CELEX: 62008CJ0403
Satelliitlevi
Jalgpallimängude edastamine
Ringhäälingu vastuvõtmine satelliitdekodeerimiskaartide abil
Satelliitdekodeerimiskaardid, mis on õiguspäraselt liikmesriigi turule toodud ja mida kasutatakse teises liikmesriigis
Keeld turustada ja kasutada liikmesriigis
Saadete näitamine antud ainuõigusi rikkudes
Autoriõigus
Teleringhäälingu õigus
Ainulitsentsid ringhäälinguks üheainsa liikmesriigi territooriumil
Teenuste osutamise vabadus
ELTL artikkel 56
Konkurents
ELTL artikkel 101
Eesmärgil põhinev konkurentsipiirang
Tingimusjuurdepääsul põhinevate teenuste kaitse
Ebaseaduslik seade
Direktiiv 98/84/EÜ
Direktiiv 2001/29/EÜ
Teoste reprodutseerimine satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil
Erand reprodutseerimisõigusest
Teoste üldsusele edastamine pubides
Direktiiv 93/83/EMÜ

Eelotsusetaotlused käsitlevad järgmiste õigusnormide tõlgendamist:
–        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 1998. aasta direktiiv 98/84/EÜ tingimusjuurdepääsul põhinevate või seda sisaldavate
teenuste õiguskaitse kohta (EÜT L 320, lk 54; ELT eriväljaanne 06/03, lk 147; edaspidi „tingimusjuurdepääsu direktiiv”),
–        nõukogu 27. septembri 1993. aasta direktiiv 93/83/EMÜ teatavate satelliitlevile ja kaabli kaudu taasedastamisele kohaldatavaid
autoriõigusi ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate eeskirjade kooskõlastamise kohta (EÜT L 248, lk 15; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 134; edaspidi „satelliitlevi direktiiv”),
–        nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus-
ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224), muudetud Euroopa Parlamendi ja
nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiviga 97/36/EÜ (EÜT L 202, lk 60; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321) (edaspidi „„piirideta
televisiooni” direktiiv”),
–        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate
aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230; edaspidi „autoriõiguse direktiiv”),
–        ning ELTL artiklid 34, 36, 56 ja 101.
Taotlused esitati kohtumenetlustes, mis toimuvad ühelt poolt Football Association Premier League Ltd. (edaspidi „FAPL”), NetMed
Hellas SA (edaspidi „NetMed Hellas”) ja Multichoice Hellas SA (edaspidi „Multichoice Hellas”) (edaspidi koos „FAPL jt”) ning
teiselt poolt QC Leisure, D. Richardsoni, AV Station plc (edaspidi „AV Station”), M. Chamberlaini, M. Maddeni, SR Leisure
Ltd, P. G. C. Houghtoni ja D. Oweni (edaspidi koos „QC Leisure jt”) vahel (kohtuasjas C‑403/08) ning K. Murphy ja Media Protection
Services Ltd. (edaspidi „MPS”) vahel (kohtuasjas C‑429/08) seoses Ühendkuningriigis selliste dekodeerimisseadmete turustamise
ja kasutamisega, mis annavad juurdepääsu ringhäälinguorganisatsiooni satelliitlevi teenustele ning mida valmistatakse ja turustatakse
selle organisatsiooni loal, kuid kasutatakse tema tahte vastaselt väljaspool geograafilist ala, mille jaoks need on väljastatud
(edaspidi „välismaised dekodeerimisseadmed”).
I –
Õiguslik raamistik
A –
Rahvusvaheline õigus
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping, mis sisaldub 15. aprillil 1994 Marrakechis alla kirjutatud Maailma
Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1 C, kiideti heaks nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ,
mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati
mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (EÜT L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu artikli 9 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmed järgivad Berni konventsiooni (1971) artikleid 1–21 ja selle lisa. Liikmetel ei ole siiski käesoleva lepingu põhjal
õigusi ega kohustusi konventsiooni artikli 6
bis
alusel tagatavate või sellest tulenevate õiguste suhtes.”
Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni (Pariisi 24. juuli 1971. aasta redaktsioon) 28. septembril 1979 muudetud
redaktsiooni (edaspidi „Berni konventsioon”) artikli 11 lõikes 1 on ette nähtud:
„Draamateoste, muusikaliste draamateoste ja muusikateoste autoritele kuulub ainuõigus lubada:
i)      nende teoste avalikku esitamist, kaasa arvatud sellist avalikku esitamist igasuguste vahenditega või viisidel;
ii)      nende teoste esituse mis tahes avalikustamist.”
Berni konventsiooni artikli 11
bis
lõikes 1 on sätestatud:
„Kirjandus- ja kunstiteoste autoritele kuulub ainuõigus lubada:
i)      nende teoste ülekandmist raadio või televisiooni vahendusel või avalikustamist mis tahes vahendite abil, mis on mõeldud märkide,
helide või kujundite kaablita levitamiseks;
ii)      teose ülekande avalikustamist kaabli kaudu või kordusülekannet, kui avalikustamist teostab algsest organisatsioonist erinev
organisatsioon;
iii)      avalikustamist valjuhääldi või analoogsete vahenditega, mis edastavad märkide, helide või kujundite abil teose ülekannet.”
Ülemaailmse Intellektuaalse Omandi Organisatsioon (WIPO) võttis 20. detsembril 1996 Genfis vastu WIPO esituste ja fonogrammide
lepingu (edaspidi „esituste ja fonogrammide leping”) ning WIPO autoriõiguse lepingu (edaspidi „autoriõiguse leping”). Need
kaks lepingut kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsusega 2000/278/EÜ (EÜT L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33,
lk 208).
Esituste ja fonogrammide lepingu artikli 2 punktis g on sätestatud:
„Käesolevas lepingus kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
g)
esituse või fonogrammi „üldsusele edastamine”
– mis tahes muude vahendite kui ringhäälingus ülekandmise abil esituse helide või muude helide või fonogrammile salvestatud
helisid esindavate märkide edastamine üldsusele. Artikli 15 kohaldamisel hõlmab üldsusele edastamine fonogrammile salvestatud
helide või neid esindavate märkide üldsusele kuuldavaks tegemist.”
Selle lepingu artikli 15 lõikes 1 on sätestatud:
„Teose esitajatel ja fonogrammitootjatel on õigus saada ühekordset õiglast tasu kaubanduslikel eesmärkidel avaldatud fonogrammide
otsese või kaudse kasutamise eest ringhäälingus ülekandmiseks või mis tahes edastamiseks üldsusele.”
Autoriõiguse lepingu artikli 1 lõikes 4 on ette nähtud, et lepinguosalised juhinduvad Berni konventsiooni artiklitest 1–21
ja selle lisast.
B –
Liidu õigus
1.           Ringhäälingualased direktiivid
„Piirideta televisiooni” direktiivi põhjenduses 3 on ette nähtud:
„mitmesuguste tehnoloogiate abil üle piiride edastatavad ringhäälingusaated on üks ühenduse eesmärkide saavutamise viise;
tuleks võtta meetmeid, et võimaldada ja tagada üleminek siseriiklikelt turgudelt ühisele programmide tootmise ja levitamise
turule ning luua ausa konkurentsi tingimused, ilma et see piiraks teleringhäälingu teenuste rolli avalike huvide teenimisel.”
Direktiivi 97/36 põhjenduses 21 on ette nähtud:
„ühiskonnale väga tähtsad sündmused peaksid käesoleva direktiivi kohaldamisel vastama teatavatele tingimustele, s.o olema
ainulaadsed sündmused, mis huvitavad Euroopa Liidu või teatava liikmesriigi või teatava liikmesriigi tähtsa osa üldsust ja
mille on ette valmistanud ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi”.
Satelliitlevi direktiivi põhjendustes 3, 5, 7, 14, 15 ja 17 on ette nähtud:
„(3)      eelkõige satelliitide ja kaabli vahendusel ringhäälingusaadete edastamine üle ühenduse sisepiiride on üks olulisimaid mooduseid,
mille abil viia ellu need ühenduse eesmärgid, mis on nii poliitilised, majanduslikud, kultuurilised kui ka õiguslikud;
[…]
(5)      nimetatud eesmärkide saavutamist piiriülese satelliitlevi ja teistest liikmesriikidest pärit programmide kaabellevi kaudu
taasedastamise puhul takistavad siiski endiselt erinevused liikmesriikide autoriõiguste vahel ja teatav õiguskindlusetus;
[…] eelkõige õiguskindlusetus takistab otseselt programmide vaba liikumist ühenduses;
[…]
(7)      lisaks sellele takistab ringhäälingusaadete tasuta edastamist ka õiguskindlusetus selle üle, kas ringhäälingusaadete edastamine
sellise satelliidi kaudu, mille signaale võetakse vastu otse, mõjutab õigusi ainult riigis, kus toimub edastamine, või kõigis
vastuvõtvates riikides; […]
[…]
(14)      saamaks üle omandatavate õigustega seotud õiguskindlusetusest, mis takistab piiriülest satelliitlevi, tuleks määratleda ühenduse
tasandil üldsusele satelliidi kaudu edastamise mõiste; sellise määratlusega tuleks sätestada kas see, kus edastamine toimub;
selline määratlus on vajalik selleks, et vältida mitme siseriikliku õigusnormi kumuleeruvat kohaldamist ühe ja sama ringhäälingutoimingu
suhtes; […]
(15)      edastamise ainuõiguste omandamine lepingulistel alustel peaks olema vastavuses kõigi autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi
käsitlevate õigusnormidega liikmesriigis, kus satelliidi kaudu üldsusele edastamine toimub;
[…]
(17)      omandatud õiguste eest makstava summa kindlaksmääramisel peaksid osapooled võtma arvesse kõiki edastamise aspekte, näiteks
tegelikku vaatajaskonda, võimalikku vaatajaskonda ja keeleversiooni”.
Selle direktiivi artikli 1 lõike 2 punktides a–c on sätestatud:
„a)      Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „üldsusele satelliidi kaudu edastamine” akti, mille käigus üldsusele vastuvõtuks
ettenähtud programmi sisaldavad signaalid sisestatakse ringhäälinguorganisatsiooni kontrolli all ja vastutusel katkematusse
sideahelasse satelliidi ja satelliidi maajaama vahel.
b)      Satelliidi kaudu üldsusele edastamine toimub ainult liikmesriigis, kus ringhäälinguorganisatsiooni kontrolli all ja vastutusel
sisestatakse programmi sisaldavad signaalid katkematusse sideahelasse satelliidi ja maajaama vahel.
c)      Kui programmi sisaldavad signaalid on kodeeritud, toimub satelliidi kaudu üldsusele edastamine tingimusel, et lähetuse dekodeerimise
vahendid on antud üldsuse käsutusse kas ringhäälinguorganisatsiooni poolt või tema nõusolekul.”
Satelliitlevi direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid sätestavad autori ainuõiguse lubada autoriõigusega kaitstud tööde edastamist üldsusele satelliidi kaudu, võttes
arvesse käesoleva peatüki sätteid.”
Tingimusjuurdepääsu direktiivi põhjendustes 2, 3, 6 ja 13 on ette nähtud:
„(2)      ringhäälingu ja infoühiskonna teenuste piiriülene pakkumine võib üksikisiku vaatepunktist lähtudes kaasa aidata sõnavabaduse
kui põhiõiguse täielikule saavutamisele ja kollektiivsest vaatepunktist lähtudes asutamislepingus seatud eesmärkideni jõudmisele;
(3)      asutamisleping näeb ette kõigi tavaliselt tasu eest pakutavate teenuste vaba liikumise; ringhäälingu- ja infoühiskonna teenuste
suhtes kohaldatuna tähendab see õigus samuti ühenduse õiguse üldisema põhimõtte, nimelt sõnavabaduse erivormi, mis sisaldub
inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsiooni artiklis 10; see artikkel tunnustab sõnaselgelt kodanike õigust
saada ja edastada teavet hoolimata piiridest ja kõik selle õiguse piirangud peavad põhinema muude õiguskaitset väärivate seaduslike
huvide vajalikul arvessevõtmisel;
[…]
(6)      digitaaltehnoloogiate pakutavad võimalused laiendavad tarbija valikupotentsiaali ja edendavad kultuurilist pluralismi, arendades
välja järjest laiema valiku teenuseid [ELTL] artiklite [56 ja 57] tähenduses; nende teenuste võimalikkus sõltub sageli tingimusjuurdepääsu
kasutamisest, et teenuseosutaja saaks tasu; seetõttu tundub nende teenuste majandusliku elujõu huvides vajalik teenuseosutajate
õiguskaitse ebaseaduslike seadmete vastu, mis võimaldavad tasuta ligipääsu neile teenustele;
[…]
(13)      oluline oleks tagada, et liikmesriigid annavad nõuetekohase õiguskaitse selle vastu, et otsese või kaudse rahalise kasu nimel
viiakse turule ebaseaduslik seade, mis võimaldab või hõlbustab loata kõrvalehoidmist tehnoloogilistest meetmetest, mis on
kavandatud selleks, et kaitsta seaduslikult pakutud teenuse tasu”.
Selle direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
kaitstud teenus
– järgmised tasu eest ja tingimusjuurdepääsu alusel osutatavad teenused:
–        [„piirideta televisiooni” direktiivi] artikli 1 punktis a määratletud teleringhääling,
[…]
b)
tingimusjuurdepääs
– iga tehniline vahend ja/või kord, millega kaitstud teenusele arusaadaval kujul juurdepääs tehakse sõltuvaks eelnevast isiklikust
loast;
c)
tingimusjuurdepääsuseade
– kõik seadmed või igasugune tarkvara, mis on kavandatud või kohandatud kaitstud teenusele arusaadaval kujul juurdepääsu
võimaldamiseks;
[…]
e)
ebaseaduslik seade
– kõik seadmed või igasugune tarkvara, mis on kavandatud või kohandatud, et võimaldada kaitstud teenusele arusaadaval kujul
juurdepääsu ilma teenuse osutaja loata;
f)
käesoleva direktiiviga kooskõlastatud valdkond
– kõik artiklis 4 täpsustatud rikkumisi käsitlevad sätted.”
Sama direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„1.      Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed, et keelustada oma territooriumil artiklis 4 loetletud tegevused ning sätestada artiklis 5
ettenähtud sanktsioonid ja õiguskaitsevahendid.
2.      Piiramata lõiget 1 ei tohi liikmesriigid käesoleva direktiiviga kooskõlastatud valdkonda kuulumise tõttu:
a)      piirata teisest liikmeriigist pärinevate kaitstud teenuste või nendega seotud teenuste osutamist; või
b)      piirata tingimusjuurdepääsuseadmete vaba liikumist.”
Kõnealuse direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„Liikmesriigid keelustavad oma territooriumil kõik järgmised tegevused:
a)      ebaseaduslike seadmete valmistamine, import, levitamine, müük, rentimine või omamine ärilistel eesmärkidel;
b)      ebaseadusliku seadme paigaldus, hooldus või vahetus ärilistel eesmärkidel;
c)      ebaseaduslike seadmete kasutamist edendav kaubanduslik teave.”
