zařízení musí být zabudováno a užíváno ve vozidlech, která jsou registrována v členském státě a používána pro silniční
přepravu cestujících nebo zboží, s výjimkou vozidel uvedených v článku 3  nařízení (ES) č. 561/2006. […]
2.      Členské státy mohou z působnosti tohoto nařízení vyjmout vozidla uvedená v čl. 13 odst. 1 a 3  nařízení (ES) č. 561/2006.
[…]“
Článek 15 odst.7 nařízení č. 3821/85 zní takto:
„7. a) Řídí-li řidič vozidlo vybavené záznamovým zařízením v souladu s přílohou I, musí být schopen kdykoli na žádost kontrolora
předložit
i)      záznamové listy z běžného týdne a listy použité řidičem v předcházejících 15 dnech,
[…]
Po 1. lednu 2008 však zahrnují časové úseky uvedené v bodech i) a iii) běžný den a předchozích 28 dnů.
[…]“
Článek 1 nařízení č. 561/2006 stanoví:
„Toto nařízení stanoví pravidla pro doby řízení, přestávky v řízení a doby odpočinku řidičů zajišťujících silniční přepravu
zboží a cestujících za účelem harmonizace podmínek hospodářské soutěže mezi druhy pozemní dopravy, zejména v silniční dopravě,
a zlepšení pracovních podmínek a bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích. Účelem tohoto nařízení je rovněž lepší monitorování
a prosazování jednotlivými členskými státy a zlepšení pracovní praxe v silniční dopravě.“
Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení zní takto:
„1.      Toto nařízení se vztahuje na přepravu
a)      zboží vozidly, jejichž maximální přípustná hmotnost včetně návěsu nebo přívěsu překračuje 3,5 tuny, nebo
b)      cestujících […]“
Článek 3 téhož nařízení stanoví:
„Toto nařízení se nevztahuje na silniční dopravu
[…]
h)      vozidly nebo jejich kombinacemi, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřesahuje 7,5 tuny a která se používají k neobchodní
přepravě zboží;
[…]“
Článek 13 odst.1 nařízení č. 561/2006 stanoví:
„Jestliže nejsou dotčeny cíle stanovené v článku 1, může každý členský stát na svém území nebo po dohodě s jiným členským
státem na jeho území udělit výjimky z článků 5 až 9 a stanovit individuální podmínky vztahující se na tyto výjimky týkající
se přepravy:
[…]
d)      vozidly nebo kombinacemi vozidel, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřekračuje 7,5 tuny a která
[…]
–        pro přepravu materiálu, zařízení nebo strojů, které řidič při výkonu svého povolání potřebuje.
Tato vozidla se smějí používat pouze na tratích v okruhu do 50 km od místa obvyklého odstavení vozidla a za podmínky, že řízení
vozidla nepředstavuje řidičovu hlavní činnost;
[…]“

Vnitrostátní právo
Článek 8 zákona o mobilních pracovnících v dopravě (Fahrpersonalgesetz) ze dne 19. února 1987 (BGBl. 1987 I, s. 640) ve znění
zákona ze dne 6. července 2007 (BGBl. 2007 I, s. 1270, dále jen „FPG“) zní takto:
„(1)      Přestupku se dopustí ten, kdo úmyslně nebo z nedbalosti
1.      jako podnikatel […]
2.      jako řidič […]
a) poruší nařízení podle […]
b) poruší ustanovení nařízení (EHS) č. 3821/85 […]
[…]
3.      jako majitel vozidla […]
(2) Za přestupek lze v případech uvedených v odstavci 1 bodech 1 a 3 uložit pokutu do výše 15 000 eur, v ostatních případech
pokutu do výše 5000 eur.“
Článek 18 nařízení o mobilních pracovnících v dopravě (Fahrpersonalverordnung) ze dne 27. června 2005 (BGBl. 2005 I, s. 182)
ve znění nařízení ze dne 22. ledna 2008 (BGBl. 2008 I, s. 54, dále jen „FPV“) zní takto:
„(1) Podle čl. 13 odst. 1 nařízení (ES) č. 561/2006 a čl. 3 odst. 2 nařízení (EHS) č. 3821/85 jsou v rozsahu působnosti [FPG]
vyloučeny z použití článků 5 až 9 nařízení (ES) č. 561/2006 a použití nařízení (EHS) č. 3821/85 následující kategorie vozidel:
[…]
4.      Vozidla nebo kombinace vozidel, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřekračuje 7,5 tuny, a která jsou používána na tratích
v okruhu do 50 km od místa, v němž je podnik usazen
[…]
b)      pro přepravu materiálu, zařízení nebo strojů, které řidič při výkonu svého povolání potřebuje, například vozidla s určitým
zvláštním vybavením k takovému účelu, která slouží jako prodejní vozidla na veřejných trzích nebo k ambulantnímu prodeji,
za podmínky, že řízení vozidla nepředstavuje řidičovu hlavní činnost.
