CELEX: 62009CJ0071
Fellebbezés
Megsemmisítés iránti kereset
Elfogadhatóság
Kereshetőségi jog
Az eljáráshoz fűződő érdek
Perfüggőségi kifogás
Állami támogatások
Több ágazatra kiterjedő támogatási program
A szociális terhek csökkentése
2000/394/EK határozat
Ellentételezés-jelleg
A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége
A verseny torzítása
A felülvizsgálat terjedelme
Bizonyítási teher
Indokolási kötelezettség
Az EK 87. cikk (2) bekezdésének b) pontja és (3) bekezdésének b)-d) pontja
659/1999/EK rendelet
14. és 15. cikk

Fellebbezéseikben a Comitato „Venezia vuole vivere” (a továbbiakban: Comitato), a Hotel Cipriani Srl (a továbbiakban: Hotel
Cipriani) és a Società italiana per il gas SpA (a továbbiakban: Italgas) azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül
az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑254/00., T‑270/00. és T‑277/00. sz., Hotel Cipriani és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2008. november 28‑án hozott ítéletét (EBHT 2008., II‑3269. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet), amellyel az Elsőfokú
Bíróság elutasította a szociális terhek csökkentéséről szóló 30/1997. és 206/1995. sz. törvényekben előírt, a Velence és Chioggia
területén letelepedett vállalkozások javát szolgáló támogatási intézkedésekről szóló, 1999. november 25‑i 2000/394/EK bizottsági
határozat (HL 2000. L 150., 50. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti kereseteiket.
Csatlakozó fellebbezésében a Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl. (a továbbiakban: Coopservice) azt kéri, hogy
a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet.
Csatlakozó fellebbezésében az Európai Közösségek Bizottsága azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott
ítéletet annyiban, amennyiben az a fenti kereseteket elfogadhatónak nyilvánítja.

Jogi háttér
Az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi
rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 1. cikke b) pontjának iv. alpontja, valamint
13–15. cikke így rendelkezik:
„
1. cikk
Fogalommeghatározások
E rendelet alkalmazásában:
[…]
b)      létező támogatás:
[…]
iv)      olyan támogatás, amely létező támogatásnak tekintendő a 15. cikk szerint;
[…]
13. cikk
A Bizottság határozatai
(1) A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos
vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam
nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza
meg.
[…]
14. cikk
A támogatások visszatérítése [helyesen: visszatéríttetése]
(1) Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam
hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére (a továbbiakban: „visszatérítési
[helyesen: visszatéríttetési] határozat”). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését [helyesen: visszatéríttetését],
amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével.
(2) A visszatérítési [helyesen: visszatéríttetési] határozat szerint visszatérítésre kerülő támogatás magában foglalja a Bizottság
által megfelelő kamatlábbal meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett
rendelkezésére bocsátották, addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.
(3) Az Európai Közösségek Bíróságának a Szerződés [242.] cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül, a visszatérítést
[helyesen: visszatéríttetést] késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani,
feltéve hogy e rendelkezések lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból
és a nemzeti bíróságok előtt zajló eljárás esetén – a közösségi jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük
szerint rendelkezésre álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.
15. cikk
Jogvesztő határidő [helyesen: Elévülési idő]
(1) A Bizottság támogatás visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre tízéves jogvesztő határidőn [helyesen: elévülési időn] belül
érvényesíthető.
(2) A jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] azon a napon kezdődik, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek
egyedi támogatás formájában vagy támogatási program részét képező támogatás formájában nyújtják. A Bizottság vagy a Bizottság
kérésére eljáró tagállam jogellenes támogatással kapcsolatos intézkedései megszakítják a jogvesztő határidőt [helyesen: elévülési
időt]. A jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] minden megszakítástól számítva újra indul. A jogvesztő határidőt fel
kell függeszteni [helyesen: Az elévülés nyugszik], amíg a Bizottság határozata az Európai Közösségek Bírósága előtt függőben
lévő eljárás alá tartozik [helyesen: folyamatban lévő eljárás tárgyát képezi].
(3) Minden támogatást, amellyel kapcsolatban a jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] lejárt, létező támogatásnak kell
tekinteni.”

A jogvita előzményei
A megtámadott ítélet 1–11. pontja az alábbiak szerint foglalja össze a jogvita alapját képező tényállást:
„A – A vizsgált szociálisteher‑csökkentési program
1      A Bizottságnak bejelentett 1994. augusztus 5‑i olasz miniszteri rendelet meghatározza a Mezzogiornóban, az 1994 és 1996 közötti
időszakra vonatkozóan azon szociálisteher‑csökkentés odaítélésének feltételeit, amelyet a munkáltatóknak az Istituto Nazionale
della Previdenza Socialéval (INPS, Országos Társadalombiztosítási Intézet) szemben fennálló szociális terhei csökkentésének
különleges programjáról szóló, 1978. március 6‑i olasz köztársasági elnöki rendelet 59. cikkében foglalt rendelkezések írnak
elő.
2      A Bizottság a vállalkozásokra háruló szociális terheknek a Mezzogiornóban történő csökkentése és e terhek némelyikének az
államkincstár általi átvállalása tárgyában hozott rendelkezésekről szóló, 1995. március 1‑jei 95/455/EK határozatával (HL L 265.,
23. o.) bizonyos feltételek tiszteletben tartásának előírása mellett a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította a
mezzogiornói vállalkozások javát szolgáló, fent említett szociális tehercsökkentési programot. A határozat többek között előírta,
hogy az olasz hatóságoknak közölniük kell a Bizottsággal azokat a rendelkezéseket, amelyeket a vizsgált támogatási program
fokozatos megszüntetésére irányuló, ugyanezen határozatban előírt terv végrehajtása érdekében hoznak.
3      A jelen esetben szóban forgó szociális tehercsökkentési programot a 206/1995. sz. olasz törvény vezette be, amely a fent hivatkozott
1994. augusztus 5‑i miniszteri rendeletben előírt támogatási programot az 1995. és 1996. évek vonatkozásában kiterjesztette
a Velence és Chioggia szigeti területein letelepedett vállalkozásokra. A 30/1997. sz. olasz törvény az e miniszteri rendeletben
előírt támogatási programot mind a Mezzogiorno tartományaiban, mind pedig a Velence és Chioggia szigeti területein letelepedett
vállalkozások javára meghosszabbította az 1997. évre.
4      Az 1994. augusztus 5‑i miniszteri rendelet 1. cikke a munkáltatókra háruló szociális terhek általános csökkentését írja elő.
Ugyanezen rendelet 2. cikke mentességet biztosít a szociális terhek alól a vállalkozások keretein belül létrehozott új munkahelyek
vonatkozásában, mégpedig a munkanélküli személy felvételének időpontjától számított egy éven át.
5      A [vitatott] határozatból […] kiderül, hogy az INPS által az 1995‑től 1997‑ig terjedő vizsgált időszakra vonatkozóan szolgáltatott
adatok szerint az 1994. augusztus 5‑i miniszteri rendelet 1. cikke alapján a Velence és Chioggia szigeti területein letelepedett
vállalkozások számára biztosított szociális tehercsökkentések összege átlagosan elérte az évenkénti 73 milliárd olasz lírát
(ITL) (37,7 millió eurót), amelyet 1645 vállalkozás között osztottak el. Az e rendelet 2. cikke alapján a Velence és Chioggia
szigeti területein letelepedett vállalkozások számára biztosított mentességek összege átlagosan elérte az évenkénti 567 millió
[olasz lírát] (292 831 eurót), amelyet 165 vállalkozás között osztottak el.