2.           Intellektuaalomandi valdkonna direktiivid
Autoriõiguse direktiivi põhjendustes 9, 10, 15, 20, 23, 31 ja 33 on ette nähtud:
„(9)      Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste ühtlustamise aluseks peab olema kõrgetasemeline kaitse, sest nimetatud õigused
on olulised intellektuaalse loomingu seisukohalt. […]
(10)      Jätkamaks oma loome- ja kunstilist tegevust, peavad autorid ja esitajad saama oma töö kasutamise eest nõuetekohast tasu […]
[…]
(15)      […] [K]äesoleva direktiivi eesmärk on täita mitmeid uusi rahvusvahelisi kohustusi[, mis tulenevad autoriõiguse lepingust ning
esituste ja fonogrammide lepingust].
[…]
(20)      Käesoleva direktiivi aluseks on [intellektuaalomandi] valdkonnas juba kehtivate direktiivide, eelkõige [nõukogu 19. novembri
1992. aasta direktiiviga 92/100/EMÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi
vallas (EÜT L 346, lk 61; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120)] ettenähtud põhimõtted ja eeskirjad ning see arendab neid põhimõtteid
ja eeskirju edasi, seostades need infoühiskonnaga. Käesoleva direktiivi sätete kohaldamine ei mõjuta eespool loetletud direktiivide
kohaldamist, kui käesolevas direktiivis ei ole ette nähtud teisiti.
[…]
(23)      Käesolev direktiiv peaks täiendavalt ühtlustama autoriõigusi teoste üldsusele edastamiseks. Seda õigust tuleb käsitada laiemas
mõttes, et hõlmata edastamist ka üldsusele, kes ei viibi paigas, kus teost esitatakse. Nimetatud õigus peaks hõlmama teose
igasugust edastamist või vahendamist üldsusele kaabli või kaablita vahendite, kaasa arvatud ringhäälingu kaudu. See õigus
ei peaks hõlmama muid tegevusi.
[…]
(31)      Tuleb tagada õiguste ja huvide tasakaal eri liiki õiguste valdajate huvide vahel, samuti eri liiki õiguste valdajate ning
kaitstud objekti kasutajate vahel. […]
[…]
(33)      Reprodutseerimise ainuõiguse osas tuleks teha erand teatavate ajutise reprodutseerimise toimingute suhtes, mille puhul on
tegemist tehnilise protsessi lahutamatuks ning oluliseks osaks oleva siirdamiseks vajaliku või juhusliku reproduktsiooniga
ning mida tehakse üksnes selleks, et võimaldada kas tõhus vahendajapoolne edastamine kolmandate isikute vahelises võrgus või
selleks, et valmistatavat teost või muud objekti õiguspäraselt kasutada. Kõnealustel reprodutseerimistoimingutel ei tohiks
olla eraldi majanduslikku väärtust. Kui need tingimused on täidetud, peaks erand hõlmama toiminguid, mis võimaldavad sirvida
või vahemällu salvestada, kaasa arvatud toimingud, mis võimaldavad edastussüsteemidel tõhusalt toimida, tingimusel, et vahendaja
ei muuda infot ega takista tööstuses laialdaselt tunnustatud ja kasutatava tehnoloogia õiguspärast kasutamist andmete saamiseks
info kasutamise kohta. Kasutust tuleb käsitada õiguspärasena, kui selleks on loa andnud õiguste valdaja või kui seadused seda
ei piira.”
Autoriõiguse direktiivi artikli 2 punktides a ja e on sätestatud:
„Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes
viisil või vormis, osaliselt või täielikult, on:
a)      autoritel nende teoste osas;
[…]
e)      ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete
salvestuste osas.”
Selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid näevad ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita
sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas
ja enda valitud ajal.”
Sama direktiivi artiklis 5 on sätestatud:
„1.      Artiklis 2 osutatud ajutine reprodutseerimine, mis on vajalik siirdamiseks või toimub juhuslikult, mis on tehnilise protsessi
lahutamatu ja oluline osa ning mille eesmärk on teha võimalikuks teose või muu objekti:
a)      edastamine vahendaja võrgu kaudu kolmandatele isikutele või
b)      seaduspärane kasutamine
ning millel puudub iseseisev majanduslik tähtsus, ei kuulu artiklis 2 sätestatud reprodutseerimisõiguse alla.
[…]
3.      Liikmesriigid võivad artiklites 2 ja 3 sätestatud õiguste puhul näha ette erandeid või piiranguid järgmistel juhtudel:
[…]
i)      teose või muu objekti juhuslik sisaldumine muus materjalis;
[…]
5.      Lõigete 1, 2, 3 ja 4 kohaseid erandeid ja piiranguid kohaldatakse üksnes teatavatel erijuhtudel, mis ei ole vastuolus teose
või muu objekti tavapärase kasutusega ning ei mõjuta põhjendamatult õiguste valdaja õiguspäraseid huve.”
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate
autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (kodifitseeritud versioon) (ELT L 376, lk 28; edaspidi
„naaberõiguste direktiiv”) põhjenduses 5 on ette nähtud:
„Autorite ja esitajate järjepidev loometegevus ja kunstiline tegevus eeldab piisavat sissetulekut ning eelkõige fonogrammide
ja filmide tootmiseks vajalikud investeeringud on eriti suured ja riskantsed. […]”
Selle direktiivi artikli 7 lõikes 2 on sätestatud, et liikmesriigid näevad ringhäälinguorganisatsioonidele ette ainuõiguse
lubada või keelata nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sealhulgas kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestamist.
Kõnealuse direktiivi artikli 8 lõikes 3 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad ringhäälinguorganisatsioonide ainuõiguse lubada või keelata oma ringhäälingusaadete taas ülekandmine
kaablita vahendite abil ja nende ringhäälingusaadete edastamine üldsusele, kui selline edastamine toimub kohas, kuhu pääsuks
nõutakse üldsuselt sisenemistasu.”
Naaberõiguste direktiivi põhjendus 5 ning artikli 7 lõikega 2 ja artikli 8 lõikega 3 võeti sisuliselt üle direktiivi 92/100
põhjendus 7 ning artikli 6 lõige 2 ja artikli 8 lõige 3.
C –
Siseriiklikud õigusnormid
1988. aasta autoriõiguse, tööstusdisaini ja patendiseaduse (Copyright, Designs and Patents Act 1988, edaspidi „autoriõiguse,
tööstusdisaini ja patendiseadus”) § 297 lõikes 1 on sätestatud:
„Isik, kes pettuse teel võtab vastu Ühendkuningriigis asuvast kohast osutatud ringhäälinguteenuse hulka kuuluva programmi
kavatsusega vältida programmi vastuvõtmisele kohaldatava mis tahes hinna maksmist, paneb toime süüteo ning talle võidakse
süüdimõistmise korral määrata rahaline karistus, mis ei ületa karistuste astmiku 5. astet.”
Sama seaduse §‑s 298 on sätestatud:
„1.      Isikul, kes
a)      nõuab tasu Ühendkuningriigis või mis tahes teises liikmesriigis asuvast kohast osutatud ringhäälinguteenuse hulka kuuluvate
programmide vastuvõtmise eest või
b)      edastab mis tahes muud liiki kodeeritud ülekandeid Ühendkuningriigis või mis tahes teises liikmesriigis asuvast kohast,
[…]
on järgmised õigused ja ta võib kasutada järgmisi õiguskaitsevahendeid.
2.      Tal on samad õigused ja ta võib kasutada samu õiguskaitsevahendeid isiku suhtes,
a)      kes
i)      valmistab, impordib, turustab, müüb või rendib, pakub müügiks või rentimiseks või paneb müüki või annab rendile või reklaamib
müügi või rentimise eesmärgil,
ii)      omab ärilisel eesmärgil või
iii)      paigaldab, hooldab või asendab kaubanduslikul eesmärgil
mis tahes aparaati, mis on loodud või kohandatud selleks, et võimaldada isikutele juurdepääsu programmidele või muudele ülekannetele
või neid sel eesmärgil aidata või mööda hiilida tingimusjuurdepääsu tehnoloogiast, mis on seotud programmide või muude ülekannetega,
kui neil isikutel ei ole selleks luba, […]
[…]
nagu on autoriõiguse omanikul autoriõiguse rikkumise korral.
[…]”.
II –
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
FAPL korraldab „Premier League’i”, mis on põhilised professionaalse jalgpalli meistrivõistlused Inglismaal asuvatele jalgpalliklubidele.
FAPL‑i tegevuse hulka kuulub „Premier League’i” mängude filmimise korraldamine ja seoses nende mängudega telelevi õiguste
ehk õiguste teha spordiüritusi puudutav audiovisuaalmaterjal üldsusele telelevi kaudu kättesaadavaks (edaspidi „edastamise
õigused”) teostamine.
A –
„Premier League’i” mängude edastamise õiguste litsentside väljastamine
FAPL väljastab otseülekannete edastamise õiguste litsentse territoriaalsetel alustel ning kolmeaastasteks perioodideks. Selles
suhtes seisneb FAPL‑i strateegia meistrivõistluse näitamises televaatajatele üle kogu maailma, maksimeerides samal ajal nende
õiguste väärtuse oma liikmesklubide kasuks.
Need õigused antakse seega teleringhäälinguorganisatsioonidele avatud pakkumismenetluse teel, mis algab pakkujatele suunatud
kutsega esitada pakkumused ülemaailmsel või piirkondlikul tasandil või konkreetsete territooriumide kaupa. Nõudlus määrab
seejärel kindlaks territoriaalse aluse, millel FAPL oma rahvusvahelisi õigusi müüb. Üldjuhul on see alus siiski riiki hõlmav,
kuna ülemaailmsete või üle-euroopaliste õiguste järele on pakkujate nõudlus üksnes vähene, arvestades, et ringhäälinguorganisatsioonid
tegutsevad tavaliselt territooriumipõhiselt ning et nad teenindavad siseturgu kas nende enda riigis või väikeses rühmas ühise
keelega naaberriikides.
Kui pakkuja saab teatud piirkonna jaoks „Premier League’i” mängude otseülekannete edastamise õiguste paketi, antakse talle
ainuõigus neid selles piirkonnas edastada. See on FAPL‑i sõnul vajalik selleks, et saavutada kõigi nende õiguste optimaalne
kaubanduslik väärtus, kuivõrd ringhäälinguorganisatsioonid on valmis maksma sellise ainuõiguse eest lisatasu, kuna see võimaldab
neil oma teenuseid konkurentide osutatavatest eristada ning suurendada seega oma tulu saamise võimalust.
Kõikide ringhäälinguorganisatsioonide territoriaalse ainuõiguse kaitsmiseks kohustub igaüks neist FAPL‑iga sõlmitud litsentsilepingus
takistama üldsust tema saateid vastu võtmast väljaspool ala, mille jaoks tal on litsents. See eeldab esiteks, et iga organisatsioon
tagaks, et kõik tema saated, mida võidakse vastu võtta väljaspool kõnealust territooriumi – eelkõige need, mida edastatakse
satelliidi teel – oleksid turvaliselt kodeeritud ning neid ei oleks võimalik kodeerimata kujul vastu võtta. Teiseks peavad
ringhäälinguorganisatsioonid tagama, et teadlikult ei oleks lubatud ükski seade, mis võimaldab kellel tahes nende ülekandeid
näha väljaspool asjaomast territooriumi. Sellest tulenevalt on kõnealustel organisatsioonidel keelatud väljastada nende saadete
dekodeerimist võimaldavaid dekodeerimisseadmeid nende kasutamiseks väljaspool territooriumi, mille jaoks neil on litsents.
B –
„Premier League’i” mängude edastamine
Oma tegevuse hulgas on FAPL‑i ülesanne ka „Premier League’i” mängude filmimise korraldamine ja nendele organisatsioonidele
signaali edastamise korraldamine, kellel on õigus ülekandeid edastada.
Selleks edastatakse mängu ajal filmitud pilt ja taustaheli tootmisüksusele, kes lisab logod, videokaadrid, ekraanigraafika,
muusika ja ingliskeelsed kommentaarid.
Signaal saadetakse satelliidi kaudu teleringhäälinguorganisatsioonile, kes lisab oma logo ning soovi korral kommentaarid.
Signaal pakitakse seejärel kokku ja kodeeritakse ning siis edastatakse satelliidi kaudu abonentidele, kes võtavad signaali
vastu satelliitantenni abil. Lõpuks dekodeeritakse ja pakitakse signaal lahti satelliitdekoodriga, mille toimimiseks on vaja
sellist dekodeerimisseadet nagu dekodeerimiskaart.
Kreekas on „Premier League’i” mängude edastamise all-litsentsi saaja NetMed Hellas. Mängud edastatakse satelliidi kaudu kanalitel
„SuperSport”, mis kuuluvad platvormi „NOVA”, mille omanik ja käitaja on Multichoice Hellas.
NOVA satelliitpaketi abonentidest televaatajatel on juurdepääs nendele kanalitele. Iga abonent on pidanud esitama nime ja
aadressi ning telefoninumbri Kreekas. Abonemendiga võib liituda isiklikel või ärilistel eesmärkidel.
Ühendkuningriigis oli „Premier League’i” otseülekannete edastamise litsentsi omanik põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal
BSkyB Ltd. Kui füüsiline või juriidiline isik soovib Ühendkuningriigis edastada „Premier League’i” mänge, võib ta selle äriühingu
juures liituda ärikliendi abonemendiga.
Teatud toitlustusasutused hakkasid siiski Ühendkuningriigis kasutama välismaiseid dekodeerimisseadmeid, selleks et saada juurdepääs
„Premier League’i” ülekannetele. Nad ostavad turustajalt kaardi ja dekoodri, mis võimaldavad vastu võtta teises liikmesriigis
edastatavat satelliitkanalit, nagu NOVA kanalid, mille abonement on soodsam kui BSkyB Ltd oma. Need dekodeerimiskaardid on
toodetud ja turustatud teenuseosutaja loal, kuid neid on seejärel kasutatud viisil, milleks ei ole luba antud, kuna ringhäälinguorganisatsioonid
on vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 35 kirjeldatud kohustustele seadnud nende väljastamise tingimuseks selle, et kliendid
ei kasuta selliseid kaarte väljaspool asjaomase riigi territooriumi.
FAPL leidis, et selline tegevus kahjustab tema huve, kuna see riivab konkreetsel territooriumil litsentsiga antud õiguste
eksklusiivsust ning järelikult nende õiguste väärtust. Teleringhäälinguorganisatsioonil, kes müüb kõige odavamaid dekodeerimiskaarte,
on praktikas võimalus saada Euroopa tasemel teleringhäälinguorganisatsiooniks, mille tagajärjel Euroopa Liidus ülekandmise
õigused tuleks anda Euroopa tasemel. See tooks kaasa nii FAPL‑i kui ka teleringhäälinguorganisatsioonide tulu olulise vähenemise
ning õõnestaks seega nende osutatavate teenuste jätkusuutlikkuse alustalasid.
Seetõttu esitasid FAPL jt kohtuasjas C‑403/08 kolm hagi, mida nad peavad kolmeks peamiseks kohtuasjaks High Court of Justice
(England & Wales), Chancery Division’is. Nendest hagidest kaks on suunatud QC Leisure’i, D. Richardsoni, AV Stationi ja M. Chamberlaini
vastu, kes tarnivad pubidele seadmeid ja satelliitdekodeerimiskaarte, mis võimaldavad vastu võtta selliste välismaiste ringhäälinguorganisatsioonide,
sealhulgas NOVA saateid, kes edastavad „Premier League’i” mängude otseülekandeid.