[…]“
Článek 23 FPV stanoví:
„(1)      Přestupku ve smyslu čl. 8 odst. 1 bodu 1 písm. b) [FPG] se dopustí ten, kdo jako podnikatel poruší […]
(2)      Přestupku ve smyslu čl. 8 odst. 1 bodu 2 písm. b) [FPG] se dopustí ten, kdo jako řidič poruší nařízení (EHS) č. 3821/85 tím,
že úmyslně nebo z nedbalosti
1.      v rozporu s čl. 3 odst. 1 první větou nepoužije záznamové zařízení,
[…]
11.      v rozporu s čl. 15 odst. 7 písm. a) a b) nepředloží nebo včas nepředloží záznamový list, kartu řidiče, výtisk nebo ručně provedený
záznam,
[…]“

Původní řízení a předběžná otázka
A. M. Seeger je majitelem obchodu s vínem a nápoji ve Stuttgartu (Německo), který svým zákazníkům nabízí dodávku zboží do
domu. V průměru jednou týdně zásobuje asi 30 až 40 zákazníků v okruhu maximálně 10 až 15 kilometrů. Jmenovaný za tímto účelem
zaměstnává jednoho pracovníka.
Dne 3. března 2008 na území obce Esslingen-am-Neckar (Německo) ve vzdálenosti přibližně 15 km od Stuttgartu A. M. Seeger řídil
svůj nákladní automobil, jehož celková přípustná hmotnost dosahovala 7,49 tun, aniž podle nařízení č. 3821/85 použil zabudované
záznamové zařízení. Dotčený nevložil žádný záznamový list a nemohl kontrolorovi, který jej zastavil, předložit záznamové listy
za předcházejících 28 dní.
Ve vozidle A. M. Seegera se nacházely prázdné obaly, a to prázdné lahve od nápojů, které chtěl vrátit dodavateli se sídlem
v Esslingen-am-Neckar. Samotné prázdné obaly nepocházely ze soukromé spotřeby dotčeného, ale z jeho obchodní činnosti.
Amtsgericht Stuttgart měl za to, že se jedná o dvě porušení ustanovení čl. 8 odst. 1 bodu 2 písm. b) FPG a čl. 23 odst. 2
bodu 11 FPV a rozsudkem ze dne 17. března 2009 A. M. Seegera odsoudil k pokutě 200 eur.
Uvedený soud konstatoval, že řízení vozidla nepředstavuje hlavní činnost A. M. Seegera, jíž je provozování jeho prodejny,
ve které převážně přijímá a obsluhuje své zákazníky. Dodávky zboží domů jsou přitom pouze doplňkovou službou, která je poskytována
jednou týdně. Podle téhož soudu nejsou jízdy za účelem nákupu nápojů a zpětná přeprava prázdných obalů prováděny denně a jsou
časově podstatně méně náročné než prodej v prodejně.
Amtsgericht Stuttgart odmítl použít ustanovení o výjimce stanovené v čl. 18 odst. 1 bodu 4 písm. b) FPV z důvodu, že přepravované
prázdné obaly nejsou „materiálem“ ve smyslu tohoto ustanovení, neboť nepodléhají procesu zpracování, ale je třeba je považovat
za zboží určené k prodeji.