B – A közigazgatási eljárás
6      Az olasz hatóságok 1997. június 10‑i levelükben az 1995. március 1‑jei 95/455 határozatban foglalt rendelkezéseknek (lásd
a fenti 2. pontot) megfelelően közölték a Bizottsággal a fent említett 30/1997. sz. törvényt. A Bizottság 1997. július 1‑jei
levelében – amelyet az 1997. augusztus 28‑án kelt felszólítás követett – kiegészítő felvilágosítást kért a fent említett,
a Velence és Chioggia területén letelepedett vállalkozások javát szolgáló szociális tehercsökkentés hatályának kiterjesztéséről.
7      A Bizottság, miután nem kapott választ, 1997. december 17‑i levelében közölte az Olasz Köztársasággal azt a határozatát, hogy
a 206/1995. és a 30/1997. sz. törvények rendelkezéseiben előírt támogatások tekintetében – amely törvények a Mezzogiorno vonatkozásában
előírt szociális tehercsökkentések hatályát kiterjesztették Velence és Chioggia szigeti területére – megindítja az EK 88. cikk
(2) bekezdése szerinti eljárást.
8      Az olasz hatóságok 1997. december 1‑jén felfüggesztették a vizsgált szociális tehercsökkentési programot.
9      Az eljárás megindításáról szóló határozatot 1998. február 18‑án tették közzé az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
. A Comitato […] – olyan egyesület, amely az ipar és a kereskedelem területén tevékenykedő gazdasági szereplők legfontosabb
szervezeteit tömöríti Velencében, és amelyet a fent említett hivatalos vizsgálati eljárás megindítását követően hoztak létre
abból a célból, hogy a Velence területén letelepedett gazdasági szereplők hátrányos helyzetének javítására irányuló cselekvéseket
koordinálja […] – 1998. március 17‑i levelében észrevételeket terjesztett elő, továbbá benyújtott egy jelentést, amelyhez
a Consorzio per la ricerca e la formazione (COSES, kutatási és képzési konzorcium) által készített, 1998. márciusi keltezésű
tanulmányt csatolt, amely arra vonatkozott, hogy a lagúna területén működő vállalkozásoknak a szárazföldön letelepedett vállalkozásokhoz
képest milyen nehézségekkel kell szembenézniük. 1998. május 18‑án Velence önkormányzata is észrevételeket terjesztett elő,
amelyekhez csatolta a COSES által ugyanezen tárgyban készített első, 1998. februári keltezésű tanulmányt. Az észrevételekben
hangsúlyozta, hogy a kedvezményezettek között önkormányzati tulajdonú vállalkozások is vannak, amelyeket általános gazdasági
érdekű szolgáltatási kötelezettség terhel. E vállalkozások érdekében az önkormányzat az EK 86. cikk (2) bekezdésére hivatkozott.
Az észrevételek mindegyikét továbbították az Olasz Köztársaságnak.
10      Az olasz hatóságok 1999. január 23‑i levelükben terjesztették elő észrevételeiket. Az 1999. június 10‑i levelükben arról tájékoztatták
a Bizottságot, hogy a Velence önkormányzata által továbbított észrevételeket a sajátjukká teszik.
11      Az 1999. június 23‑i határozattal a Bizottság felhívta [az Olasz Köztársaságot], hogy bocsásson rendelkezésére minden olyan
dokumentumot és információt, amelyek ahhoz szükségesek, hogy meg lehessen határozni az önkormányzati tulajdonú vállalkozások
szerepét, és mérlegelni lehessen a vizsgált szociális tehercsökkentési intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségét.
Az olasz hatóságok 1999. július 27‑i levelükben válaszoltak. 1999. október 12‑én Brüsszelben megbeszélésre került sor e hatóságok
és a Bizottság képviselői között.”

A vitatott határozat
A vitatott határozat rendelkező részének szövege a következő:
„1. cikk
A jelen határozat 3. és 4. cikkében foglalt rendelkezések sérelme nélkül azok a támogatások, amelyeket Olaszország az 1994.
augusztus 5‑i miniszteri rendelet 2. cikkére utaló 30/1997. és 206/1995. sz. törvényekben előírt szociális tehercsökkentések
formájában nyújt a Velence és Chioggia területén letelepedett vállalkozásoknak, összeegyeztethetők a közös piaccal, amennyiben
azokat a következő vállalkozásoknak ítélik oda:
a)      a [kis‑  vagy közepes vállalkozásokra] vonatkozó állami támogatásokat érintő közösségi keretszabály szerinti kis‑  vagy közepes
vállalkozásoknak;
b)      a fenti fogalommeghatározásnak meg nem felelő, viszont olyan területen letelepedett vállalkozásoknak, amely részesülhet a
Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti eltérés előnyeiből;
c)      minden más olyan vállalkozásnak, amely a munkaerő‑piaci beilleszkedés vagy újrabeilleszkedés területén különös nehézségekkel
küzdő munkavállalókat alkalmaz, összhangban a foglalkoztatási támogatásokra vonatkozó iránymutatással.
E támogatások a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásoknak minősülnek, amennyiben azokat olyan vállalkozásoknak nyújtották,
amelyek nem minősülnek [kis‑ vagy közepes vállalkozásnak], és amelyek nem olyan területen telepedtek le, amely részesülhet
a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti eltérés előnyeiből.
2. cikk
A jelen határozat 3. és 4. cikkében foglalt rendelkezések sérelme nélkül azok a támogatások, amelyeket Olaszország az 1994.
augusztus 5‑i miniszteri rendelet 1. cikkében előírt szociális tehercsökkentések formájában nyújt a Velence és Chioggia területén
letelepedett vállalkozásoknak, összeegyeztethetetlenek a közös piaccal.
3. cikk
Az Olaszország által az ASPIV vállalkozásnak nyújtott támogatás a Szerződés 86. cikkének (2) bekezdése szerinti eltérés alapján,
a Consorzio Venezia Nuova vállalkozásnak nyújtott támogatás pedig a Szerződés 87. cikke (3) bekezdésének d) pontja szerinti
eltérés alapján összeegyeztethető a közös piaccal.
4. cikk
Az Olasz Köztársaság által az ACTV, a Panfido SpA és az AMAV vállalkozások javára végrehajtott intézkedések nem képeznek az
Szerződés 87. cikke értelmében vett állami támogatást.
5. cikk
Olaszország megteszi az annak biztosításához szükséges valamennyi intézkedést, hogy a kedvezményezettek visszatérítsék az
1. cikk második bekezdésében és a 2. cikkben említett, a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásokat, amelyeket jogellenesen
nyújtottak nekik.
A visszatéríttetést a nemzeti jogban szabályozott eljárásoknak megfelelően kell lefolytatni. A visszatérítendő összegek után
kamatot kell fizetni attól az időponttól kezdve, amikor ezen összegeket a kedvezményezettek rendelkezésére bocsátották, a
tényleges visszatérítésig. A kamatot a regionális célú támogatások keretében nyújtott szubvenció‑egyenérték számításához alkalmazott
referencia‑kamatláb alapján kell számítani.