Kolmas hagi on esitatud M. Maddeni, SR Leisure Ltd, P. G. C. Houghtoni ja D. Oweni vastu, kes peavad nelja pubi, kus on näidatud
„Premier League’i” mängude otseülekandeid, kasutades selleks välismaist dekodeerimisseadet.
FAPL jt väidavad, et kõnealused isikud rikuvad nende õigusi, mis on kaitstud autoriõiguse, tööstusdisaini ja patendiseaduse
§‑ga 298, kui nad teevad kaubandustehinguid või kolmanda hagimenetluse kostjate juhtumil omavad ärilisel eesmärgil välismaiseid
dekodeerimisseadmeid, mis on kavandatud või kohandatud selleks, et võimaldada juurdepääsu FAPL jt teenustele ilma loata.
Lisaks rikuvad kolmanda hagimenetluse kostjad nende autoriõigusi, kui nad teevad teostest koopiaid satelliitdekoodri sisemise
toimimise raames ja kui nad näitavad teoseid ekraanil ning kui nad avalikult esitavad, levitavad või näitavad teoseid ja edastavad
neid üldsusele.
Peale selle rikuvad QC Leisure ja AV Station autoriõigusi, kui nad lubavad tegusid, mida panevad toime kolmanda hagimenetluse
kostjad ning muud isikud, kellele nad on dekodeerimiskaarte tarninud.
QC Leisure jt hinnangul ei ole hagid põhjendatud, kuna nad ei kasuta piraatdekodeerimiskaarte, kuivõrd kõik asjaomased kaardid
on ühes teises liikmesriigis väljastanud ja turule viinud satelliittelevisiooni edastav ringhäälinguorganisatsioon.
Kohtuasjas C‑429/08 soetas pubi juhataja K. Murphy NOVA dekodeerimiskaardi, selleks et näidata „Premier League’i” mänge.
MPS‑i – kes on organisatsioon, keda FAPL volitas kriminaalmenetluste algatamiseks välismaiseid dekodeerimisseadmeid kasutavate
pubide juhtide vastu – töötajad tuvastasid, et K. Murphy võttis oma pubis vastu NOVA edastatud „Premier League’i” mängude
ülekandeid.
Seetõttu kaebas MPS K. Murphy peale Portsmouth Magistrates’ Courtile, kes mõistis viimase süüdi autoriõiguse, tööstusdisaini
ja patendiseaduse § 297 lõikes 1 sätestatud kahes süüteos, põhjusel et ta oli pettuse teel vastu võtnud Ühendkuningriigis
asuvast kohast osutatud ringhäälinguteenuse hulka kuuluva programmi kavatsusega vältida edastatud saadete vastuvõtmisele kohaldatava
mis tahes hinna maksmist.
Pärast seda kui Portsmouth Crown Court jättis K. Murphy süüdi mõistva otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse sisuliselt
rahuldamata, esitas K. Murphy High Court of Justice’ile kassatsioonkaebuse, milles ta kaitses samalaadset seisukohta nagu
QC Leisure jt.
Neil asjaoludel otsustas High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division, kohtuasjas C‑403/08 menetluse peatada
ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      a)      Kas juhul, kui tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning
seda müüakse piiratud loa alusel, mis võimaldab kasutada seadet üksnes juurdepääsu omandamiseks kaitstud teenusele teatud
asjaoludel, muutub seade „ebaseaduslikuks seadmeks” [tingimusjuurdepääsu direktiivi] artikli 2 punkti e tähenduses, kui seda
kasutatakse juurdepääsu andmiseks sellele kaitstud teenusele teenuseosutaja loaga hõlmamata kohas või viisil või isiku poolt?
b)      Mida tähendab „kavandatud või kohandatud” selle direktiivi artikli 2 punktis e?
2.      Kui esimene teenuseosutaja edastab programmi sisu kodeeritult teisele teenuseosutajale, kes edastab seda programmi tingimusjuurdepääsu
alusel, siis milliseid tegureid tuleb arvesse võtta kindlakstegemisel, kas see riivab esimese kaitstud teenuse osutaja huve
[tingimusjuurdepääsu direktiivi] artikli 5 tähenduses?
Täpsemalt:
Kas juhul, kui esimene ettevõtja edastab programmi sisu (mis sisaldab videokaadreid, taustaheli ja ingliskeelseid kommentaare)
kodeeritult teisele ettevõtjale, kes omakorda edastab programmi sisu (millele ta on lisanud oma logo ja mõnikord täiendavad
audiokommentaarid) üldsusele:
a)      kujutab edastamine esimese ettevõtja poolt endast „teleringhäälingut” kui kaitstud teenust [tingimusjuurdepääsu direktiivi]
artikli 2 punkti a ja [„piirideta televisiooni” direktiivi] artikli 1 punkti a tähenduses;
b)      peab esimene ettevõtja olema ringhäälinguorganisatsioon [„piirideta televisiooni” direktiivi] artikli 1 punkti b tähenduses,
et teda võiks pidada [tingimusjuurdepääsu direktiivi] artikli 2 punkti a tähenduses „teleringhäälingu” kui kaitstud teenuse
osutajaks;
c)      tuleb [tingimusjuurdepääsu direktiivi] artiklit 5 tõlgendada nii, et see annab esimesele ettevõtjale õiguse esitada tsiviilhagi
seoses ebaseaduslike seadmetega, mis võimaldavad juurdepääsu programmile kujul, milles seda edastab teine ettevõtja, kas:
i)      sellepärast, et niisuguseid seadmeid tuleb pidada seadmeteks, mis annavad edastatud signaali kaudu juurdepääsu esimese ettevõtja
oma teenusele, või
ii)      sellepärast, et esimene ettevõtja on kaitstud teenuse osutaja, kelle huve ebaseaduslik tegevus riivab (sest need seadmed võimaldavad
loata juurdepääsu kaitstud teenusele, mida osutab teine ettevõtja)?
d)      Kas vastust teise küsimuse punktile c muudab see, kas esimene ja teine teenuseosutaja kasutavad erinevaid dekodeerimissüsteeme
ja tingimusjuurdepääsuseadmeid?
3.      Kas „omamine ärilistel eesmärkidel” [tingimusjuurdepääsu] direktiivi artikli 4 punkti a tähenduses puudutab ainult omamist
ebaseaduslike seadmetega äritehingute tegemise (näiteks nende müümise) eesmärgil või laieneb see mõiste ka seadme lõpptarbija
poolsele omamisele ükskõik millist liiki tegevuse raames?
4.      Kas juhul, kui filmi, muusikateose või helisalvestise järjestikuseid osi (käesoleval juhul digitaalvideo kaadrid ja audiokaadrid)
luuakse i) dekoodri mälus või ii) kui tegemist on filmiga teleekraanil ning kogu teos reprodutseeritakse, kui käsitleda järjestikuseid
osi koos, kuid kui igal hetkel eksisteerib ainult piiratud arv osi:
a)      tuleb küsimust, kas need teosed reprodutseeriti tervikuna või osaliselt, hinnata siseriiklike autoriõiguse normide alusel,
mis puudutavad autoriõigusega kaitstud teose ebaseadusliku reprodutseerimise mõistet, või on tegemist [autoriõiguse direktiivi]
artikli 2 tõlgendamise küsimusega?
b)      Kui tegemist on [autoriõiguse direktiivi] artikli 2 tõlgendamise küsimusega, siis kas siseriiklik kohus peaks lähtuma iga
teose kõikidest osadest kui tervikust või ainult piiratud arvust osadest, mis eksisteerivad igal hetkel? Juhul kui õige on
viimane lahendus, siis millist kriteeriumi peaks siseriiklik kohus kohaldama, kui ta otsustab, kas teosed reprodutseeriti
osaliselt selle artikli tähenduses?
c)      Kas artiklis 2 nimetatud reprodutseerimisõigus laieneb siirdamiseks vajalike kaadrite loomisele teleekraanil?
5.      a)      Kas siirdamiseks vajalikke teose koopiaid, mis luuakse satelliittelevisiooni dekoodris või dekoodriga ühendatud teleekraanil
ning mille ainus eesmärk on võimaldada teost kasutada viisil, mida muidu ei ole seadusega piiratud, tuleb käsitada nii, et
neil on „iseseisev majanduslik tähtsus” [autoriõiguse direktiivi] artikli 5 lõike 1 tähenduses, sest niisugused koopiad on
ainus alus sellele, et õiguste omanik võib saada tasu oma õiguste kasutamise eest?
b)      Kas vastust viienda küsimuse punktile a muudab i) see, kas siirdamiseks vajalikel koopiatel on mingi neile omane väärtus,
või ii) see, kas siirdamiseks vajalikud koopiad sisaldavad väikest osa teoste kogumist ja/või muid objekte, mida muidu saaks
kasutada ilma autoriõigust rikkumata, või iii) see, kas õiguste omanikult teises liikmesriigis ainulitsentsi saanud isik on
juba saanud tasu teose kasutamise eest selles liikmesriigis?
6.      a)      Kas autoriõigusega kaitstud teos edastatakse üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu [autoriõiguse direktiivi]
artikli 3 tähenduses, kui satelliitsaateid võetakse vastu äriruumides (näiteks baaris) ning edastatakse või näidatakse nendes
ruumides ühe teleekraani ja kõlarite abil üldsuse hulka kuuluvatele isikutele, kes nendes ruumides viibivad?
b)      Kas vastust kuuenda küsimuse punktile a muudab see, kui:
i)      kohalviibivad üldsuse hulka kuuluvad isikud kujutavad endast uusi vaatajaid, keda ringhäälinguorganisatsioon ei ole arvesse
võtnud (käesoleval juhul seetõttu, et ühes liikmesriigis kodus kasutamiseks mõeldud dekodeerimiskaarti kasutatakse teises
liikmesriigis klientidest vaatajaskonna jaoks);
ii)      üldsuse hulka kuuluvad isikud ei ole siseriikliku õiguse kohaselt tasu maksev vaatajaskond ning
iii)      teleringhäälingusignaali võetakse vastu antenni või satelliitantenniga, mis asetseb nende ruumide katusel või kõrval, kus
paikneb televiisor?
c)      Kui vastus punkti b ükskõik millisele osale on jaatav, siis milliseid tegureid tuleb arvesse võtta, et teha kindlaks, kas
tegemist on teose edastamisega kohast, kus üldsuse hulka kuuluvad isikud ei viibi?
7.      Kas see, kui siseriiklikes autoriõiguse normides on ette nähtud, et juhul kui satelliitlevisse kaasatud teoste siirdamiseks
vajalikke koopiaid luuakse satelliitdekoodris või teleekraanil, rikutakse saate vastuvõturiigi õiguse kohaselt autoriõigust,
on [satelliitlevi direktiiviga] ning EÜ artiklitega 28, 30 ja 49 kooskõlas? Kas olukorda muudab see, kui saade dekodeeritakse
satelliitdekodeerimiskaardi abil, mille on väljastanud teises liikmesriigis asuv satelliitleviteenuse osutaja tingimusel,
et satelliitdekodeerimiskaarti on lubatud kasutada ainult selles teises liikmesriigis?
8.      a)      Kui vastus esimesele küsimusele on, et tingimusjuurdepääsuseadmest, mille on valmistanud teenuseosutaja või mis on valmistatud
teenuseosutaja nõusolekul, saab „ebaseaduslik seade” [tingimusjuurdepääsu direktiivi] artikli 2 punkti e tähenduses, kui seda
kasutatakse väljaspool teenuseosutaja antud loa kohaldamisala, et võimaldada juurdepääsu kaitstud teenusele, siis mis on õiguse
konkreetne ese, kui võtta arvesse põhifunktsiooni, mis on sellele antud tingimusjuurdepääsu direktiivis?
b)      Kas EÜ artiklitega 28 ja 49 on vastuolus esimeses liikmesriigis niisuguse siseriikliku õigusnormi rakendamine, mille kohaselt
on õigusvastane importida või müüa satelliitdekodeerimiskaarti, mille on väljastanud teises liikmesriigis asuv satelliitleviteenuse
osutaja tingimusel, et satelliitdekodeerimiskaarti on lubatud kasutada ainult selles teises liikmesriigis?
c)      Kas vastust muudab see, kui satelliitdekodeerimiskaart on teises liikmesriigis lubatud ainult isiklikuks tarbeks ja kodus
kasutamiseks, kuid esimeses liikmesriigis kasutatakse seda ärilistel eesmärkidel?
9.      Kas EÜ artiklitega 28 ja 30 või EÜ artikliga 49 on vastuolus niisuguse siseriikliku autoriõigust käsitleva õigusnormi rakendamine,
mille kohaselt on õigusvastane esitada või mängida muusikateost üldsusele, kui see teos on hõlmatud kaitstud teenusega, millele
on olemas juurdepääs ja mida mängitakse üldsusele satelliitdekodeerimiskaardi abil, kui selle kaardi on väljastanud teises
liikmesriigis asuv teenuseosutaja tingimusel, et satelliitdekodeerimiskaarti on lubatud kasutada ainult selles teises liikmesriigis?
Kas olukord on teistsugune, kui see muusikateos on kaitstud teenuse kui terviku ebaoluline element ning teenuse teiste elementide
näitamine või mängimine üldsusele ei ole siseriiklike autoriõiguse normidega keelatud?
10.      Kui programmi sisu pakkuja sõlmib hulga ainulitsentsi lepinguid, millest igaüks on mõeldud ühe või mitme liikmesriigi territooriumi
jaoks ja mille kohaselt on ringhäälinguorganisatsioonil lubatud edastada programmi sisu ainult sellel territooriumil (kaasa
arvatud satelliidi abil) ning igas litsentsilepingus sisaldub lepinguline kohustus, mille kohaselt peab ringhäälinguorganisatsioon
hoidma ära selle, et tema satelliitdekodeerimiskaarte, mis võimaldavad võtta vastu litsentsilepingu esemeks oleva programmi
sisu, kasutatakse väljaspool litsentsilepinguga hõlmatud territooriumi, siis millist õiguslikku kriteeriumi peaks siseriiklik
kohus kohaldama ja milliseid asjaolusid arvesse võtma, kui ta otsustab, kas selle lepingulise piiranguga rikutakse EÜ artikli 81
lõikes 1 kehtestatud keeldu?
Täpsemalt:
a)      Kas EÜ artikli 81 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse kõnealuse kohustuse suhtes üksnes seetõttu, et selle
eesmärgiks peetakse konkurentsi takistamist, piiramist või kahjustamist?
b)      Kas jaatava vastuse korral tuleb ka tõendada, et lepinguline kohustus takistab, piirab või moonutab konkurentsi oluliselt,
selleks et see kohustus kuuluks EÜ artikli 81 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse?”
Kohtuasjas C‑429/08 otsustas High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) menetluse
peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Millistel asjaoludel on tingimusjuurdepääsuseade „ebaseaduslik seade” [tingimusjuurdepääsu direktiivi] artikli 2 punkti e
tähenduses?