A. M. Seeger se proti rozsudku ze dne 17. března 2009 odvolal k Oberlandesgericht Stuttgart a v rámci tohoto odvolání tvrdil,
že předmět nařízení č. 561/2006, a to bezpečnost provozu na pozemních komunikacích a právní úprava hospodářské soutěže, v daném
případě nebrání širokému výkladu pojmu „materiál“, který je použit v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce tohoto nařízení.
Státní zastupitelství ve Stuttgartu navrhlo přerušit řízení a podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru,
neboť otázku, zda uvedený pojem „materiál“ zahrnuje rovněž lahve od nápojů a prázdné obaly obchodníka s nápoji, je nutné rozhodnout
z hlediska unijního práva.
Oberlandesgericht Stuttgart v tomto ohledu zdůrazňuje, že Soudní dvůr se dosud zabýval otázkou výkladu pojmu „materiál“ ve
smyslu čl. 13 odst. 1 písm. g) nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 ze dne 20. prosince 1985 o harmonizaci určitých sociálních právních
předpisů v silniční dopravě (Úř. věst. L 370, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 319), které bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 561/2006
s účinností ode dne 11. dubna 2007, pouze ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 17. března 2005, Raemdonck a Raemdonck-Janssens
(C‑128/04, Sb. rozh. s. I‑2445). Oberlandesgericht Stuttgart má za to, že s ohledem na znění, kontext a předmět tohoto ustanovení,
které je převzato do čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006, nelze z tohoto rozsudku jasně odvodit, že
ve smyslu uvedeného ustanovení je pod pojmem „materiál“ nutné chápat prázdné obaly, tj. obalový materiál obchodníka s nápoji.
Podle předkládajícího soudu je uvedený široký výklad pojmu „materiál“ zastáván ve vnitrostátní judikatuře i v právní teorii.
Oberlandesgericht Stuttgart nicméně poukazuje na to, že obalový materiál není jádrem činnosti obchodníka s vínem a nápoji
v tom směru, že by k dané činnosti docházelo pomocí tohoto předmětu, jak tomu bylo ohledně stavebního materiálu a strojů ve
věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Raemdonck a Raemdonck-Janssens. Přepravní jízdy, které jsou předmětem věci v původním
řízení, zároveň nejsou v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 561/2006.
Oberlandesgericht Stuttgart se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba pojem ‚materiál‘ uvedený v čl. 13 [odst. 1] písm. d) druhé odrážce nařízení […] č. 561/2006 […] vykládat v tom smyslu,
že pokrývá i obalový materiál, jako jsou prázdné lahve od nápojů, který přepravuje obchodník s vínem a nápoji provozující
prodejnu, jenž jednou týdně zásobuje své zákazníky a provádí přitom sběr prázdných obalů, aby je odvezl ke svému velkoobchodníkovi?“

K předběžné otázce
Za účelem odpovědi na tuto předběžnou otázku je třeba úvodem konstatovat, že pojem „materiál“, jak jej uvádí čl. 13 odst. 1
písm. g) nařízení č. 3820/85, byl již předmětem výkladu Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku Raemdonck a Raemdonck-Janssens.
Vzhledem k tomu, že nařízení č. 561/2006 nepřineslo podstatné změny ohledně podmínek, kterým podléhala výjimka stanovená v
čl. 13 odst. 1 písm. g) nařízení č. 3820/85, kromě dodatečné podmínky, že maximální přípustná hmotnost vozidla nesmí překračovat
7,5 tuny, a upřesnění, že řidič může při výkonu svého povolání přepravovat také „stroje“, lze výklad pojmu „materiál“ uvedený
v tomto ustanovení, jenž byl poskytnut ve výše uvedeném rozsudku Raemdonck a Raemdonck-Janssens, vztáhnout i na pojem „materiál“
obsažený v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006.
Z uvedeného rozsudku vyplývá, že pojem „materiál“ je třeba chápat v širším smyslu než pojem „vybavení“, takže tento první
pojem se vztahuje na předměty, které jsou požadovány nebo používány pro výkon povolání řidiče dotyčného vozidla, a může tak
zahrnovat součástky konečného výrobku, jenž má být vyroben, nebo práce, které mají být pomocí tohoto výrobku vykonány. Z toho
vyplývá, že materiál je určen k použití nebo je potřebný k vytvoření, úpravě nebo přeměně jiné věci a není určen k tomu, aby
byl pouze přepraven za účelem dodání, prodeje nebo likvidace. Vzhledem k tomu, že daný materiál podléhá zpracování, nejedná
se tedy o zboží, které je určeno k tomu, aby jej jeho uživatel prodával.