[…]”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A vitatott határozat ellen ötvenkilenc keresetet nyújtottak be az Elsőfokú Bírósághoz.
Az Elsőfokú Bíróság felhívta az Olasz Köztársaságot annak pontosítására, hogy ezen ügyek minden egyes felperese tekintetében
úgy ítéli‑e meg, hogy a vitatott határozat 5. cikkének végrehajtásaképpen vissza kell téríttetnie a már folyósított vitatott
támogatásokat.
Az Olasz Köztársaság válaszaira tekintettel az Elsőfokú Bíróság 22 keresetet teljes egészében, 6 keresetet pedig részben elfogadhatatlannak
nyilvánított, mivel az érintett felperesek olyan vállalkozások voltak, amelyek nem igazolták az eljáráshoz fűződő érdeküket,
mivel az illetékes nemzeti hatóságok a vitatott határozat végrehajtása során úgy ítélték meg, hogy e vállalkozások nem részesültek
a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásban, e határozat értelmében pedig nem vonatkozott rájuk a visszatérítési kötelezettség
(az Elsőfokú Bíróság T‑228/00., T‑229/00., T‑242/00., T‑243/00., T‑245/00–T‑248/00., T‑250/00., T‑252/00, T‑256/00–T‑259/00.,
T‑265/00., T‑267/00., T‑268/00., T‑271/00., T‑274/00–T‑276/00., T‑281/00., T‑287/00. és T‑296/00. sz., Gruppo ormeggiatori
del porto di Venezia és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. március 10‑én hozott végzése [EBHT 2005., II‑787. o.];
a T‑266/00. sz., Confartigianato Venezia és társai kontra Bizottság ügyben 2005. március 10‑én hozott végzése; a T‑269/00. sz.,
Baglioni Hotels és Sagar kontra Bizottság ügyben 2005. március 10‑én hozott végzése; a T‑273/00. sz., Unindustria és társai
kontra Bizottság ügyben 2005. március 10‑én hozott végzése, valamint a T‑288/00. sz., Principessa kontra Bizottság ügyben
2005. március 10‑én hozott végzése).
2005. május 12‑én a peres felek képviselőinek részvételével informális találkozóra került sor az Elsőfokú Bíróság előadó bírája
előtt abban a 37 ügyben, amelyekben a keresetet nem nyilvánították teljes egészében elfogadhatatlannak. A felek képviselői
előadták észrevételeiket, és megállapodtak abban, hogy kiválasztanak négy „tesztügyet”. Ezen informális találkozót követően
a T‑254/00., a T‑270/00. és a T‑277/00. sz. ügyeket – amelyekben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletet hozta –, valamint
a T‑221/00. sz. ügyet jelölték ki tesztügynek, ez utóbbit azonban a felperes keresettől elállása folytán törölték a nyilvántartásból.
Az Elsőfokú Bíróság a fenti ügyeket egyesítette, és akként határozott, hogy a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági
kifogások vizsgálatát az ügy érdemének vizsgálatával együtt végzi el.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben megállapította, hogy a keresetek az ítélet indokolásának 41–115. pontjában levezetett
okfejtés alapján elfogadhatók. E kereseteket ugyanakkor megalapozatlannak nyilvánította, tekintettel az ítélet 117–398. pontjában
ismertetett megfontolásokra.

A fellebbezők kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
A Comitato azt kéri, hogy a Bíróság:
–        adjon helyet a fellebbezésének, következésképpen pedig helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        utasítsa el a Bizottság csatlakozó fellebbezését;
–        semmisítse meg a vitatott határozatot;
–        másodlagosan, semmisítse meg e határozat 5. cikkét abban a részében, amelyben az előírja a szóban forgó szociálisteher‑csökkentésnek
megfelelő összeg visszatéríttetését, és akként rendelkezik, hogy az említett összegek után kamatot kell fizetni attól az időponttól
kezdve, amikor ezen összegeket a kedvezményezettek rendelkezésére bocsátották, a tényleges visszatérítésig;
–        a Bizottságot kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
A Hotel Cipriani azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        adjon helyt az elsőfokú eljárásban előterjesztett kérelmeinek, következésképpen pedig:
–        elsődlegesen semmisítse meg a vitatott határozatot;
–        másodlagosan semmisítse meg e határozat 5. cikkét annyiban, amennyiben az e rendelkezésben előírt visszatéríttetési kötelezettség
felöleli a
de minimis
szabály alapján nyújtott támogatásokat, és/vagy semmisítse meg e cikket annyiban, amennyiben olyan kamatfizetési kötelezettséget
ír elő, amely magasabb annál, amit a felperes a saját adósságai után ténylegesen fizetett;
–        a Bizottságot kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
Az Italgas azt kéri, hogy a Bíróság:
–        adjon helyet a fellebbezésének, következésképpen pedig helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        a Bizottság által benyújtott csatlakozó fellebbezést mint nyilvánvalóan megalapozatlant, illetve – másodlagosan – bizonyos
jogalapjai tekintetében mint hatástalant, más jogalapjai tekintetében mint megalapozatlant, vagy pedig teljes egészében mint
megalapozatlant utasítsa el;
–        semmisítse meg a vitatott határozat 1. és 2. cikkét annyiban, amennyiben azok a szóban forgó szociálisteher‑csökkentéseket
a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítják, továbbá semmisítse meg e határozat 5. cikkét;
–        másodlagosan, a Bíróság alapokmányának 61. cikke alapján az ügyet utalja vissza az Elsőfokú Bírósághoz;
–        a Bizottságot kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségei, mindenképp pedig a csatlakozó fellebbezéssel összefüggésben
felmerült költségek viselésére.
A Coopservice azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        adjon helyt az elsőfokú eljárásban előterjesztett kérelmeinek, következésképpen pedig:
–        elsődlegesen, amennyiben ez célszerű és a fellebbezők érdekeit szolgálja, semmisítse meg a vitatott határozatot;
–        másodlagosan, e vitatott határozatot annyiban semmisítse meg, amennyiben az előírja az odaítélt szociálisteher‑csökkentések
visszatéríttetésének kötelezettségét, valamint azt a kötelezettségek, hogy e tehercsökkentések összegét az említett határozatban
vizsgált időszakra vonatkozóan kamattal kell növelni;
–         a Bizottságot kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
Az Olasz Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
–        semmisítse meg a vitatott határozatot.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        elsődlegesen adjon helyt a csatlakozó fellebbezésének, következésképpen pedig a megtámadott ítéletet helyezze hatályon kívül
annyiban, amennyiben az a kereseteket elfogadhatónak nyilvánítja;
–        másodlagosan utasítsa el a fellebbezéseket, amennyiben szükséges, a megtámadott ítélet indokolásának módosításával;
–        a fellebbezőket mindenképp kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
A Bíróság elnöke 2009. április 8‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
egyesítette a C‑71/09. P., a C‑73/09. P. és a C‑76/09. P. sz. ügyeket.

A Bizottság csatlakozó fellebbezéséről
Mivel a Bizottság csatlakozó fellebbezése az Elsőfokú Bíróság előtt indított keresetek elfogadhatóságára, vagyis olyan kérdésre
vonatkozik, amely a fellebbezésekben és a Coopservice csatlakozó fellebbezésében felhozott érdemi kérdések előkérdését képezi,
először e csatlakozó fellebbezést kell megvizsgálni.