2.      Täpsemalt, kas tingimusjuurdepääsuseade on „ebaseaduslik seade”, kui see on soetatud järgmistel asjaoludel:
i)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt väljastati
see piiratud lepingulise loaga kasutada seadet juurdepääsu saamiseks kaitstud teenusele üksnes esimeses liikmesriigis, kuid
seda kasutati juurdepääsu saamiseks samale kaitstud teenusele mõnes teises liikmesriigis; ja/või
ii)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt omandati
ja/või aktiveeriti see vale nime ja elukoha aadressi alusel esimeses liikmesriigis, vältides seega lepingulisi territoriaalseid
piiranguid, mis on kehtestatud selliste seadmete eksportimisele kasutamiseks väljaspool esimest liikmesriiki, ja/või
iii)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt väljastati
see lepingulise tingimusega, et seade on üksnes koduseks või erakasutuseks, mitte äriotstarbeliseks kasutuseks (mille eest
tuleb tasuda kõrgemat abonenttasu), kuid seda kasutati Ühendkuningriigis ärilistel eesmärkidel ehk jalgpallimängude otseülekannete
näitamiseks pubis?
3.      Kui vastus teise küsimuse mis tahes osale on eitav, siis kas direktiivi artikli 3 lõikega 2 on vastuolus see, kui liikmesriik
tugineb oma seadusele, mis keelab selliste tingimusjuurdepääsuseadmete kasutamise eespool teises küsimuses kirjeldatud asjaoludel?
4.      Kui vastus teise küsimuse mis tahes osale on eitav, siis kas direktiivi artikli 3 lõige 2 on õigusvastane:
a)      põhjusel, et see on diskrimineeriv ja/või ebaproportsionaalne; ja/või
b)      põhjusel, et see on vastuolus EÜ asutamislepingust tulenevate vaba liikumise õigustega, ja/või
c)      mingil muul põhjusel?
5.      Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi artikli 3 lõige 1 ja artikkel 4 on õigusvastased põhjusel, et
nendest tulenevalt on liikmesriigid kohustatud kehtestama piiranguid „ebaseaduslike seadmete” importimisele teistest liikmesriikidest
ja muudele „ebaseaduslike seadmetega” seotud tehingutele olukorras, kus neid seadmeid võib seaduslikult importida ja/või kasutada
selleks, et võtta vastu satelliitlevi teel edastatavaid piiriüleseid ringhäälinguteenuseid vastavalt EÜ artiklitest 28 ja 30
tulenevatele kaupade vaba liikumise eeskirjadele ja/või EÜ artiklist 49 tulenevale teenuste osutamise ja saamise vabadusele?
6.      Kas EÜ artiklitega 28, 30 ja/või 49 on vastuolus, niisuguse siseriikliku õigusnormi (nagu [autoriõiguse, tööstusdisaini ja
patendiseaduse] § 297) rakendamine, mille kohaselt peetakse süüteoks Ühendkuningriigis asuvast kohast osutatud ringhäälinguteenuse
hulka kuuluva programmi pettuse teel vastuvõtmist eesmärgiga vältida programmi vastuvõtmisele kohaldatava mis tahes hinna
maksmist ühel järgmistest asjaoludest:
i)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt väljastati
see piiratud lepingulise loaga kasutada seadet juurdepääsu saamiseks kaitstud teenusele üksnes esimeses liikmesriigis, kuid
seda kasutati juurdepääsu saamiseks samale kaitstud teenusele mõnes teises liikmesriigis (käesoleval juhul Suurbritannia ja
Põhja-Iiri Ühendkuningriigis); ja/või
ii)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt omandati
ja/või aktiveeriti see vale nime ja elukoha aadressi alusel esimeses liikmesriigis, vältides seega lepingulisi territoriaalseid
piiranguid, mis on kehtestatud selliste seadmete eksportimisele kasutamiseks väljaspool esimest liikmesriiki, ja/või
iii)      tingimusjuurdepääsuseadme on valmistanud teenuseosutaja või see on valmistatud teenuseosutaja nõusolekul ning algselt väljastati
see lepingulise tingimusega, et seade on üksnes koduseks või erakasutuseks, mitte äriotstarbeliseks kasutuseks (mille eest
tuleb tasuda kõrgemat abonenttasu), kuid seda kasutati Ühendkuningriigis ärilistel eesmärkidel ehk jalgpallimängude otseülekannete
näitamiseks pubis?
7.      Kas kõnealuse siseriikliku seaduse rakendamine on igal juhul välistatud põhjusel, et sellest tuleneb EÜ artikliga 12 vastuolus
olev diskrimineerimine, või muul põhjusel, kuivõrd siseriiklik seadus kehtib Ühendkuningriigis asuvast kohast osutatud ringhäälinguteenuse
hulka kuuluvate programmide suhtes, kuid mitte sellise teenuse suhtes, mis on osutatud mõnest teisest liikmesriigist?
8.      Kui programmi sisu pakkuja sõlmib hulga ainulitsentsi lepinguid, millest igaüks on mõeldud ühe või mitme liikmesriigi territooriumi
jaoks ja mille kohaselt on ringhäälinguorganisatsioonil lubatud edastada programmi sisu ainult sellel territooriumil (kaasa
arvatud satelliidi abil) ning igas litsentsilepingus sisaldub lepinguline kohustus, mille kohaselt peab ringhäälinguorganisatsioon
hoidma ära selle, et tema satelliitdekodeerimiskaarte, mis võimaldavad võtta vastu litsentsilepingu esemeks oleva programmi
sisu, kasutatakse väljaspool litsentsilepinguga hõlmatud territooriumi, siis millist õiguslikku kriteeriumi peaks siseriiklik
kohus kohaldama ja milliseid asjaolusid arvesse võtma, kui ta otsustab, kas selle lepingulise piiranguga rikutakse EÜ artikli 81
lõikes 1 kehtestatud keeldu?
Täpsemalt:
a)      Kas EÜ artikli 81 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse kõnealuse kohustuse suhtes üksnes seetõttu, et selle
eesmärgiks peetakse konkurentsi takistamist, piiramist või kahjustamist?
b)      Kas jaatava vastuse korral tuleb ka tõendada, et lepinguline kohustus takistab, piirab või moonutab konkurentsi oluliselt,
selleks et see kohustus kuuluks EÜ artikli 81 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse?”
Euroopa Kohtu presidendi 3. detsembri 2008. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑403/08 ja C‑429/08 kirjaliku ja suulise menetluse
läbiviimiseks ja kohtuotsuse tegemiseks.
III –
Eelotsuse küsimused
A –
Normid, mis on seotud teistest liikmesriikidest pärinevate kodeeritud saadete vastuvõtmisega
1.           Sissejuhatavad märkused
Kõigepealt tuleb täpsustada, et käesolevad kohtuasjad puudutavad üksnes „Premier League’i” mänge sisaldavate saadete satelliitlevi
teel üldsusele edastamist selliste ringhäälinguorganisatsioonide poolt nagu Multichoice Hellas. Seega on käesoleval juhul
ainsana asjakohane audiovisuaalse edastuse osa, mis seisneb ringhäälinguorganisatsioonide poolt nende saadete üldsusele edastamises
vastavalt satelliitlevi direktiivi artikli 1 lõike 2 punktidele a ja b, kusjuures see toiming tehakse liikmesriigist, kus
programmi sisaldavad signaalid juhitakse satelliitlevi ahelasse (edaspidi „saate päritoluriik”), see tähendab antud juhul
Kreeka Vabariigist.
Seevastu edastamise eelnev osa, mis leiab aset FAPL‑i ja nende organisatsioonide vahel ning mis seisneb kõnealuseid mänge
sisaldavate audio- ja videoandmete ülekandmises, ei ole käesoleval juhul asjakohane, kuna selline edastamine võib toimuda
ka muude telekommunikatsiooni vahendite kaudu kui need, mida kasutavad põhikohtuasja pooled.
Edasi ilmneb toimikust, et vastavalt FAPL‑i ja asjaomaste ringhäälinguorganisatsioonide vahel sõlmitud litsentsilepingutele
on kõnealused saated mõeldud üksnes selle saate päritoluriigi üldsusele ning et need organisatsioonid peavad seega tagama,
et nende satelliitülekandeid on võimalik vastu võtta ainult selles riigis. Sellest tulenevalt peavad nimetatud organisatsioonid
oma ülekanded kodeerima ja väljastama dekodeerimisseadmeid üksnes isikutele, kes elavad saate päritoluriigi territooriumil.
Lõpuks ei ole vaidlust selle üle, et pubide omanikud kasutavad selliseid dekodeerimisseadmeid väljaspool kõnealust liikmesriiki
ja seega ringhäälinguorganisatsioonide tahte vastaselt.
Selles kontekstis soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud oma küsimuste esimeses osas teada, kas dekodeerimisseadmete niisugune
kasutamine kuulub tingimusjuurdepääsu direktiivi kohaldamisalasse ja milline on selle mõju kõnealusele kasutamisele. Seejärel
soovivad nad juhul, kui seda aspekti ei ole direktiiviga ühtlustatud, teada, kas ELTL artiklitega 34, 36, 56 ja 101 on vastuolus
siseriiklikud õigusnormid ja litsentsilepingud, milles on kehtestatud keeld kasutada välismaiseid dekodeerimisseadmeid.
2.           Tingimusjuurdepääsu direktiiv
a)           Tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 2 punkti e tähenduses mõiste „ebaseaduslik seade” tõlgendamine (esimene küsimus kohtuasjas
C‑403/08 ning esimene ja teine küsimus kohtuasjas C‑429/08)
Nende küsimustega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt teada, kas mõistet „ebaseaduslik seade” tingimusjuurdepääsu
direktiivi artikli 2 punkti e tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka välismaiseid dekodeerimisseadmeid, sealhulgas
neid, mis on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ja neid, mille kasutamisel rikutakse lepingulist piirangut,
mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel.
Selles suhtes tuleb esiteks meenutada, et tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 2 punktis e on mõiste „ebaseaduslik seade”
määratletud kui kõik seadmed või igasugune tarkvara, mis on „kavandatud” või „kohandatud”, et võimaldada kaitstud teenusele
arusaadaval kujul juurdepääsu ilma teenuse osutaja loata.
See sõnastus piirdub üksnes seadmetega, millega on enne nende kasutuselevõttu tehtud käsitsi või automatiseeritult toiminguid
ja mis võimaldavad kaitstud teenuseid vastu võtta nende teenuste osutajate nõusolekuta. Järelikult puudutab see sõnastus üksnes
seadmeid, mis on valmistatud või mida on muudetud, kohandatud või ümber kohandatud ilma teenuseosutaja loata, ning see ei
hõlma välismaiste dekodeerimisseadmete kasutamist.
Teiseks tuleb märkida, et tingimusjuurdepääsu direktiivi põhjendustes 6 ja 13, mis sisaldavad täpsustusi mõiste „ebaseaduslik
seade” kohta, on viidatud vajadusele võidelda ebaseaduslike seadmete vastu, mis „võimaldavad tasuta ligipääsu” kaitstud teenustele,
ning selliste ebaseaduslike seadmete turuleviimise vastu, mis võimaldavad või hõlbustavad „loata kõrvalehoidmist tehnoloogilistest
meetmetest”, mis on võetud selleks, et kaitsta seaduslikult pakutud teenuse tasu.
Välismaised dekodeerimisseadmed ega seadmed, mis on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ega ka seadmed,
mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut, mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel, ei kuulu
ühessegi neist kategooriatest. Kõik need seadmed on nimelt valmistatud ja turule viidud teenuseosutaja loal, need ei võimalda
tasuta ligipääsu kaitstud teenustele ning need ei võimalda ega hõlbusta kõrvalehoidmist tehnoloogilistest meetmetest, mis
on võetud selleks, et kaitsta nende teenuste eest tasu saamist, arvestades, et turuleviimise liikmesriigis on tasu makstud.
Eespool toodut silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et mõistet „ebaseaduslik seade” tingimusjuurdepääsu direktiivi
artikli 2 punkti e tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma välismaiseid dekodeerimisseadmeid ega seadmeid, mis on
omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ega ka seadmeid, mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut,
mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel.
b)           Tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 3 lõike 2 tõlgendamine (kolmas küsimus kohtuasjas C‑429/08)
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 3 lõikega 2
on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad kasutamast välismaiseid dekodeerimisseadmeid, sealhulgas neid, mis
on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, või neid, mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut,
mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel.
Vastavalt tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 3 lõikele 2 ei tohi liikmesriigid direktiiviga kooskõlastatud valdkonda kuulumise
tõttu piirata kaitstud teenuste ja tingimusjuurdepääsuseadmete vaba liikumist, piiramata selle direktiivi artikli 3 lõikest 1
tulenevaid kohustusi.
Selles suhtes tuleb märkida, et viimati nimetatud sättega on kehtestatud kohustused tingimusjuurdepääsu direktiiviga kooskõlastatud
valdkonnas – mis on artikli 2 punktis f määratletud kui kõik artiklis 4 täpsustatud rikkumisi käsitlevad sätted – ning selles
on eelkõige nõutud, et liikmesriigid keelustaksid artiklis 4 loetletud tegevused.
Kõnealune artikkel 4 puudutab siiski üksnes tegevusi, mis on ebaseaduslikud seetõttu, et nendega kaasneb selle direktiivi
tähenduses ebaseaduslike seadmete kasutamine.
Välismaised dekodeerimisseadmed, sealhulgas need, mis on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, või need,
mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut, mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel, ei kujuta
endast käesoleva kohtuotsuse punktidest 63–67 nähtuvalt selliseid ebaseaduslikke seadmeid.
Järelikult ei kuulu tegevused, millega kaasneb selliste seadmete kasutamine, ega neid tegevusi keelustavad siseriiklikud õigusnormid
tingimusjuurdepääsu direktiiviga kooskõlastatud valdkonda.
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimusele vastata, et tingimusjuurdepääsu direktiivi artikli 3 lõikega 2 ei ole vastuolus
siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad kasutamast välismaiseid dekodeerimisseadmeid, sealhulgas neid, mis on omandatud
või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ja neid, mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut, mille kohaselt
on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel, kuna niisugused õigusnormid ei kuulu selle direktiiviga kooskõlastatud valdkonda.
c)           Muud küsimused tingimusjuurdepääsu direktiivi kohta
Võttes arvesse kohtuasjas C‑403/08 esimesele küsimusele ning kohtuasjas C‑429/08 esimesele ja kolmandale küsimusele antud
vastuseid, ei ole vaja analüüsida kohtuasjas C‑403/08 esitatud teist ja kolmandat küsimust ning kaheksanda küsimuse punkti a
ega ka kohtuasjas C‑429/08 esitatud neljandat ja viiendat küsimust.