V tomto ohledu je nutné konstatovat, že takový obchodník s vínem a nápoji, jako je A. M. Seeger, přepravuje pouze prázdné
lahve. Jak totiž správně uvádějí vláda Spojeného království a Komise ve svých vyjádřeních, tyto lahve nejsou pro výkon jeho
hlavní činnost nezbytným zbožím. Prázdné lahve, které A. M. Seeger přepravuje, se nezpracovávají ani nepřeměňují, ani se nepřidávají
do dalšího výrobku ani se nepoužívají při výkonu nějaké činnosti. Uvedené lahve nejsou nezbytné jako součástky, suroviny nebo
přísady pro žádný výrobek, jejž takový podnikatel vyrábí, ani pro činnost, kterou posledně uvedený vykonává. Konečně, dané
lahve nepředstavují přístroje nebo nástroje nezbytné k výrobě jakéhokoliv výrobku.
I když je dále pravda, že se prázdné lahve dotčené v původním řízení používají pro obchodní účel a že M. Seeger pravděpodobně
nemá z důvodů úspornosti, a tedy ze zcela subjektivních hledisek jinou možnost, než je sám u svých zákazníků sbírat, není
tato okolnost dostačující k tomu, aby znamenala, že spadají pod objektivní pojem „materiál“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. d)
druhé odrážky nařízení č. 561/2006.
Takový výklad pojmu „materiál“ je podporován systematickým výkladem všech výjimek uvedených v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 561/2006.
Dané ustanovení stanoví výjimky ke článkům 5 až 9 daného nařízení zejména pro vozidla používaná pro svoz mléka z hospodářství
nebo vrácení nádob na mléko na tato hospodářství nebo pro vozidla používaná při odvozu nebo likvidaci domovního odpadu.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že výklad pojmu materiál, který A. M. Seeger obhajuje, zahrnuje i obaly a prázdné kontejnery,
takže by pokrýval rovněž výše uvedené specifické výjimky a učinil je z větší části, nebo dokonce úplně bezpředmětnými. Pokud
měl unijní zákonodárce v úmyslu vytvořit obecnou výjimku pro všechna vozidla, která přepravují nespotřební zboží, pak by čl. 13
odst. 1 nařízení č. 561/2006 neomezoval výjimku, již stanoví, na speciální kategorie přepravovaného zboží, ale jednoduše by
odkázal na nespotřební předměty.
Výklad pojmu „materiál“, který A. M. Seeger zastává, by kromě toho měl za následek, že by bylo obtížnější, ne-li nemožné tento
pojem odlišit od pojmu „zboží“, který nařízení č. 561/2006 opakovaně používá zejména v jeho čl. 2 odst. 1 písm. a), čl. 4
písm. a) a čl. 10 odst. 1.
Použití výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006 totiž závisí zejména na druhu přepravovaného
zboží a netýká se všech druhů zboží, třebaže jsou ostatní podmínky zakotvené tímto ustanovením naplněny. Výrazy „materiál“,
„zařízení“ a „stroje“ tak nutně označují pouze část zboží, jehož přeprava spadá do rozsahu působnosti tohoto nařízení. Z toho
vyplývá, že tržní zboží ve vlastním slova smyslu je tímto vymezením vyloučeno, jak je tomu i v případě zboží, jež je pouze
přepravováno z místa na místo, aniž je obráběno, zpracováno či použito při výkonu podnikatelské činnosti. Pojem „materiál“
by jinak neumožňoval omezit použití výjimek stanovených v čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení v závislosti na přepravovaném
zboží, čímž by byl smazán veškerý rozdíl mezi pojmem „materiál“ a pojmem „zboží“.