Csatlakozó fellebbezésének alátámasztása érdekében a Bizottság négy jogalapra hivatkozik.

A T‑277/00. sz. ügy keretében emelt perfüggőségi kifogásról
A megtámadott ítélet indokolása
A T‑277/00. sz. ügyben benyújtott kereset ellen felhozott perfüggőségi kifogás tárgyában az Elsőfokú Bíróság egyrészt megállapította,
hogy e kifogást a T‑274/00. sz. ügy vonatkozásában nem lehet eredményesen felhozni, mivel a Comitato ez utóbbi ügyben elállt
a keresetétől (a megtámadott ítélet 43. pontja).
Másfelől, a T‑231/00. sz. üggyel összefüggő perfüggőséggel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy nem volt
köteles megvizsgálni a Comitato által a T‑277/00. sz. ügyben benyújtott kereset elfogadhatóságát, mivel a Comitato e keresetet
a Coopservice‑szel együtt nyújtotta be (a megtámadott ítélet 43. pontja). Az Elsőfokú Bíróság ezenkívül megjegyezte, hogy
a perfüggőségi kifogás csak akkor képezheti akadályát valamely kereset elfogadhatóságának, ha a jogvita ugyanazon felek között
áll fenn, a kereset pedig ugyanazon határozat megsemmisítésére irányul, és ugyanazokra a jogalapokra épül, mint az a másik
kereset, amelynek elbírálása folyamatban van. Márpedig jelen esetben a T‑277/00. és a T‑231/00. sz. ügyben benyújtott keresetek
részben eltérő jogalapokra épülnek (a megtámadott ítélet 44. és 45. pontja). Másfelől az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
48. cikke (2) bekezdésének – amely főszabály szerint kizárja, hogy az eljárás további részében új jogalapot lehessen felhozni –
nincs jelentősége az olyan kereset elfogadhatóságának mérlegelése szempontjából, amelynek tárgya megegyezik az ugyanazon peres
felek között folyamatban lévő jogvita kapcsán korábban benyújtott másik kereset tárgyával, viszont attól eltérő jogalapokra
épül (a megtámadott ítélet 46. pontja).
A felek érvei
E három részből álló jogalap első részében a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a T‑277/00. sz. ügyben benyújtott
kereset vonatkozásában tévesen hagyta figyelmen kívül a T‑274/00. sz. ügyre tekintettel felhozott perfüggőségi kifogást. A
keresetek elfogadhatóságát az eljárást megindító beadvány benyújtásának időpontjában fennálló helyzetre tekintettel kell vizsgálni,
vagyis az, hogy a Comitato a T‑274/00. sz. ügyben időközben elállt a keresetétől, nem járhat azzal a következménnyel, hogy
a T‑277/00. sz. ügyben benyújtott keresete elfogadhatóvá válik. Ha ugyanis ez így lenne, a felperesnek módjában állna több
keresetet is benyújtani, utólag pedig tetszése szerint kiválasztani azt, amelyet fenn kíván tartani, ez pedig ellentétes lenne
a pergazdaságosság elvével.
E jogalap második részében a Bizottság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a T‑231/00. sz. üggyel összefüggő perfüggőséggel
kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy a perfüggősség fennállásának szükséges feltételét képezi a korábbi és későbbi kereset jogalapjainak
azonossága. Márpedig mind a tagállamok eljárási szabályaiból, mind pedig a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról,
valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletből (HL 2001. L 12.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) az következik, hogy a perfüggőségnek nincs ilyen feltétele.
E jogalap harmadik részében a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a T‑277/00. sz. ügyben perfüggőség miatt
legalábbis el kellett volna utasítania a keresetet, mivel az megegyezik a T‑231/00. sz. ügyben benyújtott keresettel.
A Comitato azt állítja, hogy a Bizottság az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott észrevételeiben maga is úgy ítélte meg, hogy ez
az elfogadhatatlansági kifogás azt feltételezi, hogy a kereset benyújtását követően ugyanazon felek közötti, ugyanazon tárgyra
vonatkozó és ugyanazon jogalapokra épülő újabb keresetet nyújtanak be. Ezért a Bizottság a fellebbezés szakaszában már nem
terjeszthet elő teljes egészében új jogalapokat. Ezenkívül, mivel a Bizottság az Elsőfokú Bíróság által a fent hivatkozott
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés ellen nem nyújtott be fellebbezést,
az Elsőfokú Bíróság T‑277/00. sz. ügyben hozott ítélete elleni fellebbezés keretében nem hozhatja fel e jogalapot.
A Bíróság álláspontja
A Comitato állításával ellentétben a jelen jogalap elfogadható. Nincs jelentősége ugyanis annak a körülménynek, hogy a Bizottság
az elfogadhatatlansági kifogásának alátámasztása során más jogi álláspontot képviselt az Elsőfokú Bíróság előtt, mint amit
a csatlakozó fellebbezésében előadott, mivel e jogalap – csakúgy, mint a Bizottság által e kifogás keretében az elsőfokú eljárásban
előadott érvelés – arra az állítólagos perfüggőségre épül, amely a T‑277/00. sz. ügy vonatkozásában a T‑274/00. sz. ügyre
tekintettel áll fenn.
Még ha ugyanis a Bizottság azt is állítja a Bíróság előtt, hogy a perfüggőség esetének megállapításához nem követelmény, hogy
a fellebbező által előterjesztett megsemmisítési jogalapok ugyanazok legyenek, miközben az Elsőfokú Bíróság előtt elismerte
a jogalapok ilyen azonosságának szükségességét, a perfüggősséggel kapcsolatos álláspontja lényegében ugyanaz, mint amit az
Elsőfokú Bíróság előtt előadott, vagyis nincs szó új jogalapról.
Az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzése
sem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság megvizsgálja a Bizottság által a T‑277/00. sz. ügyben felhozott, az Elsőfokú Bíróság
perfüggőségi kifogás tárgyában hozott határozatával kapcsolatos jogalapot, mivel e végzés nem tartalmaz mérlegelést arra vonatkozóan,
hogy az utóbbi ügyben benyújtott kereset elfogadható‑e.
Ami az érdemi kérdésekkel kapcsolatban e jogalap első, a T‑274/00. sz. ügyre tekintettel fennálló perfüggőséggel kapcsolatos
részét illeti, az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy mivel a Comitato ebben az ügyben elállt a keresetétől, a
T‑277/00. sz. ügyben benyújtott keresete vonatkozásában a T‑274/00. sz. ügyre tekintettel már nem áll fenn perfüggőség.
Kétségtelen, hogy – mint azt a Bizottság állítja – a kereset elfogadhatóságát általános szabályként arra az időpontra tekintettel
kell vizsgálni, amikor a keresetet benyújtják (lásd ebben az értelemben a C‑61/96., C‑132/97., C‑45/98., C‑27/99., C‑81/00.
és C‑22/01. sz., Spanyolország kontra Tanács egyesített ügyekben 2002. április 18‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3439. o.]