3.           EL toimimise lepingu eeskirjad kaupade ja teenuste vaba liikumise valdkonnas
a)           Välismaiste dekodeerimisseadmete importimise, müümise ja kasutamise keeld (kaheksanda küsimuse punkt b ja üheksanda küsimuse
esimene osa kohtuasjas C‑403/08 ning kuuenda küsimuse punkt i kohtuasjas C‑429/08)
Nende küsimustega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt teada, kas ELTL artikleid 34, 36 ja 56 tuleb tõlgendada
nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ebaseaduslik importida, müüa ja kasutada selles riigis
välismaiseid dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu kodeeritud satelliitleviteenusele, mis pärineb teisest liikmesriigist
ja sisaldab esimese riigi õigusnormidega kaitstavaid objekte.
i)           Kohaldatavate õigusnormide kindlakstegemine
Niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, puudutavad nii kodeeritud ringhäälinguteenuste piiriülest
osutamist kui ka liidu piires selliste välismaiste dekodeerimisseadmete liikumist, mis võimaldavad neid teenuseid dekodeerida.
Neil asjaoludel tekib küsimus, kas kõnealuseid õigusnorme tuleb analüüsida teenuste osutamise vabaduse või kaupade vaba liikumise
seisukohast.
Sellega seoses ilmneb kohtupraktikast, et juhul kui siseriiklik meede mõjutab nii kaupade vaba liikumist kui ka teenuste osutamise
vabadust, hindab Euroopa Kohus meedet üldjuhul ainult seoses ühega neist kahest põhivabadusest, kui üks neist vabadustest
osutub teise suhtes täiesti teisejärguliseks ja seda võib käsitleda koos viimasega (vt 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C‑275/92: Schindler, EKL 1994, lk I‑1039, punkt 22, ja 2. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑108/09: Ker-Optika, kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 43).
Telekommunikatsiooni alal on need kaks valdkonda siiski sageli tihedalt seotud, ilma et ühte saaks pidada teise suhtes täiesti
teisejärguliseks. See on nimelt nii, kui siseriiklikud õigusnormid reguleerivad telekommunikatsiooni seadmete – nagu dekodeerimisseadmed
– tarnimist, selleks et täpsustada nõudeid, millele need seadmed peavad vastama, või määrata kindlaks tingimused, mille korral
võib neid seadmeid turustada, mistõttu sellisel juhul tuleb samal ajal analüüsida mõlemat põhivabadust (vt selle kohta 22. jaanuari
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑390/99: Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I‑607, punktid 29–33).
Seda arvestades tuleb juhul, kui õigusnormid puudutavad kõnealuses valdkonnas tegevust, mille puhul on eriti olulised ettevõtjate
osutatud teenused, samas kui telekommunikatsiooni seadmete tarnimine on selle tegevusega seotud ainult teisejärguliselt, seda
tegevust analüüsida üksnes teenuste osutamise vabaduse seisukohast.
See kehtib nimelt juhul, kui selliste seadmete kasutusse andmine on üksnes konkreetne samm teenuse korralduses või toimimises
ja kui see tegevus ei ole eesmärk iseeneses, vaid on mõeldud selleks, et võimaldada teenust kasutada. Neil asjaoludel ei saa
tegevust, mis seisneb niisuguste seadmete kasutusse andmises, hinnata sõltumatuna tegevusest, mis on seotud teenusega, millega
see esimene tegevus kaasneb (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Schindler, punktid 22 ja 25).
Põhikohtuasjade kohta tuleb märkida, et siseriiklikud õigusnormid ei ole suunatud dekodeerimisseadmete reguleerimisele eesmärgiga
määrata kindlaks nõuded, millele need seadmed peavad vastama, või kehtestada nende turustamise tingimused. Kõnealustes õigusnormides
käsitletakse neid seadmeid nimelt üksnes vahenditena, mis võimaldavad abonentidel kodeeritud ringhäälinguteenuseid kasutada.
Arvestades, et nende õigusnormide eesmärk on seega eelkõige teenuste osutamise vabadus, samas kui kaupade vaba liikumise valdkond
osutub võrreldes teenuste osutamise vabadusega täiesti teisejärguliseks, tuleb neid õigusnorme hinnata viimati nimetatud vabaduse
seisukohast.
Sellest lähtudes tuleb niisuguseid õigusnorme analüüsida ELTL artikli 56 alusel.
ii)        Teenuste osutamise vabaduse piirangu esinemine
ELTL artikkel 56 nõuab teenuste osutamise vabaduse kõigi piirangute kaotamist, isegi kui need on samaväärselt kohaldatavad
nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem atraktiivseks
selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta õiguspäraselt osutab sarnaseid teenuseid.
Lisaks on teenuste osutamise vabadus mõeldud nii teenuste osutaja kui kasutaja jaoks (vt eelkõige 8. septembri 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑42/07: Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, EKL 2009, lk I‑7633, punkt 51 ja
seal viidatud kohtupraktika).
Põhikohtuasjades on siseriiklike õigusnormidega keelustatud riigi territooriumil selliste välismaiste dekodeerimisseadmete
import, müük ja kasutamine, mis võimaldavad juurdepääsu teisest liikmesriigist pärinevatele satelliitlevi teenustele.
Arvestades aga, et juurdepääs sellistele satelliitlevi teenustele, nagu on kõne all põhikohtuasjades, eeldab niisuguse seadme
valdamist, mille väljastamisele kehtib lepinguline piirang, mille kohaselt võib seda seadet kasutada üksnes saate päritoluriigi
territooriumil, on asjaomaste siseriiklike õigusnormidega vastuolus nende teenuste vastuvõtmine isikute poolt, kes elavad
väljaspool saate päritoluriiki ehk käesoleval juhul Ühendkuningriigis. Järelikult takistavad kõnealused õigusnormid nende
isikute juurdepääsu nendele teenustele.
Selliste teenuste vastuvõtmise takistamine lähtub küll esmalt lepingutest, mille on ringhäälinguorganisatsioonid sõlminud
oma klientidega ja milles kajastuvad omakorda territoriaalsed piirangud, mis sisalduvad nende organisatsioonide ja intellektuaalomandi
õiguste omanike vahel sõlmitud lepingutes. Kuna kõnealuste õigusnormidega on nendele piirangutele antud õiguslik kaitse ja
on ette nähtud nende järgimise kohustus, mille eiramise korral võidakse määrata tsiviilõiguslikke ja rahalisi karistusi, on
siiski nende normide endiga piiratud teenuste osutamise vabadust.
Eelnevast järeldub, et kõnealused õigusnormid kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut, mis on ELTL artikliga 56
keelatud, välja arvatud juhul, kui neile leidub objektiivne õigustus.
iii)        Teenuste osutamise vabaduse piirangu õigustamine intellektuaalomandi õiguste kaitse eesmärgiga
–       Euroopa Kohtule esitatud märkused
FAPL jt, MPS, Ühendkuningriigi valitsus, Prantsuse valitsus ja Itaalia valitsus väidavad, et põhikohtuasjas käsitletavate
õigusnormide aluseks olevat piirangut võib õigustada intellektuaalomandi õiguste omanike õiguste seisukohast, kuna need on
vajalikud nende omanike nõuetekohase tasu tagamiseks, sest niisugune tasu eeldab, et viimastel on õigus seda nõuda oma teoste
või muude kaitstud objektide kasutamise eest igas liikmesriigis ning anda selleks territoriaalne ainuõigus.
Selles suhtes on kõnealused huvitatud isikud nimelt seisukohal, et kui territoriaalset ainuõigust ei kaitsta, ei ole intellektuaalomandi
õiguste omanikul enam võimalik saada ringhäälinguorganisatsioonidelt litsentside eest nõuetekohast tasu, arvestades, et spordiürituste
otseülekannete edastamine on kaotanud osa oma väärtusest. Ringhäälinguorganisatsioonid ei ole nimelt huvitatud omandama litsentse
väljaspool saate päritoluriigi territooriumi. Kõikide nende riikide territooriumide jaoks, kus elavad potentsiaalsed kliendid,
litsentside omandamine ei paku huvi rahalisest aspektist, kuna selliste litsentside hinnad on äärmiselt kõrged. Seega omandavad
ringhäälinguorganisatsioonid litsentsid asjaomaste teoste edastamiseks ainult ühe liikmesriigi territooriumil. Nad on aga
valmis maksma suurt lisatasu, tingimusel et neile on tagatud territoriaalne ainuõigus, kuna see võimaldab neil oma konkurentidest
eristuda ning seega täiendavaid kliente ligi meelitada.
QC Leisure jt, K. Murphy, komisjon ja EFTA järelevalveamet väidavad, et ringhäälinguteenuste osutamise vabaduse niisugust
piirangut ei saa õigustada, kuna see piirang toob kaasa siseturu eraldamise.
–       Euroopa Kohtu vastus
Sellise piirangu õigustuse analüüsimiseks, nagu on kõne all põhikohtuasjades, tuleb meenutada, et asutamislepinguga tagatud
põhivabaduste piirangut võib õigustada üksnes ülekaaluka üldise huviga, kui see piirang on sobiv taotletava eesmärgi saavutamiseks
ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑222/07:
UTECA, EKL 2009, lk I‑1407, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab kõigepealt lubatavaid õigustusi, siis nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et niisugust piirangut võib õigustada
eelkõige ülekaaluka üldise huviga, mis seisneb intellektuaalomandi õiguste kaitses (vt selle kohta 18. märtsi 1980. aasta
otsus kohtuasjas 62/79: Coditel jt, nn Coditel I, EKL 1980, lk 881, punktid 15 ja 16, ning 20. jaanuari 1981. aasta otsus
liidetud kohtuasjades 55/80 ja 57/80: Musik-Vertrieb membran ja K‑tel International, EKL 1981, lk 147, punktid 9 ja 12).
Niisiis tuleb esmalt kindlaks teha, kas FAPL võib tugineda sellistele õigustele, mis võivad õigustada asjaolu, et põhikohtuasjas
kõne all olevate siseriiklike õigusnormidega on tema kasuks kehtestatud kaitse, mis kujutab endast teenuste osutamise vabaduse
piirangut.
Selles suhtes tuleb märkida, et FAPL ei saa tugineda autoriõigusele „Premier League’i” mängudele endile, kuna need ei ole
käsitatavad „teostena”.
Teose kvalifikatsiooni andmiseks peaks asjaomane objekt olema algupärane selles mõttes, et see on autori enese intellektuaalne
looming (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑5/08: Infopaq International, EKL 2009, lk I‑6569, punkt 37).
Spordiüritusi ei saa aga pidada intellektuaalseks loominguks, mis oleks kvalifitseeritav teosena autoriõiguse direktiivi tähenduses.
See kehtib eriti jalgpallivõistluste kohta, mida piiravad mängureeglid, mis ei jäta ruumi loomevabadusele autoriõiguse tähenduses.
Neil asjaoludel ei kaitsta spordiüritusi autoriõiguse alusel. Lisaks on selge, et liidu õigus ei kaitse neid intellektuaalomandi
valdkonnas ka ühelgi muul alusel.
Spordiüritused kui sellised on ainulaadsed ja selles tähenduses algupärased, mistõttu võivad need muutuda objektideks, mis
väärivad sarnast kaitset nagu teosed, kusjuures selline kaitse võidakse olenevalt olukorrast anda erinevates siseriiklikes
õiguskordades.
Selles suhtes tuleb märkida, et ELTL artikli 165 lõike 1 teise lõigu kohaselt panustab liit Euroopa spordiküsimuste edendamisse,
võttes arvesse selle eripära, vabatahtlikkusel põhinevaid struktuure ning selle sotsiaalset ja kasvatuslikku funktsiooni.
Neil asjaoludel on liikmesriigil lubatud spordiüritusi kaitsta vajaduse korral intellektuaalomandi kaitse korras, kehtestades
siseriiklikud erinormid või tunnustades kooskõlas liidu õigusega kaitset, mis on nendele üritustele antud lepinguliste instrumentidega,
mille on sõlminud isikud, kellel on õigus teha neid üritusi puudutav audiovisuaalmaterjal üldsusele kättesaadavaks, isikutega,
kes soovivad seda materjali enda valitud üldsusele edastada.
Selles suhtes tuleb lisada, et liidu seadusandja nägi ette selle õiguse teostamise liikmesriikide poolt, kuivõrd ta viitas
direktiivi 97/36 põhjenduses 21 sündmustele, mille on ette valmistanud ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa
selle sündmusega seotud õigusi.
Järelikult olukorras, kus asjaomaste siseriiklike õigusnormidega soovitakse anda spordiüritustele kaitse – mida eelotsusetaotluse
esitanud kohus peab kontrollima –, ei ole niisugune kaitse liidu õigusega üldjuhul vastuolus ning need õigusnormid võivad
seega õigustada teenuste vaba liikumise sellist piirangut, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Siiski on veel vaja, et niisugune piirang ei läheks kaugemale sellest, mis on intellektuaalomandi kaitse eesmärgi saavutamiseks
vajalik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus UTECA, punktid 31 ja 36).
Siinkohal tuleb meenutada, et erandid vaba liikumise põhimõttest võivad olla lubatud üksnes juhul, kui need on õigustatud
asjaomase intellektuaalomandi konkreetseks esemeks olevate õiguste kaitsmisega (vt selle kohta 23. oktoobri 2003. aasta otsus
kohtuasjas C‑115/02: Rioglass ja Transremar, EKL 2003, lk I‑12705, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles küsimuses nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et niisuguse konkreetse eseme eesmärk on nimelt tagada asjaomaste
õiguste omanikele, et kaitstakse nende õigust kasutada kaitstud objektide ringlusse laskmist või kasutusse andmist ärilisel
eesmärgil, andes tasu eest litsentse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Musik-Vertrieb membran ja K‑tel International,
punkt 12, ning 20. oktoobri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑92/92 ja C‑326/92: Phil Collins jt, EKL 1993, lk I‑5145,
punkt 20).
Siiski tuleb tõdeda, et niisugune konkreetne ese ei taga asjaomaste õiguste omanikele võimalust nõuda võimalikku suurimat
tasu. Kooskõlas selle esemega on neile tagatud – nagu on ette nähtud autoriõiguse direktiivi põhjenduses 10 ja naaberõiguste
direktiivi põhjenduses 5 – üksnes nõuetekohane tasu kaitstud objektide igakordse kasutamise eest.
Selleks et tasu oleks nõuetekohane, peab sellel olema mõistlik suhe osutatud teenuse majanduslikku väärtusesse. Eelkõige peab
sellel olema mõistlik suhe nende isikute tegelikku või potentsiaalsesse arvu, kes seda teenust kasutavad või soovivad kasutada
(vt analoogia alusel 22. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑61/97: FDV, EKL 1998, lk I‑5171, punkt 15, ning 11. detsembri
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑52/07: Kanal 5 ja TV 4, EKL 2008, lk I‑9275, punktid 36–38).
Teleringhäälingu valdkonnas peab niisugusel tasul nimelt olema – nagu on kinnitatud satelliitlevi direktiivi põhjenduses 17
– mõistlik suhe asjaomaste saadete parameetritesse, nagu nende saadete tegelik vaatajaskond, võimalik vaatajaskond ja keeleversioon
(vt selle kohta 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑192/04: Lagardère Active Broadcast, EKL 2005, lk I‑7199, punkt 51).
Selles kontekstis tuleb kõigepealt rõhutada, et põhikohtuasjas kõne all olevad õiguste omanikud saavad tasu kaitstud objektide
edastamise eest saate päritoluriigist, kus vastavalt satelliitlevi direktiivi artikli 1 lõike 2 punktile b loetakse edastamise
toiming toimunuks ning kus seega tuleb maksta nõuetekohast tasu.