Kromě toho je také třeba připomenout, že podmínky uplatnění čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážky nařízení č. 561/2006 je
třeba vykládat striktně, neboť toto ustanovení je výjimkou z článků 5 až 9 uvedeného nařízení.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že pokud by byl výklad pojmu „materiál“, který A. M. Seeger zastává, přijat, byla by výjimka
obsažená v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006 v zásadě rozšířena na veškeré nespotřební zboží, což
by ohrozilo cíle daného nařízení, kterými jsou zlepšení pracovních podmínek zaměstnanců v odvětví silniční dopravy a bezpečnosti
provozu na pozemních komunikacích.
Takový výklad by byl mimoto také v rozporu s požadavkem stanoveným v čl. 13 odst. 1 daného nařízení, jelikož by vedl k tomu,
že na velký počet řidičů by se již nevztahovala ochrana jejich pracovních podmínek, jakou stanoví nařízení č. 561/2006.
Dále by takové rozšíření výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006 mělo za následek,
že velký počet vozidel by mohli řídit tito řidiči, kterým by tak bylo umožněno legálně řídit po dlouhou dobu bez přestávky,
což by mohlo vážně ohrozit cíl spočívající ve zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích.
V tomto ohledu je rovněž třeba konstatovat, že cílem nařízení č. 561/2006 je podle jeho článku 1 druhé věty zejména zlepšit
prosazování pravidel v oblasti silniční dopravy jednotlivými členskými státy a podle jeho čtvrtého bodu odůvodnění stanovit
„souboru jasnějších a jednodušších pravidel, která budou pro odvětví silniční dopravy i pro orgány pověřené jejich uplatňováním
snadno srozumitelná a která jimi budou snáze vykládána a uplatňována“.
Rozšíření výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení č. 561/2006 by tedy mohlo vytvořit nejistotu
jak v odvětví silniční dopravy, tak v případě veřejných orgánů pověřených uplatňováním pravidel v tomto odvětví a mohlo by
vést k obtížím při výkladu, uplatňování, výkonu a kontrole daných pravidel. Taková situace by přitom byla nejen v rozporu
s cíli zmíněnými v předcházejícím bodě, ale mohla by rovněž ohrozit dosažení cíle účinného a jednotného uplatňování pravidel,
pokud jde o dobu řízení a dobu odpočinku, jak jsou zakotveny ve třináctém bodu odůvodnění daného nařízení.
Konečně nelze přijmout ani argument A. M. Seegera vycházející z povinnosti – která vyplývá z vnitrostátní právní úpravy týkající
se obalů, jejímž cílem je ochrana životního prostředí používáním lahví pro opakované použití a která za tímto účelem zavedla
v případě některých nápojů v lahvích zálohu – účastnit se na sběrném systému uvedených lahví, takže přeprava prázdných lahví
je pro výkon jeho obchodní činnosti nezbytná.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že daná povinnost vyplývající z vnitrostátní právní úpravy v oblasti ochrany životního
prostředí, přestože uvedená právní úprava provádí povinnost stanovenou směrnicí, není dostačující k tomu, aby znamenala, že
prázdné lahve přepravované obchodníkem s vínem a nápoji spadají pod pojem „materiál“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé
odrážky nařízení č. 561/2006. Tento argument by kromě toho bylo možné přijmout, pouze pokud by A. M. Seeger přepravoval výhradně
prázdné zálohované lahve, což ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá.
S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že pojem „materiál“ uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. d)
druhé odrážce nařízení č. 561/2006, musí být vykládán v tom smyslu, že nepokrývá takový obalový materiál, jako jsou prázdné
lahve, který přepravuje obchodník s vínem a nápoji provozující prodejnu, jenž jednou týdně zásobuje své zákazníky a provádí
přitom sběr prázdných obalů, aby je odvezl ke svému velkoobchodníkovi.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Pojem
„
materiál
“
uvedený v čl. 13 odst. 1 písm. d) druhé odrážce nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března
2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení Rady (EHS) č. 3821/85
a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 je třeba vykládat v tom smyslu, že nepokrývá takový obalový materiál,
jako jsou prázdné lahve, který přepravuje obchodník s vínem a nápoji provozující prodejnu, jenž jednou týdně zásobuje své
zákazníky a provádí přitom sběr prázdných obalů, aby je odvezl ke svému velkoobchodníkovi.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.