23. pontját). Ez azonban nem változtat azon, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatatlankénti elutasításából
eredően az e keresetből származó, addig folyamatban lévő jogvita megszűnik létezni, vagyis a perfüggőségi helyzet megszűnik
(lásd ebben az értelemben a 146/85. és 431/85. sz., Diezler és társai kontra Európai Közösségek Gazdasági és Szociális Bizottsága
egyesített ügyekben 1987. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 4283. o.] 12. pontját).
Ugyanez a helyzet, ha – mint azt a főtanácsnok az indítványának 50. pontjában megjegyezte – a folyamatban lévő jogvita a jelen
esethez hasonlóan annak következtében szűnik meg, hogy a felperes eláll a keresetétől. A Bizottság állításával ellentétben
az annak elkerüléséhez fűződő érdek, hogy a jogalanyok a pergazdaságosság elvével ellentétesen éljenek e lehetőséggel, nem
követeli meg, hogy a perfüggőségi helyzet még az olyan keresetre tekintettel is fennálljon, amelytől a felperes elállt. Ez
az érdek ugyanis megfelelő védelmet élvez azáltal, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 69. cikke 5. §‑a első bekezdése, illetve
az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikke 5. §‑ának első bekezdése alapján a felperest kötelezik a költségek viselésére.
A jelen jogalap első részét tehát el kell utasítani.
E jogalapnak a T‑231/00. sz. ügyre tekintettel fennálló perfüggőséggel kapcsolatos második és harmadik részével kapcsolatban
emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Elsőfokú Bíróság határozatán belül a teljesség kedvéért
kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, következésképpen e kifogások
hatástalanok (a C‑399/08. P. sz., Bizottság kontra Deutsche Post ügyben 2010. szeptember 2‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] 75. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel összefüggésben a megtámadott ítélet 43. pontjából kiderül, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy nem köteles
megvizsgálni a Comitato által indított kereset elfogadhatóságát, mivel a Comitato e keresetet a T‑277/00. sz. ügyben a Coopservice‑szel
együtt nyújtotta be, vagyis, még ha a felhozott perfüggőség fenn is állna, annak nem lenne semmilyen hatása e kereset elfogadhatóságára
annyiban, amennyiben azt a Coopservice indította, és főleg nem lenne hatása az Elsőfokú Bíróság által a jelen ügyben vizsgált
érdemi jogalapokra, mivel azokat a két felperes együtt hozta fel.
E megfontolások – amelyeket a Bizottság egyébként nem vitat – összhangban vannak a C‑313/90. sz., CIRFS és társai kontra Bizottság
ügyben 1993. március 24‑én hozott ítéletből (EBHT 1993., I‑1125. o.) eredő ítélkezési gyakorlattal.
Ezen pergazdaságossági okokkal (a Bíróság elnökének a C‑60/08. P(R). sz., Cheminova és társai kontra Bizottság ügyben 2009.
március 24‑én hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 34. pontja) alátámasztott ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis,
ha valamely határozat ellen több felperes indít keresetet, és megállapítható, hogy egyiküknek fennáll a kereshetőségi joga,
a többi felperes eljáráshoz fűződő érdekét nem kell vizsgálni.
Ez az ítélkezési gyakorlat azon a megfontoláson alapul, hogy ilyen helyzetben mindenképp vizsgálni kell a kereset megalapozottságát,
vagyis nem releváns az a kérdés, hogy valamennyi felperesnek ténylegesen fennáll‑e a kereshetőségi joga.
Márpedig ugyanez a logika érvényes a jelen esetre is.
Ezzel összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a Comitato keresetének elutasítása – amelyet a Bizottság a jogalap jelen részei
keretében ajánl – nem befolyásolta volna annak szükségességét, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja a T‑277/00. sz. ügyben
benyújtott kereset alátámasztása érdekében felhozott jogalapokat. E keresetet ugyanis a Comitato és a Coopservice együttesen
nyújtotta be. Márpedig a Coopservice esetében nem állt fenn perfüggőség, vagyis az Elsőfokú Bíróságnak mindenképp meg kellett
volna vizsgálnia az említett összes jogalapot, ami a Comitato keresetének esetleges elutasítását irrelevánssá tette.
Következésképpen még ha fel is tételezzük, hogy a megtámadott ítélet 44–46. pontjában a teljesség kedvéért kifejtett indokolás
jogilag téves, e megállapításnak nem lenne semmilyen hatása a T‑231/00. sz. ügyre tekintettel emelt perfüggőségi kifogásra
vonatkozó érvek elutasításának megalapozottságára.
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a jelen jogalap második és harmadik része hatástalan.
Az eddigiekre tekintettel a Bizottság csatlakozó fellebbezésének első jogalapját el kell utasítani.

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban felperesként részt vevő vállalkozások kereshetőségi jogáról
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a T‑254/00., a T‑270/00. és a T‑277/00. sz. ügy felpereseinek fennáll a kereshetőségi joga,
és megállapította többek között, hogy a vitatott határozat az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében személyükben érinti
őket.
Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a felpereseket kellően egyéníti az az egyedi érdeksérelem, amelyet
az e határozatban előírt visszatéríttetési kötelezettség egy zárt kör tökéletesen azonosítható tagjaiként okoz nekik (a megtámadott
ítélet 76–92. pontja). Ezt követően, az állami támogatások ellenőrzési rendszere (az ítélet 94–99. pontja) és a nemzeti hatóságokat
az említett határozat végrehajtása érdekében megillető hatáskör (az ítélet 100–111. pontja) vizsgálata során az Elsőfokú Bíróság
megerősítette az ugyanezen ítélet 92. pontjában szereplő azon mérlegelést, mely szerint a felperesek személyükben érintettek
(az ítélet 93. pontja).
A felek érvei
A Bizottság azt állítja, hogy ha valamely határozat jogellenesnek és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánít valamely
támogatási programot, az a körülmény, hogy e határozat elrendeli az e program alapján nyújtott támogatások visszatéríttetését,
nem járhat azzal a következménnyel, hogy az e támogatások kedvezményezettjei személyükben érintettek lesznek. Az Elsőfokú
Bíróság ugyanis a támogatási program kedvezményezettjének fogalmát összetévesztette a nemzeti szabályozás által biztosított
előnyök kedvezményezettjének fogalmával. Márpedig a vitatott határozat elfogadásának időpontjában nem voltak azonosíthatók
azok a kedvezményezettek, akik e határozat értelmében kötelesek visszatéríteni a támogatásokat. Az azonosítás érdekében el
kellett dönteni, hogy a kedvezményezetteknek biztosított előnyök ténylegesen az EK 87. cikk értelmében vett állami támogatásokat
képeztek‑e, valamint, hogy a kedvezményezettek e határozat értelmében ténylegesen kötelesek voltak‑e visszatéríteni a kapott
támogatásokat.
Ezenkívül a Bizottság előadja, hogy a vitatott határozat elfogadásának időpontjában az azonosítható kedvezményezettek köréhez
való tartozás nem elegendő az egyéni érdek alátámasztásához, mivel ez utóbbi feltételezi, hogy a kedvezményezettek olyan különleges
helyzetben legyenek, amely a Bizottságot e helyzet figyelembevételére kényszerítheti, ez pedig jelen esetben nem így volt.