Edasi tuleb märkida, et kui asjaomased õiguste omanikud ja ringhäälinguorganisatsioonid on enampakkumise tulemusel sellises
tasus kokku leppinud, ei välista miski, et asjaomane õiguste omanik nõuab selle eest summat, mis võtab arvesse tegelikku vaatajaskonda
ja võimalikku vaatajaskonda nii saate päritoluriigis kui ka kõigis teistes liikmesriikides, kus kaitstud objekte sisaldavaid
saateid samuti vastu võetakse.
Siinkohal tuleb nimelt meenutada, et satelliitlevi vastuvõtmise – nii nagu see toimub põhikohtuasjas – tingimus on dekodeerimisseadme
valdamine. Järelikult on väga täpselt võimalik kindlaks teha nende televaatajate koguarv, kes kuuluvad asjaomase saate tegeliku
ja võimaliku vaatajaskonna hulka ehk seega nii saate päritoluriigis kui ka väljaspool seda elavate televaatajate arv.
Mis puudutab lõpuks lisatasu, mida ringhäälinguorganisatsioonid maksavad territoriaalse ainuõiguse saamise eest, siis ei saa
tõepoolest välistada, et nõuetekohase tasu summa väljendab ka asjaomaste saadete erilist laadi, see tähendab nende territoriaalset
eksklusiivsust, mistõttu võidakse sel alusel maksta lisatasu.
Käesoleval juhul makstakse niisugust lisatasu asjaomastele õiguste omanikele selleks, et tagada täielik territoriaalne ainuõigus,
mistõttu on eraldatud siseriikliike turgude hinnad kunstlikult erinevad. Niisugune eraldamine ja sellest tulenev hindade kunstlik
erinevus on aga vastuolus asutamislepingu põhieesmärgiga, milleks on siseturu saavutamine. Neil asjaoludel ei saa kõnealust
lisatasu pidada selle nõuetekohase tasu osaks, mis tuleb asjaomastele õiguste omanikele tagada.
Järelikult läheb niisuguse lisatasu maksmine kaugemale sellest, mis on õiguste omanikele nõuetekohase tasu tagamiseks vajalik.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb järeldada, et piirangut, mis seisneb keelus kasutada välismaiseid dekodeerimisseadmeid,
ei saa õigustada intellektuaalomandi õiguste kaitse eesmärgiga.
Seda järeldust ei lükka ümber eespool viidatud kohtuotsus Coditel I, millele tuginesid FAPL jt ning MPS oma argumentide põhjendamisel.
Selle kohtuotsuse punktis 16 leidis Euroopa Kohus, et asutamislepingu eeskirjad ei saa üldjuhul takistada geograafilisi piiranguid,
milles intellektuaalomandi õiguste üleandmise lepingute pooled on kokku leppinud autori ja tema õigusjärglaste kaitseks, ning
et ainuüksi asjaolu, et kõnealused geograafilised piirangud ühtivad konkreetsel juhul liikmesriikide piiridega, ei nõua teistsugusele
seisukohale asumist.
Need järeldused kuuluvad siiski konteksti, mis ei sarnane põhikohtuasjadega. Nimelt kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud
kohtuotsus Coditel I, edastasid televisioonioperaatorid teose üldsusele, ilma et neil oleks selle edastuse päritoluliikmesriigis
olnud asjaomaste õiguste omanike luba ja ilma et nad oleksid viimastele tasu maksnud.
Seevastu põhikohtuasjades on ringhäälinguorganisatsioonidel üldsusele saateid edastades saate päritoluriigis – mis on selle
edastuse päritoluliikmesriik – asjaomastelt õiguste omanikelt saadud luba ning nad maksavad viimastele tasu, kusjuures see
tasu võib arvesse võtta ka tegelikku ja võimalikku vaatajaskonda teistes liikmesriikides.
Lõpuks tuleb arvesse võtta liidu õiguse arengut, mis on toimunud eelkõige „piirideta televisiooni” direktiivi ja satelliitlevi
direktiivi vastuvõtmise tõttu, mille eesmärk on tagada siseriiklike turgude üleminek ühtsele programmide tootmise ja edastamise
turule.
iv)        Teenuste osutamise vabaduse piirangu õigustamine eesmärgiga kutsuda üldsust jalgpallistaadionidele
FAPL jt ning MPS väidavad teise võimalusena, et põhikohtuasjas kõne all olev piirang on vajalik tagamaks, et järgitakse nn
keeluaja reeglit, mis keelab Ühendkuningriigis laupäeva pärastlõunal jalgpallimänge üle kanda. Selle reegli eesmärk on kutsuda
üldsust vaatama jalgpallimänge staadionidel, eelkõige selliste mängude puhul, mis kuuluvad madalamasse liigasse, kusjuures
kõnealust eesmärki ei ole FAPL‑i jt ning MPS‑i sõnul võimalik saavutada, kui televaatajad Ühendkuningriigis saavad vabalt
vaadata „Premier League’i” mänge, mida ringhäälinguorganisatsioonid edastavad teistest liikmesriikidest.
Isegi kui oletada, et eesmärk kutsuda üldsust staadionidele võiks õigustada põhivabaduse piirangut, piisab märkimisest, et
selle reegli järgimist saab igal juhul tagada lepingulise piiranguga, mis sisaldub õiguste omanike ja ringhäälinguorganisatsioonide
vahel sõlmitud litsentsilepingus ja mille kohaselt on need organisatsioonid kohustatud „Premier League’i” mänge keeluaegadel
mitte üle kandma. Vaieldamatult kahjustab niisugune meede põhivabadusi vähem kui põhikohtuasjas kõne all oleva piirangu kohaldamine.
Sellest järeldub, et piirangut, mis seisneb keelus kasutada välismaiseid dekodeerimisseadmeid, ei saa õigustada eesmärgiga
kutsuda üldsust jalgpallistaadionidele.
Kõike eelnevat silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on
vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ebaseaduslik importida, müüa ja kasutada selles riigis välismaiseid
dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu kodeeritud satelliitleviteenusele, mis pärineb teisest liikmesriigist ja
sisaldab esimese riigi õigusnormidega kaitstavaid objekte.
b)           Välismaiste dekodeerimisseadmete kasutamine valede isikuandmete ja vale aadressi esitamise tulemusel ning nende seadmete kasutamine
ärilistel eesmärkidel (kaheksanda küsimuse punkt c kohtuasjas C‑403/08 ning kuuenda küsimuse punktid ii ja iii kohtuasjas
C‑429/08)
Oma küsimustega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt teada, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 125 esitatud
järelduse lükkavad ümber esiteks asjaolu, et välismaine dekodeerimisseade omandati või aktiveeriti valede isikuandmete ja
vale aadressi alusel, mis esitati kavatsusega hoida kõrvale põhikohtuasjades käsitletavast territoriaalsest piirangust, ning
teiseks asjaolu, et seda seadet kasutatakse ärilistel eesmärkidel, kuigi see oli mõeldud erakasutuseks.
Mis puudutab esimest asjaolu, siis see võib küll tekitada tagajärgi lepingulistes suhetes valed isikuandmed ja vale aadressi
esitanud omandaja ning seadme väljastanud isiku vahel, kuivõrd viimane võib nimelt nõuda omandajalt kahjuhüvitist, juhul kui
valed isikuandmed ja vale aadress, mille viimane talle esitas, tekitavad talle kahju või teevad ta vastutavaks sellise organisatsiooni
ees nagu FAPL. Seevastu ei lükka niisugune asjaolu käesoleva kohtuotsuse punktis 125 nimetatud järeldust ümber, kuna see ei
mõjuta nende kasutajate arvu, kes on saadete vastuvõtmise eest maksnud.
Sama kehtib teise asjaolu suhtes, kui dekodeerimisseadet kasutatakse ärilistel eesmärkidel, kuigi see on mõeldud erakasutuseks.
Siinkohal tuleb täpsustada, et miski ei välista, et asjaomaste õiguste omanike ja ringhäälinguorganisatsioonide vahel kokku
lepitud tasu summa arvutatakse selle alusel, et teatud kliendid kasutavad dekodeerimisseadmeid ärilistel eesmärkidel, samas
kui teised kasutavad neid eraotstarbel.
Jättes selle asjaolu tagajärjed oma klientide kanda, võib ringhäälinguorganisatsioon seega nõuda tema teenustele juurdepääsu
eest erinevat tasu olenevalt sellest, kas sellel juurdepääsul on äriline eesmärk või eraotstarve.
Oht, et teatud isikud kasutavad välismaiseid dekodeerimisseadmeid neile mõeldud otstarvet eirates, on sarnane sellega, mis
tekib juhul, kui dekodeerimisseadmeid kasutatakse puhtalt riigisisestes olukordades, ehk juhul kui neid kasutavad saate päritoluriigi
territooriumil elavad kliendid. Neis tingimustes ei saa teine eespool nimetatud asjaolu õigustada teenuste osutamise vabaduse
territoriaalset piirangut ning järelikult ei lükka see ümber käesoleva kohtuotsuse punktis 125 esitatud järeldust. See ei
mõjuta siiski autoriõiguse seisukohast antavat õiguslikku hinnangut satelliidi kaudu edastatud saadete kasutamisele ärilistel
eesmärkidel pärast nende vastuvõtmist, kuivõrd see hindamine toimub käesoleva kohtuotsuse teises osas.
Eelnevat silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et käesoleva kohtuotsuse punktis 125 esitatud järeldust ei lükka
ümber asjaolu, et välismaine dekodeerimisseade omandati või aktiveeriti valede isikuandmete ja vale aadressi alusel, mis esitati
kavatsusega hoida kõrvale põhikohtuasjades käsitletavast territoriaalsest piirangust, ega ka asjaolu, et seda seadet kasutatakse
ärilistel eesmärkidel, kuigi see oli mõeldud erakasutuseks.
c)           Muud küsimused vaba liikumise kohta (üheksanda küsimuse teine osa kohtuasjas C‑403/08 ja seitsmes küsimus kohtuasjas C‑429/08)
Arvestades vastust, mis anti kaheksanda küsimuse punktile b ja üheksanda küsimuse esimesele osale kohtuasjas C‑403/08 ning
kuuenda küsimuse punktile i kohtuasjas C‑429/08, ei ole vaja analüüsida üheksanda küsimuse teist osa kohtuasjas C‑403/08 ega
seitsmendat küsimust kohtuasjas C‑429/08.
4.           EL toimimise lepingu eeskirjad konkurentsi valdkonnas
Kümnenda küsimusega kohtuasjas C‑403/08 ja kaheksanda küsimusega kohtuasjas C‑429/08 soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud
sisuliselt teada, kas intellektuaalomandi õiguste omaniku ja ringhäälinguorganisatsiooni vahel sõlmitud ainulitsentsilepingu
tingimused kujutavad endast ELTL artikli 101 alusel keelatud konkurentsipiirangut, kuna nendega on kõnealusele organisatsioonile
pandud kohustus mitte väljastada dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu õiguste omaniku kaitstud objektidele väljaspool
territooriumi, mida asjaomane litsentsileping hõlmab.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et kokkulepe kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse, kui selle
eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi. Nende kahe võimaluse alternatiivse laadi tõttu tuleb
esmalt kontrollida üheainsa kriteeriumi esinemist ehk käesoleval juhul kokkuleppe eesmärki. Alles siis, kui kokkuleppe sisu
analüüsimisel ei ilmne konkurentsi kahjustamine piisavas ulatuses, tuleb analüüsida selle tagajärgi ning selle keelatuks tunnistamiseks
nõuda, et esineksid kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult märgatavalt takistati, piirati või kahjustati
(vt selle kohta 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑8/08: T‑Mobile Netherlands jt, EKL 2009, lk I‑4529, punkt 28, ning
6. oktoobri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P: GlaxoSmithKline Services jt
vs.
komisjon jt, EKL 2009, lk I‑9291, punkt 55).
Kokkuleppe võimaliku konkurentsivastase eesmärgi hindamisel tuleb lähtuda eelkõige kokkuleppe tingimuste sisust, eesmärkidest,
mida sellega soovitakse saavutada, ning majanduslikust ja õiguslikust kontekstist, millesse see kuulub (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus GlaxoSmithKline Services jt
vs.
komisjon jt, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab intellektuaalomandi õiguste litsentsilepinguid, siis nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et ainuüksi asjaolust,
et õiguste omanik on andnud ainsale litsentsisaajale ainuõiguse edastada kaitstud objekti ringhäälingu teel liikmesriigist
ning seega keelata kindlaks määratud ajavahemikus selle edastamine teiste poolt, ei piisa selleks, et järeldada, et niisugusel
kokkuleppel on konkurentsivastane eesmärk (vt selle kohta 6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 262/81: Coditel jt, nn
Coditel II, EKL 1982, lk 3381, punkt 15).
Neil asjaoludel ja vastavalt satelliitlevi direktiivi artikli 1 lõike 2 punktile b võib õiguste omanik üldjuhul anda ainsale
litsentsisaajale ainuõiguse kindlaks määratud ajavahemikus edastada kaitstud objekti satelliidi teel ainult ühest saate päritoluriigist
või mitmest liikmesriigist.
Mis puudutab niisuguse õiguse teostamise territoriaalseid piiranguid, siis tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale
võib kokkulepe, millega püütakse siseriiklikud turud uuesti eraldada, minna vastuollu asutamislepingu eesmärgiga, milleks
on nende turgude integratsioon ühtse turu loomise abil. Seega tuleb lepinguid, millega püütakse siseriiklikke turge eraldada
riigipiiride alusel või millega raskendatakse siseriiklike turgude läbipõimumist, üldjuhul pidada kokkulepeteks, mille eesmärk
on ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses konkurentsi piirata (vt analoogia alusel ravimite valdkonnas 16. septembri 2008. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑468/06–C‑478/06: Sot. Lélos kai Sia jt, EKL 2008, lk I‑7139, punkt 65, ning eespool viidatud
kohtuotsus GlaxoSmithKline Services jt
vs.
komisjon jt, punktid 59 ja 61).
Kuna see kohtupraktika on ringhäälinguteenuste piiriülese osutamise valdkonnale täielikult ülekantav, nagu nähtub eelkõige
käesoleva kohtuotsuse punktidest 118–121, siis tuleb tõdeda, et kui litsentsilepinguga keelatakse ringhäälinguteenuste piiriülene
osutamine või piiratakse seda, siis käsitatakse seda konkurentsi piirava eesmärgiga lepinguna, välja arvatud juhul, kui muud
selle majanduslikku ja õiguslikku konteksti kuuluvad asjaolud võimaldavad tõdeda, et niisugune leping ei saa konkurentsi kahjustada.
Põhikohtuasjades ei ole „Premier League’i” mängude ülekandmiseks ainulitsentside andmist ennast kahtluse alla seatud. Need
kohtuasjad on seotud üksnes täiendavate kohustustega, mille eesmärk on tagada litsentside kasutamise territoriaalsete piirangute
järgimine ja mida sisaldavad õiguste omanike ja asjaomaste ringhäälinguorganisatsioonide vahel sõlmitud lepingute tingimused,
see tähendab nende organisatsioonide kohustusega mitte väljastada dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu kaitstud
objektidele nende kasutamiseks väljaspool territooriumi, mida litsentsileping hõlmab.