Továbbá az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott megközelítés a Bizottság szerint azzal a következménnyel jár, hogy a támogatási
program kedvezményezettjei a C‑188/92. sz. TWD Textilwerke Deggendorf ügyben 1994. március 9‑én hozott ítélet (EBHT 1994.,
I‑833. o.) 24–26. pontjából eredő ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság határozatát még akkor is kötelesek megtámadni
az Elsőfokú Bíróság előtt, ha nem biztosak abban, hogy ténylegesen kötelesek visszatéríteni a kapott előnyöket.
A megtámadott ítélet 94. és azt követő pontjaiban levezetett okfejtéssel kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú
Bíróság tévesen hagyta figyelmen kívül a Bizottság által előadott azon kritériumot, mely szerint a támogatás kedvezményezettjei
nem minősülnek személyükben érintettnek, amennyiben a támogatást valamely általános program alkalmazása keretében automatikusan
nyújtják. Végül az ítélet 100. és azt követő pontjaiban kifejtett indokokkal kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy az Elsőfokú
Bíróság figyelmen kívül hagyta a Bíróság ítélkezési gyakorlatát. Ha ugyanis a Bizottság általánosan és elvontan foglal állást
olyan támogatási program tárgyában, amelyet a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánít, és elrendeli az e program
keretében nyújtott támogatások visszatéríttetését, ezt követően a tagállam feladata, hogy a jogellenes támogatások visszatéríttetésének
lefolytatása érdekében megvizsgálja minden egyes érintett vállalkozás egyedi helyzetét.
A Comitato és az Italgas szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen ismerte el a felperes vállalkozások kereshetőségi jogának fennállását.
A Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a felperes vállalkozásoknak fennállt a kereshetőségi joga, amennyiben a
vitatott határozat az érintett támogatások visszatéríttetésére irányuló előírással a jogi helyzetükben okozott egyéni sérelem
folytán személyükben érintette őket.
Egyrészt ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében azon alanyok, akik nem címzettjei egy határozatnak, csak akkor
állíthatják, hogy személyükben érintettek, ha ez a határozat sajátos jellemzőik vagy egy őket minden más személytől megkülönböztető
ténybeli helyzet folytán vonatkozik rájuk, és ezáltal a címzetthez hasonló módon egyéníti őket (lásd a 25/62. sz., Plaumann
kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítéletet [EBHT 1963., 197. o.; 223. o.], valamint a C‑298/00. P. sz., Olaszország
kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4087. o.] 36. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Másrészt a támogatási program keretében nyújtott olyan egyedi támogatások tényleges kedvezményezettjei, amelyeknek visszatéríttetését
a Bizottság elrendelte, e ténynél fogva az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében személyükben érintettnek minősülnek
(lásd ebben az értelemben a C‑15/98. és C‑105/99. sz., Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság egyesített ügyekben
2000. október 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8855. o.] 34. pontját, valamint a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 38. és 39. pontját).
A Bizottság által előadott érvek nem vonhatják kétségbe e következtetést.
Eleve el kell vetni azt az állítást, mely szerint a vitatott határozatban előírt visszatéríttetési kötelezettség e határozat
elfogadásának időpontjában nem egyénítette kellőképpen a felpereseket. Ez az állítás egyrészt azon a kiindulási feltételen
alapul, hogy a tényleges visszatéríttetést olyan későbbi szakaszban fogják végrehajtani, amelynek során meg kell állapítani,
hogy a kapott előnyök ténylegesen olyan állami támogatásokat képeznek‑e, amelyeket vissza kell téríteni, másrészt pedig azon
a tényen, hogy nem teljesülnek azok a feltételek, amelyek alapján megállapítható lenne, hogy a kedvezményezettek zárt körhöz
tartoznak.
Márpedig, mint azt a főtanácsnok az indítványa 71–82. pontjában megállapította, már maga a visszatéríttetési előírás személyében
érinti a szóban forgó program valamennyi kedvezményezettjét, amennyiben a vitatott határozat elfogadásának időpontjától kezdve
ki vannak téve a nekik juttatott előnyök visszatéríttetésében megnyilvánuló kockázatnak, ez pedig hátrányosan érinti a jogi
helyzetüket. Ezért e kedvezményezettek zárt körhöz tartoznak (lásd ebben az értelemben a C‑519/07. P. sz., Bizottság kontra
Koninklijke FriselandCampina ügyben 2009. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑8495. o.] 54. pontját), anélkül hogy
vizsgálni kellene az olyan helyzetekre vonatkozó további feltételeket, amelyekben a Bizottság határozata nem tartalmaz visszatéríttetési
előírást. Ezenkívül az a lehetőség, hogy a jogellenesnek nyilvánított előnyöket utóbb nem téríttetik vissza a kedvezményezettekkel,
nem zárja ki, hogy a kedvezményezettek személyükben érintettnek minősüljenek.
El kell vetni a Bizottság azon érvét is, mely szerint az állami támogatások visszatéríttetését elrendelő bizottsági határozatok
elleni kereset elfogadhatóságának elismerése azzal a „képtelen és visszás hatással” járna, hogy az állami támogatások kedvezményezettjei
kénytelenek lennének azonnal, még az arról való tudomásszerzést megelőzően megtámadni az említett határozatot, hogy e határozat
alapján keletkezik‑e majd őket érintő visszatéríttetési előírás. Ezen érveket a Bizottság – majdnem azonos megfogalmazásban –
már a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben is előterjesztette (lásd az ítélet 31. pontját), anélkül hogy azokat
a Bíróság elfogadta volna.
A jogalanyok azon lehetősége ugyanis, hogy valamely nemzeti eljárás során az uniós jogi aktusban foglalt rendelkezések érvénytelenségére
hivatkozzanak, kétségkívül feltételezi, hogy ne legyenek jogosultak az EK 230. cikk alapján az e rendelkezések elleni közvetlen
kereset benyújtására, amelyek következményeit anélkül viselik, hogy megsemmisítésük kérelmezésére korábban jogosultak lettek
volna (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ügyben hozott ítélet 23. pontját, valamint a
C‑550/09. sz., E és F ügyben 2010. június 29‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 45. és 46. pontját). Ugyanebből
az ítélkezési gyakorlatból azonban az is következik, hogy az ilyen közvetlen keresetnek minden kétséget kizáróan elfogadhatónak
kell lennie (lásd a fent hivatkozott E és F ügyben hozott ítélet 48. pontját, valamint a C‑494/09. sz., Bolton Alimentari
ügyben 2011. február 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 23. pontját).
Ezért a fellebbezőkkel azonos helyzetben lévő jogalanyok az érdekeik védelme céljából csak akkor kötelesek az Elsőfokú Bíróság
előtt megtámadni a határozatot, ha megállapítható, hogy az ilyen kereset minden kétséget kizáróan elfogadható. Ha ugyanis
a jogalany által benyújtott közvetlen kereset elfogadhatóságához nem fér kétség, ésszerűen elvárható tőle, hogy a közvetlen
keresetet az EK 230. cikkben erre biztosított két hónapos határidőn belül előterjessze.
Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 76–92. pontjában kifejtett indokolás önmagában alkalmas arra, hogy
a jogilag megkövetelt módon alátámassza az Elsőfokú Bíróság által az ítélet 92. pontjában megfogalmazott azon következtetést,
mely szerint a vitatott határozat személyükben érinti a felpereseket.