Selliste tingimuste kohta tuleb märkida esiteks, et nendega keelatakse ringhäälinguorganisatsioonidel seoses kõnealuste mängudega
igasugune teenuste piiriülene osutamine, mistõttu on igale ringhäälinguorganisatsioonile võimalik anda täielik territoriaalne
ainuõigus tema litsentsiga hõlmatud alal ning kõrvaldada seega kõnealuste teenuste valdkonnas igasugune konkurents erinevate
ringhäälinguorganisatsioonide vahel.
Teiseks ei toonud FAPL jt ning MPS esile ühtegi niisuguste tingimuste majanduslikku ja õiguslikku konteksti kuuluvat asjaolu,
mis võimaldaks tuvastada, et vaatamata eelmises punktis nimetatud kaalutlustele ei saa need tingimused konkurentsi kahjustada
ning neil ei ole seega konkurentsivastast eesmärki.
Võttes arvesse, et ainulitsentsilepingute kõnealustel tingimustel on konkurentsivastane eesmärk, tuleb neil asjaoludel järeldada,
et need kujutavad endast konkurentsipiirangut, mis on ELTL artikli 101 lõike 1 kohaselt keelatud.
Tuleb lisada, et kuigi üldjuhul ei ole ELTL artikli 101 lõige 1 kohaldatav kokkulepetele, mis kuuluvad selle artikli lõikes 3
nimetatud kategooriatesse, siis kuna sellised litsentsilepingute tingimused, nagu on kõne all põhikohtuasjades, ei vasta käesoleva
kohtuotsuse punktides 105–124 täpsustatud põhjustel viimati nimetatud lõikes ette nähtud nõuetele, ei teki võimalust, et ELTL
artikli 101 lõige 1 ei ole kohaldatav.
Eelnevat silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et intellektuaalomandi õiguste omaniku ja ringhäälinguorganisatsiooni
vahel sõlmitud ainulitsentsilepingu tingimused kujutavad endast ELTL artikli 101 alusel keelatud konkurentsipiirangut, kui
nendega on kõnealusele organisatsioonile pandud kohustus mitte väljastada dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu
õiguste omaniku kaitstud objektidele nende kasutamiseks väljaspool territooriumi, mida see litsentsileping hõlmab.
B –
Normid, mis on seotud saadete kasutamisega pärast nende vastuvõtmist
1.           Sissejuhatavad märkused
Eelotsuse küsimuste teise osa eesmärk on saada teada, kas „Premier League’i” mänge ja nendega seotud teoseid sisaldavate saadete
vastuvõtmise suhtes kehtib piirang autoriõiguse direktiivi ja naaberõiguste direktiivi alusel, kuna selle tulemusel reprodutseeritakse
kõnealuseid teoseid satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil ning kuna pubide omanikud näitavad neid teoseid üldsusele.
Selles suhtes tuleb meenutada, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 37 ja 57, võivad niisuguste telesaadetega seotud
intellektuaalomandi õigustele, nagu on kõne all põhikohtuasjades, tugineda kahte liiki isikud ehk esiteks asjaomaste teoste
autorid ja teiseks ringhäälinguorganisatsioonid.
Mis puudutab kõigepealt autoreid, siis nad võivad tugineda autoriõigusele, mis on seotud nendes saadetes kasutatud teostega.
Põhikohtuasjades on selge, et FAPL võib tugineda autoriõigusele mitme teose osas, mis sisalduvad edastatud saadetes, milleks
on eelkõige video avakaader, „Premier League’i” hümn, eelnevalt salvestatud filmid, mis näitavad „Premier League’i” hiljutiste
mängude kõige silmapaistvamaid hetki, või erinevad graafilised elemendid.
Mis puudutab seejärel ringhäälinguorganisatsioone nagu Multichoice Hellas, siis nad võivad tugineda naaberõiguste direktiivi
artikli 7 lõikes 2 ette nähtud õigusele lubada või keelata oma saadete salvestamist või sama direktiivi artikli 8 lõikes 3
sätestatud õigusele edastada oma saateid üldsusele või ka autoriõiguse direktiivi artikli 2 punktis e kinnitatud reprodutseerimisõigus
nende saadete salvestuste osas.
Põhikohtuasjades esitatud küsimused ei puuduta siiski niisuguseid õigusi.
Neil asjaoludel tuleb Euroopa Kohtu analüüsi piirata autoriõiguse direktiivi artikli 2 punkti a, artikli 3 lõike 1 ja artikli 5
lõikega 1, mis kaitsevad autoriõigust põhikohtuasjas käsitletavates telesaadetes kasutatud teostele, milleks on eelkõige video
avakaader, „Premier League’i” hümn, eelnevalt salvestatud filmid, mis näitavad „Premier League’i” hiljutiste mängude kõige
silmapaistvamaid hetki, või erinevad graafilised elemendid.
2.           Autoriõiguse direktiivi artikli 2 punktis a ette nähtud reprodutseerimisõigus (neljas küsimus kohtuasjas C‑403/08)
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas autoriõiguse direktiivi artikli 2 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et reprodutseerimisõigus hõlmab teostest siirdamiseks vajalike üksteisele järgnevate osade loomist satelliitdekoodri
mälus ja teleekraanil, kusjuures need osad kustutatakse kohe ja asendatakse järgmiste osadega. Selles kontekstis tekib eelotsusetaotluse
esitanud kohtul nimelt küsimus, kas ta peab hinnangu andma lähtuvalt kõikidest osadest kui tervikust või ainult nendest osadest,
mis eksisteerivad konkreetsel hetkel.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et direktiivi artiklis 2 sisalduv mõiste „reprodutseerimine” on liidu õiguse mõiste, millele
tuleb kogu liidus anda autonoomne ja ühetaoline tõlgendus (eespool viidatud kohtuotsus Infopaq International, punktid 27–29).
Selle sisu kohta märgiti juba käesoleva kohtuotsuse punktis 97, et autoriõigus kõnealuse artikli 2 punkti a tähenduses on
kohaldatav üksnes objekti suhtes, mis on autori enese intellektuaalne looming (eespool viidatud kohtuotsus Infopaq International,
punkt 37).
Euroopa Kohus täpsustas seega, et teose erinevaid osi kaitstakse selle sätte alusel tingimusel, et need sisaldavad elemente,
mis väljendavad selle teose autori enese intellektuaalset loomingut (eespool viidatud kohtuotsus Infopaq International, punkt 39).
See tähendab, et tuleb analüüsida samal ajal reprodutseeritud osadest – mis eksisteerivad konkreetsel hetkel – koosnevat tervikut,
selleks et kontrollida, kas see sisaldab niisuguseid elemente. Jaatava vastuse korral tuleb see tervik kvalifitseerida osaliseks
reprodutseerimiseks autoriõiguse direktiivi artikli 2 punkti a tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Infopaq
International, punktid 45 ja 46). Selles suhtes ei ole asjakohane küsimus, kas teos reprodutseeritakse lineaarsete osade abil,
mis eksisteerivad vaid lühikest aega, kuna need kustutatakse kohe tehnilise protsessi käigus.
Eelnevat silmas pidades peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, kas teostest siirdamiseks vajalike osade loomisega
satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil kaasneb reprodutseerimine autoriõiguse direktiivi artikli 2 punkti a tähenduses.
Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et autoriõiguse direktiivi artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et reprodutseerimisõigus
hõlmab siirdamiseks vajalikke teoste osi satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil, tingimusel et need osad sisaldavad elemente,
mis väljendavad asjaomaste autorite eneste intellektuaalset loomingut, kusjuures selleks, et kontrollida, kas see sisaldab
niisuguseid elemente, tuleb analüüsida samal ajal reprodutseeritud osadest koosnevat tervikut.
3.           Autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand reprodutseerimisõigusest (viies küsimus kohtuasjas C‑403/08)
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas niisugune reprodutseerimine, mis on kõne all
kohtuasjas C‑403/08 ja mis toimub satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil, vastab autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1
sätestatud tingimustele ning kas seega võib sellega tegeleda autoriõiguste omanike loata.
a)           Sissejuhatavad märkused
Autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt on reprodutseerimine direktiivi artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimisõiguse
kohaldamisalast välistatud vaid siis, kui see vastab viiele tingimusele ehk kui:
–        reprodutseerimine on ajutine;
–        see on mõeldud siirdamiseks või toimub juhuslikult;
–        see on tehnilise protsessi lahutamatu ja oluline osa;
–        selle ainus eesmärk on teha võimalikuks teose või muu kaitstud objekti edastamine vahendaja võrgu kaudu kolmandatele isikutele
või seaduspärane kasutamine ning
–        reprodutseerimisel puudub iseseisev majanduslik tähtsus.
Kohtupraktikast ilmneb, et eespool loetletud tingimusi tuleb tõlgendada rangelt, kuna direktiivi artikli 5 lõige 1 kujutab
endast erandit direktiiviga kehtestatud üldnormist, milles on nõutud, et autoriõiguse omanik lubaks oma kaitstud teose igasugust
reprodutseerimist (eespool viidatud kohtuotsus Infopaq International, punktid 56 ja 57).
Nende tingimuste tõlgendus peab siiski võimaldama kaitsta kehtestatud erandi kasulikku mõju ja järgida selle eesmärki, nii
nagu see tuleneb eelkõige autoriõiguse direktiivi põhjendusest 31 ja nõukogu 28. septembri 2000. aasta ühisest seisukohast
(EÜ) nr 48/2000 selle direktiivi vastuvõtmise kohta (EÜT C 344, lk 1).
Vastavalt selle eesmärgile peab kõnealune erand seega tegema võimalikuks ja tagama uute tehnoloogiate arengu ja toimimise
ning säilitama õiguste ja huvide tasakaalu ühelt poolt õiguste omanike ning teiselt poolt kaitstud teoste kasutajate vahel,
kes soovivad neid uusi tehnoloogiaid kasutada.
b)           Autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud tingimuste täitmine
Vaidlust ei ole selle üle, et asjaomane reprodutseerimine vastab autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud esimesele
kuni kolmandale tingimusele, kuna see on ajutine ja mõeldud siirdamiseks ning moodustab lahutamatu osa tehnilisest protsessist,
mis toimub satelliitdekoodri ja televiisori abil ning mille eesmärk on võimaldada edastatud saateid vastu võtta.
Seega jääb hinnata vaid neljanda ja viienda tingimuse täitmist.
Mis puudutab kõigepealt neljandat tingimust, siis tuleb esmalt märkida, et asjaomase reprodutseerimise eesmärk ei ole teha
võimalikuks edastamine vahendaja võrgu kaudu kolmandatele isikutele. Järelikult tuleb alternatiivse võimalusena analüüsida,
kas selle ainus eesmärk on teha võimalikuks teose või muu kaitstud objekti seaduspärane kasutamine.
Nagu ilmneb autoriõiguse direktiivi põhjendusest 33, käsitatakse kasutamist õiguspärasena, kui selleks on loa andnud õiguste
omanik või kui kohaldatavad õigusnormid seda ei piira.
Kuna kõnealuste teoste kasutamiseks ei ole autoriõiguste omanikud põhikohtuasjas luba andnud, tuleb seega hinnata, kas reprodutseerimise
eesmärk on teha võimalikuks teoste kasutamine, mis ei ole kohaldatavate õigusnormidega piiratud.
Vaidlus puudub selle üle, et niisugune lühiajaline reprodutseerimine teeb võimalikuks satelliitdekoodri ja teleekraani korrektse
toimimise. Televaatajate seisukohast võimaldab see vastu võtta kaitstud teoseid sisaldavaid saateid.
Saadete lihtne vastuvõtmine kui selline ehk nende eraviisiline vastuvõtmine ja näitamine ei kujuta endast aga tegevust, mis
oleks liidu või Ühendkuningriigi õigusnormidega piiratud, nagu nähtub ka viiendast eelotsuse küsimusest kohtuasjas C‑403/08,
mistõttu on see tegevus seaduspärane. Lisaks tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 77–132, et saadete niisugust vastuvõtmist
tuleb pidada seaduspäraseks, kui saated pärinevad mõnest teisest liikmesriigist kui Ühendkuningriik ja kui vastuvõtmine toimub
välismaise dekodeerimisseadme abil.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kõnealuse reprodutseerimise ainus eesmärk on teha võimalikuks teoste „seaduspärane kasutamine”
autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti b tähenduses.
Seega vastab niisugune reprodutseerimine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, selles sättes ette nähtud neljandale tingimusele.
Mis puudutab lõpuks kõnealuses sättes ette nähtud viiendat tingimust, siis tuleb märkida, et reprodutseerimine, mis toimub
tehnilise protsessi käigus, võimaldab juurdepääsu kaitstud teostele. Kuna viimastel on majanduslik väärtus, on nendele juurdepääsul
seega tingimata majanduslik tähtsus.
Selleks et mitte võtta autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandilt selle kasulikku mõju, on siiski veel
vaja, et see tähtsus oleks iseseisev selles mõttes, et see läheks kaitstud teoseid sisaldava saate lihtsast vastuvõtmisest
saadavast majanduslikust kasust kaugemale, see tähendab kaugemale kasust, mida saadakse saate pelgast vastuvõtmisest ja näitamisest.
Põhikohtuasjas moodustab satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil toimuv ajutine reprodutseerimine, kõnealuseid teoseid sisaldavate
edastatud saadete vastuvõtmise protsessi lahutamatu ja iseseisvusetu osa. Lisaks toimub reprodutseerimine sõltumata kaitstud
teostele sel viisil juurdepääsu omavate isikute mõjutusteta või isegi ilma, et nad oleksid sellest teadlikud.
Järelikult ei saa ajutine reprodutseerimine luua täiendavat majanduslikku kasu, mis läheks kaugemale kasust, mida saadakse
saadete pelgast vastuvõtmisest.
Sellest tulenevalt ei saa põhikohtuasjas kõne all olevat reprodutseerimist pidada iseseisva majandusliku tähtsusega tegevuseks.
Järelikult vastab see autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud viiendale tingimusele.
Seda järeldust – nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 172 tõdetut – kinnitab pealegi selle sätte eesmärk, milleks on tagada
uute tehnoloogiate areng ja toimimine. Juhul kui kõnealust reprodutseerimist ei käsitataks autoriõiguse direktiivi artikli 5
lõikes 1 kehtestatud tingimustega kooskõlas olevatena, takistataks kõigil neid kaasaegseid aparaate kasutavatel televaatajatel,
mille toimimiseks on reprodutseerimise toimumine vajalik, vastu võtta saateid, mis sisaldavad edastatud teoseid, kui puudub
autoriõiguste omanike antud luba. See aga takistaks uute tehnoloogiate tegelikku edendamist ja selle arengule kaasaaitamist
või isegi halvaks need, minnes vastuollu liidu seadusandja tahtega, nii nagu see on väljendatud autoriõiguse direktiivi põhjenduses 31.
Eelnevat silmas pidades tuleb järeldada, et niisugune reprodutseerimine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vastab kõigile autoriõiguse
direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud viiele tingimusele.