Ugyanakkor, mivel a megtámadott ítélet 251. pontja az ítélet 100–111. pontjában levezetett okfejtésre utal, a Bizottság pedig
a jelen jogalap keretében ezen okfejtést támadja, máris meg kell állapítani, hogy ez az okfejtés jogilag téves.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 106. pontjában többek között azt állapította meg, hogy nem fogadható el,
hogy az érintett tagállam a jogellenes támogatási programra vonatkozó bizottsági határozat végrehajtása során minden egyes
esetben megvizsgálhatja, hogy teljesülnek‑e az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazási feltételei.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a támogatási programok esetében a Bizottság szorítkozhat a szóban forgó program jellemzőinek
tanulmányozására, amikor a határozat indokolásában azt mérlegeli, hogy e program az általa előírt alkalmazási módok jellemzői
folytán érzékelhető előnyt biztosít‑e a kedvezményezettjeinek a versenytársaikhoz képest, továbbá olyan jellegű‑e, hogy elsősorban
azokat a vállalkozásokat részesíti előnyben, amelyek részt vesznek a tagállamok közötti kereskedelemben. Így a Bizottság az
ilyen programra vonatkozó határozatban nem köteles elemzést lefolytatni az e program alapján nyújtott valamennyi egyedi támogatásról.
Csak a támogatások visszatéríttetésének szakaszában lesz szükséges minden egyes érintett vállalkozás egyedi helyzetének vizsgálata
(lásd a C‑310/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2289. o.] 89. és
91. pontját).
Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 104–106. pontjában lefolytatott mérlegelés tehát figyelmen kívül hagyja azt
az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint, ha a Bizottság általánosan és elvontan foglal állást valamely támogatási program
tárgyában, azt a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja, és elrendeli az e program keretében nyújtott támogatások
visszatéríttetését, a tagállam feladata, hogy az ilyen visszatéríttetési művelettel érintett minden egyes vállalkozás egyedi
helyzetét megvizsgálja.
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság által az ítélet 100–111. pontjában levezetett okfejtéssel szemben a Bizottság által megfogalmazott
kifogások semmiképp sincsenek hatással az ítélet rendelkező részére, ezért azokat hatástalanoknak kell tekinteni (lásd ebben
az értelemben többek között a C‑302/99. P. és C‑308/99. P. sz., Bizottság és Franciaország kontra TF1 egyesített ügyekben
2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5603. o.] 27–29. pontját).
A Bizottság által előadott második jogalap tehát nem fogadható el.

A Comitato kereshetőségi jogáról
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 114. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fent hivatkozott CIRFS és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatra tekintettel nem volt köteles megvizsgálni a Comitato kereshetőségi jogát.
Ezenkívül a megtámadott ítélet 115. pontjában megállapította, hogy a Comitato mindenképp kereshetőségi joggal rendelkezett,
mivel a tagjai nevében járt el, akik saját maguk is benyújthattak volna elfogadható keresetet.
A felek érvei
A Bizottság a harmadik jogalapjában azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen ültette át a vállalkozásokat tömörítő
szervezetekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot az olyan szakmai szervezeteket tömörítő szervezetekre, mint a Comitato. Ezenkívül
semmi nem engedi azt feltételezni, hogy a szóban forgó szakmai szervezetek ténylegesen megbízták volna a Comitatót az érdekeik
képviseletével.
A Comitato szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen ismerte el a kereshetőségi jogát.
A Bíróság álláspontja
Mindjárt az elején meg kell állapítani, hogy – mint azt a jelen ítélet 34. pontja felidézte – az Elsőfokú Bíróság határozatán
belül a teljesség kedvéért kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez,
következésképpen e kifogások hatástalanok.
Ezzel összefüggésben a megtámadott ítélet 114. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy azért nem
köteles megvizsgálni a Comitato kereshetőségi jogát, mert a Coopservice felperes vállalkozásnak fennállt a kereshetőségi joga.
Ez a Coopservice kereshetőségi jogán alapuló megfontolás, amelyet a Bizottság nem vitat a Bíróság előtt, összhangban van a
fent hivatkozott CIRFS és társai kontra Bizottság ítéletből eredő ítélkezési gyakorlattal, mint az a jelen ítélet 37–40. pontjából
következik.
Következésképpen, még ha fel is tételezzük, hogy a megtámadott ítélet 115. pontjában kifejtett indokolás jogilag téves, akkor
is hangsúlyozni kell, hogy e megállapítás semmilyen módon nem befolyásolja a Comitato kereshetőségi jogára vonatkozó kifogás
mérlegelésének megalapozottságát.
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a harmadik jogalap hatástalan.
A Bizottság által előadott harmadik jogalapot tehát el kell utasítani.

Az Elsőfokú Bíróság előtti felperesek eljáráshoz fűződő érdekéről
A Bizottság a negyedik jogalapjában azt kifogásolja az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy elmulasztotta megvizsgálni az Elsőfokú
Bíróság előtti felperesek eljáráshoz fűződő érdekét, továbbá azt, hogy a kereseteiket mint az ilyen érdek fennállásának hiánya
miatt elfogadhatatlanokat nem utasította el.
E jogalap nem megalapozott. A Bizottság állításával ellentétben a felperesek eljáráshoz fűződő érdeke nem csupán annak eshetőségén
alapul, hogy a nemzeti hatóságok visszatérítésre szólíthatják fel őket. A vitatott határozat elfogadása ugyanis mindegyikük
jogi helyzetét módosította, amennyiben a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította a szóban forgó támogatási program
keretében nyújtott, a felpereseknek már odaítélt támogatásokat, és elrendelte azok visszatéríttetését. Így a felperes vállalkozásoknak
a vitatott határozat elfogadásától kezdve elvileg számítaniuk kellett arra, hogy kötelesek lesznek visszatéríteni a már odaítélt
támogatásokat, ez pedig igazolja az eljáráshoz fűződő érdekük fennállását. Márpedig a Bizottság nem hivatkozott olyan körülményekre,
amelyek alapján kizárható lett volna, hogy a felpereseket visszatérítésre szólítsák fel.
A fentiek összességére figyelemmel a Bizottság csatlakozó fellebbezését teljes egészében el kell utasítani.

A fellebbezésekről
Fellebbezéseik alátámasztása érdekében a fellebbezők, valamint csatlakozó fellebbezése keretében a Coopservice olyan jogalapokra
hivatkoznak, amelyeket lényegében hat, a következőkre vonatkozó csoportra lehet osztani: először is a szóban forgó előnyök
ellentételezés‑jellege, másodszor a kereskedelem érintettségével és a verseny torzításával kapcsolatos kritérium, az EK 86. cikk
(2) bekezdésének alkalmazása, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve, harmadszor az EK 87. cikk (3) bekezdésének
c) és d) pontja, negyedszer az EK 87. cikk (2) bekezdésének b) pontja és (3) bekezdésének b) pontja, ötödször a 659/1999 rendelet
14. cikke, végül hatodszor ugyanezen rendelet 15. cikke.