Viidatud sättes ette nähtud erandile tuginemiseks on siiski veel vaja, et reprodutseerimine vastaks autoriõiguse direktiivi
artikli 5 lõike 5 tingimustele. Selles suhtes piisab tõdemisest, et arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 163–179 esitatud
kaalutlusi, vastab reprodutseerimine ka nendele tingimustele.
Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et niisugune reprodutseerimine, mis on kõne all kohtuasjas C‑403/08 ja mis toimub
satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil, vastab autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud tingimustele ning seega
võib sellega tegeleda autoriõiguste omanike loata.
4.           „Üldsusele edastamine” autoriõiguse direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses (kuues küsimus kohtuasjas C‑403/08)
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „üldsusele edastamine” autoriõiguse direktiivi
artikli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ülekantud teoste teleekraani ja kõlarite abil edastamist
pubis viibivatele klientidele.
Kõigepealt tuleb märkida, et autoriõiguse direktiivi artikli 3 lõikes 1 ei ole täpsustatud, mida „üldsusele edastamine” tähendab
(7. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑306/05: SGAE, EKL 2006, lk I‑11519, punkt 33).
Neil asjaoludel ja vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb selle tähendus ja ulatus kindlaks teha kõnealuse direktiiviga
taotletavate eesmärkide alusel ja arvestades konteksti, millesse tõlgendatav säte kuulub (eespool viidatud kohtuotsus SGAE,
punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles suhtes tuleb kõigepealt meenutada, et autoriõiguse direktiivi põhieesmärk on kehtestada autoritele kõrgetasemeline
kaitse, mis võimaldab neil saada nende teoste kasutamise eest nõuetekohast tasu, eelkõige üldsusele edastamise korral. Järelikult
tuleb mõistest „üldsusele edastamine” aru saada laias tähenduses, nagu on pealegi sõnaselgelt märgitud direktiivi põhjenduses 23
(vt eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punkt 36).
Seejärel tuleb märkida, et vastavalt direktiivi põhjendusele 20 rajaneb direktiiv intellektuaalomandi valdkonnas juba kehtivate
direktiividega – nagu direktiiv 92/100, mis kodifitseeriti naaberõiguste direktiiviga – kehtestatud põhimõtetel ja eeskirjadel
(vt eespool viidatud kohtuotsus Infopaq International, punkt 36).
Neil asjaoludel ja võttes arvesse liidu õiguskorra ühtsuse ja järjepidevuse nõudeid, peab kõikides nendes direktiivides kasutatud
mõistetel olema sama tähendus, välja arvatud juhul, kui liidu seadusandja on konkreetses seadusandlikus kontekstis väljendanud
teistsugust tahet.
Lõpuks tuleb artikli 3 lõiget 1 võimaluse korral tõlgendada rahvusvahelist õigust silmas pidades ning võttes eriti arvesse
Berni konventsiooni ja autoriõiguse lepingut. Autoriõiguse direktiivi eesmärk on nimelt rakendada seda lepingut, mille artikli 1
lõikes 4 on lepingupooli kohustatud järgima Berni konventsiooni artikleid 1–21. Sama kohustus on sätestatud ka intellektuaalomandi
õiguste kaubandusaspektide lepingu artikli 9 lõikes 1 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punktid 35, 40 ja 41
ning seal viidatud kohtupraktika).
Nende kolme asjaolu alusel tuleb tõlgendada mõistet „üldsusele edastamine” autoriõiguse direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses
ja hinnata, kas see hõlmab ülekantud teoste teleekraani ja kõlarite abil edastamist pubis viibivatele klientidele.
Mis puudutab kõigepealt edastamise mõistet, siis nähtub naaberõiguste direktiivi artikli 8 lõikest 3 ja esituste ning fonogrammide
lepingu artikli 2 punktist g ja artiklist 15, et niisugune mõiste hõlmab „esituse helide või muude helide või fonogrammile
salvestatud helisid esindavate märkide edastamist üldsusele” ning et see hõlmab ka ringhäälingus ülekandmist või „mis tahes
edastamist üldsusele”.
Täpsemalt, nagu on sõnaselgelt märgitud Berni konventsiooni artikli 11
bis
lõike 1 punktis iii, hõlmab kõnealune mõiste avalikustamist valjuhääldi või analoogsete vahenditega, mis edastavad märkide,
helide või kujundite abil teose ülekannet, hõlmates – vastavalt autoriõiguse direktiivi ettepaneku (KOM(97) 628 (lõplik))
põhjendustele – niisugust edastusvahendit nagu teoste näitamine ekraanil.
Neil asjaoludel ja kuna liidu seadusandja ei ole selle mõiste tõlgendamise osas autoriõiguse direktiivis ja eriti selle artiklis 3
väljendanud teistsugust tahet (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 188), tuleb edastamise mõistest aru saada laias tähenduses,
nii et sellega peetakse silmas kaitstud teoste igasugust ülekandmist, sõltumata kasutatud tehnilisest vahendist või protsessist.
Niisugust tõlgendust järgides on Euroopa Kohus juba leidnud, et majutusettevõtte omanik tegeleb edastamisega, kui ta televiisorite
abil võimaldab oma klientidele juurdepääsu ülekantud teostele, levitades vastu võetud signaali, mis sisaldab kaitstud teoseid,
täiesti teadlikuna hotellitubades. Euroopa Kohus rõhutas, et niisugune sekkumine on mitte üksnes tehniline lahendus, millega
tagatakse algupärase saate vastuvõtmine levialas või parandatakse seda, vaid toiming, ilma milleta kliendid, kes asuvad kõnealusel
alal, ei saa edastatud teoseid jälgida (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punkt 42).
Kohtuasjas C‑403/08 võimaldab pubi omanik tahtlikult klientidele, kes viibivad pubis, juurdepääsu kaitstud teoseid sisaldavale
edastatud saatele teleekraani ja kõlarite abil, arvestades, et selle omaniku sekkumiseta ei saa kliendid edastatud teoseid
vaadata, isegi kui nad asuvad saate levialas. Seega on niisuguse tegevuse asjaolud sarnased nendega, mille suhtes tehti eespool
viidatud kohtuotsus SGAE.
Sellises olukorras tuleb tõdeda, et pubi omanik tegeleb edastamisega, kui ta ülekantud teoseid teleekraani ja kõlarite abil
tahtlikult näitab pubis viibivatele klientidele.
Selleks et põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel toimuv edastamine kuuluks mõiste „üldsusele edastamine” alla autoriõiguse
direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, on siiski veel vaja, et ülekantud teost näidataks uuele üldsusele, see tähendab üldsusele,
keda kaitstud teoste autorid ei võtnud arvesse, kui nad andsid loa teoste kasutamiseks algsele üldsusele edastamise teel (vt
selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punktid 40 ja 42, ning 18. märtsi 2010. aasta määrus kohtuasjas C‑136/09: Organismos
Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 38).
Selles suhtes tuleb meenutada, et kui autorid lubavad oma teoseid ringhäälingu kaudu edastada, võtavad nad üldjuhul arvesse
üksnes televiisorite omanikke, kes üksi, eraviisiliselt või pereringis võtavad vastu signaali ja jälgivad saateid. Juhul kui
saate ringhäälingu kaudu edastamine toimub üldsusele juurdepääsetavas kohas täiendavale kuulajas- või vaatajaskonnale, kellel
televiisori omanik lubab teost kuulata või vaadata, tuleb niisugust tahtlikku sekkumist käsitada toiminguna, millega kõnealune
teos edastatakse uuele üldsusele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punkt 41, ja eespool viidatud kohtumäärus
Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon, punkt 37).
Niisuguse olukorraga on tegemist juhul, kui pubi omanik edastab ülekantud teoseid pubis viibivatele klientidele, kuna need
kliendid kujutavad endast täiendavat üldsust, keda autorid ei ole oma teoste ringhäälingu kaudu edastamise lubamisel arvesse
võtnud.
Lisaks peab ülekantud teost selleks, et oleks tegemist üldsusele edastamisega, näitama „üldsusele, kes ei viibi paigas, kus
teost esitatakse” autoriõiguse direktiivi põhjenduse 23 tähenduses.
Selles suhtes ilmneb eespool viidatud ühisest seisukohast nr 48/2000, et see põhjendus tuleneb Euroopa Parlamendi ettepanekust
täpsustada selles, et üldsusele edastamine kõnealuse direktiivi tähenduses ei hõlma „otseseid esitusi”, mis on mõiste, mis
viitab Berni konventsiooni artikli 11 lõikes 1 ette nähtud mõistele „avalik esitamine”, kusjuures viimati mainitud mõiste
hõlmab teoste esitamist üldsusele, kes on füüsilises ja vahetus kontaktis näitleja või teoste esitajaga (vt Berni konventsiooni
juhis, WIPO koostatud tõlgendav dokument, millel ei ole küll kohustuslikku jõudu, kuid mis siiski on abiks selle konventsiooni
tõlgendamisel, nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse SGAE punktis 41 märkis).
Selleks et välistada niisugune vahetu avalik esitamine üldsusele edastamise mõiste hulgast autoriõiguse direktiivi raames,
on põhjenduses 23 täpsustatud, et üldsusele edastamine hõlmab edastamist ka üldsusele, kes ei viibi paigas, kus teost esitatakse.
Niisugune füüsiline ja vahetu kontakt on aga just puudu olukorras, kus niisuguses kohas nagu pubi näidatakse ringhäälingu
kaudu edastatud teost teleekraani ja kõlarite abil üldsusele, kes viibib teose näitamise kohas, kuid kes autoriõiguse direktiivi
põhjenduse 23 tähenduses ei viibi paigas, kus teost esitatakse, ehk ülekantud esituse kohas (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus SGAE, punkt 40).
Lõpuks tuleb märkida, et autoriõiguse direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses „edastamise” tulusus ei ole tähtsusetu asjaolu
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SGAE, punkt 44).
Põhikohtuasjas käsitletavas olukorras ei saa eitada, et esiteks näitab omanik ringhäälingu kaudu edastatud teoseid oma pubis
eesmärgiga sellest kasu saada ja teiseks on selline näitamine ligitõmbav klientide jaoks, kes on näidatavatest teostest huvitatud.
Järelikult mõjutab kõnealuste teoste näitamine pubi külastatavust ja lõpuks ka selle majandustulemusi.
Järelikult on kõnealusel üldsusele edastamisel tulu taotlemise eesmärk.
Kõike eelnevat silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et mõistet „üldsusele edastamine” autoriõiguse direktiivi
artikli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ülekantud teoste teleekraani ja kõlarite abil edastamist
pubis viibivatele klientidele.
5.           Satelliitlevi direktiivi mõju (seitsmes küsimus kohtuasjas C‑403/08)
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas satelliitlevi direktiiv mõjutab satelliitdekoodri
mälus ja teleekraanil toimuva reprodutseerimise õiguspärasust.
Selles suhtes tuleb meenutada, et satelliitlevi direktiivis on ette nähtud teostest liikmesriikidest pärinevate saadete satelliitlevile
ja kaabli kaudu taasedastamisele kohaldatavate autoriõiguste ja nendega kaasnevate õiguste kaitse teatavate aspektide ühtlustamine
üksnes minimaalses ulatuses. Erinevalt autoriõiguse direktiivist ei paku need minimaalsed ühtlustamisnormid aga piisavalt
teavet, et teha kindlaks, kas satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil toimuv reprodutseerimine on seaduspärane (vt analoogia
alusel 3. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑293/98: Egeda, EKL 2000, lk I‑629, punktid 25 ja 26, ning eespool viidatud
kohtuotsus SGAE, punkt 30).
Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et satelliitlevi direktiivi tuleb tõlgendada nii, et see ei mõjuta satelliitdekoodri
mälus ja teleekraanil toimuva reprodutseerimise seaduspärasust.
IV –
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Mõistet „ebaseaduslik seade” Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 1998. aasta direktiivi 98/84/EÜ tingimusjuurdepääsul
põhinevate või seda sisaldavate teenuste õiguskaitse kohta artikli 2 punkti e tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma
välismaiseid dekodeerimisseadmeid – mis annavad juurdepääsu ringhäälinguorganisatsiooni satelliitlevi teenustele ning mida
valmistatakse ja turustatakse selle organisatsiooni loal, kuid kasutatakse tema tahte vastaselt väljaspool geograafilist ala,
mille jaoks need on väljastatud – ega seadmeid, mis on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ega ka seadmeid,
mille kasutamisel on rikutud lepingulist piirangut, mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel.
2.
Direktiivi 98/84 artikli 3 lõikega 2 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad kasutamast välismaiseid dekodeerimisseadmeid,
sealhulgas neid, mis on omandatud või aktiveeritud vale nime ja aadressi alusel, ja neid, mille kasutamisel on rikutud lepingulist
piirangut, mille kohaselt on lubatud üksnes nende kasutamine eraotstarbel, kuna niisugused õigusnormid ei kuulu selle direktiiviga
kooskõlastatud valdkonda.
3.
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et
–
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ebaseaduslik importida, müüa ja kasutada selles riigis välismaiseid
dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu kodeeritud satelliitleviteenusele, mis pärineb teisest liikmesriigist ja
sisaldab esimese riigi õigusnormidega kaitstavaid objekte,
–
seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et välismaine dekodeerimisseade omandati või aktiveeriti valede isikuandmete ja vale
aadressi alusel, mis esitati kavatsusega hoida kõrvale käsitletavast territoriaalsest piirangust, ega ka asjaolu, et seda
seadet kasutatakse ärilistel eesmärkidel, kuigi see oli mõeldud erakasutuseks.
4.
Intellektuaalomandi õiguste omaniku ja ringhäälinguorganisatsiooni vahel sõlmitud ainulitsentsilepingu tingimused kujutavad
endast ELTL artikli 101 alusel keelatud konkurentsipiirangut, kui nendega on kõnealusele organisatsioonile pandud kohustus
mitte väljastada dekodeerimisseadmeid, mis võimaldavad juurdepääsu õiguste omaniku kaitstud objektidele nende kasutamiseks
väljaspool territooriumi, mida see litsentsileping hõlmab.
5.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate
aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et reprodutseerimisõigus hõlmab siirdamiseks
vajalikke teoste osi satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil, tingimusel et need osad sisaldavad elemente, mis väljendavad
asjaomaste autorite eneste intellektuaalset loomingut, kusjuures selleks, et kontrollida, kas see sisaldab niisuguseid elemente,
tuleb analüüsida samal ajal reprodutseeritud osadest koosnevat tervikut.
6.
Niisugune reprodutseerimine, mis on kõne all kohtuasjas C‑403/08 ja mis toimub satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil, vastab
direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 sätestatud tingimustele ning seega võib sellega tegeleda autoriõiguste omanike loata.
7.
Mõistet „üldsusele edastamine” direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ülekantud
teoste teleekraani ja kõlarite abil edastamist pubis viibivatele klientidele.
8.
Nõukogu 27. septembri 1993. aasta direktiivi 93/83/EMÜ teatavate satelliitlevile ja kaabli kaudu taasedastamisele kohaldatavaid
autoriõigusi ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate eeskirjade kooskõlastamise kohta tuleb tõlgendada nii, et see ei mõjuta
satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil toimuva reprodutseerimise õiguspärasust.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.