A 659/1999 rendelet 15. cikkéről – az „új támogatásnak” minősítés
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 357–367. pontjában elvetette a vitatott határozat ellen irányuló, a 659/1999 rendelet
15. cikkének megsértésére alapított azon jogalapokat, amelyek szerint a 206/1995. és a 30/1997. sz. törvények alapján biztosított,
vitatott előnyöket „létező támogatásoknak” kell tekinteni, vagyis a tízéves elévülési határidő már eltelt. Ezzel összefüggésben
az Elsőfokú Bíróság többek között arra a körülményre alapította az álláspontját, hogy az 590/1971. sz. törvény alapján biztosított,
a 463/1972. sz. törvénnyel meghosszabbított előnyöket 1973. július 1‑je óta már nem nyújtották, az 502/1978., a 102/1977.
és az 573/1977. sz. törvények alapján biztosított előnyöket pedig 1981. december 31‑ig nyújtották. Így a vitatott határozat
tárgyát képező előnyök semmilyen módon nem kapcsolódtak az említett törvények alapján korábban biztosított előnyökhöz, ami
kizárja, hogy az előbbi előnyöket „létező támogatásoknak” minősítsék.
A felek érvei
A Comitato és a Hotel Cirpiani az ötödik jogalapjában, a Coopservice pedig a hetedik jogalapjában azt állítja, hogy az Elsőfokú
Bíróság nem vizsgálta meg elég alaposan, hogy a szociálisteher‑csökkentési programot mikor vezették be, valamint figyelmen
kívül hagyta ennek az évtizedek óta fennálló programnak a folytonosságát. Az említett programot ugyanis a 463/1972. sz. törvény
vezette be. Ezt követően a szociálisteher‑csökkentéseket elrendelő elvi határozatról szóló 171/1973. sz. különleges törvényt
alkalmazták Velencére. E tehercsökkentés terjedelmét a Mezzogiornóra alkalmazandó rendelkezésekre való utalás határozta meg.
Márpedig a 171/1973. sz. különleges törvénnyel meghozott elvi határozatot soha nem helyezték hatályon kívül.
A Bíróság álláspontja
E jogalapokat, amelyeket elsőként kell megvizsgálni, el kell utasítani. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a fellebbezők egyike
sem kifogásolja az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 360. pontjában tett azon megállapítást, mely szerint az 590/1970.,
a 463/1972., a 102/1977., az 573/1977. és az 502/1978. sz. törvényekben előírt előnyöket 1973. július 1‑je, illetve 1982.
január 1‑je után már nem nyújtották. Ezért meg kell állapítani, hogy ezek az előnyök, valamint a 30/1997. és a 206/1995. sz. törvényekben
biztosított előnyök között nem állt fenn folytonosság, vagyis ez utóbbi előnyöket nem lehet létező támogatásoknak minősíteni,
mivel valójában új támogatásokat képeznek.

Az ellentételezés‑jellegről
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 179–198. pontjában elvetette azokat a jogalapokat, amelyek szerint a vitatott határozat
a szóban forgó szociálisteher‑csökkentéseket tévesen minősítette támogatásoknak, figyelmen kívül hagyva azok ellentételezés‑jellegét.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozva többek között megállapította, hogy az a körülmény, hogy valamely tagállam egyoldalú
intézkedésekkel a gazdaság valamely ágazatában a más tagállamokban érvényesülő versenyfeltételekhez való közeledésre törekszik,
nem fosztja meg ezen intézkedéseket támogatásjellegüktől (az ítélet 181–184. pontja).
A felek érvei
A Comitato, a Hotel Cipriani és a Coopservice által előterjesztett első jogalap, valamint az Italgas által előterjesztett
első jogalap a megtámadott ítéletben az odaítélt előnyök ellentételezés‑jellegének hiányára vonatkozóan kifejtett, az ítélet
179–198. pontjában szereplő indokok ellen irányul.
Ezzel összefüggésben a fellebbezők azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta figyelembe venni a vitatott intézkedések
ellentételezés‑jellegét. A fellebbezők szerint szoros összefüggés áll fenn egyrészt a foglalkoztatás elősegítésére irányuló
célkitűzés, másrészt pedig az ezen intézkedésekkel érintett gazdasági szereplőket érő hátrányok és az általuk viselt többletköltségek
között. Azokat a hátrányokat, amelyekkel a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések kedvezményezettjeinek számolniuk kell,
a fellebbezők szerint azon költségekhez viszonyítva kell értékelni, amelyeket az érintett vállalkozások akkor viselnének,
ha a szárazföldön működnének, nem pedig a közösségi vállalkozások által viselt átlagos költségekhez viszonyítva.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a fellebbezők szerint tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben elmulasztotta megállapítani a vitatott
határozat indokolásában felfedezhető ellentmondást, amely határozat az indokolásának (92) preambulumbekezdésében elismerte,
hogy a szociálisteher‑csökkentési intézkedések az ASPIV vállalkozás vonatkozásában arra irányultak, hogy ellentételezzék az
e vállalkozás által viselt többletköltségeket. Hasonlóképp, a megtámadott ítéletnek a fellebbezők szerint téves az indokolása,
amennyiben az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy vannak olyan sajátos helyzetek, amelyekben valamely hátrány ellentételezése
folytán megszűnik az intézkedés előnyjellege, nem szolgált azonban megfelelő magyarázattal arról, hogy jelen esetben miért
nem áll fenn ilyen helyzet.
A Hotel Cipriani hozzáteszi, hogy az Elsőfokú Bíróságnak figyelembe kellett volna vennie, hogy a szociálisteher‑csökkentés
a Velence központjának megóvására irányuló olyan politika keretei közé illeszkedik, amelynek vonatkozásában nem számíthatók
ki pontosan az előnyök, valamint az e város sajátos helyzetéhez kapcsolódó kötöttségekből eredő hátrányok. Az Elsőfokú Bíróság
ahelyett, hogy megfelelően figyelembe vette volna azt a két tanulmányt, amelyek közül az egyik konkrétan a szállodai ágazatot
sújtó terhekre vonatkozott, felrótta a Hotel Ciprianinak, hogy nem támasztotta alá azon többletköltségek mértékét, amelyeket
az Olaszországban vagy külföldön található más szállodákhoz képest viselnie kell, és amelyeket az odaítélt előnyök hivatottak
ellentételezni.
Az Olasz Köztársaság is úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe az odaítélt előnyök ellentételezés‑jellegét.
Ezen előnyök odaítélését gazdasági kritérium igazolja. E tagállam ugyanis az olasz hatóságokat magánvállalkozáshoz, a szociális
terheket pedig biztosítási díjakhoz hasonlítva azt állítja, hogy a magánvállalkozás leszállította volna a biztosítási díjakat.
Ezenkívül közvetlen összefüggés áll fenn az említett előnyök és az érintett vállalkozások helyzete között, amelyre a különösen
magas munkaerőköltségek jellemzők.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság a jelen jogalapokat mint megalapozatlanokat utasítsa el, ezzel együtt változtassa meg
az indokolást az Elsőfokú Bíróság okfejtésének azon részével kapcsolatban, amelyben az Elsőfokú Bíróság kifejti, hogy különleges
helyzetekben az előnyök az ellentételezés‑jellegük folytán nem minősíthetők az EK 87. cikk értelmében vett támogatásnak.
A Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 181–184. pontjában helyesen állapította meg, hogy a szóban forgó támogatási program
keretében nyújtott támogatások állítólagos ellentételezés‑jellege nem teszi lehetővé, hogy esetükben mellőzzék az EK 87. cikk
értelmében vett támogatásnak való minősítést.
Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint formájától függetlenül támogatásnak
minősül az a beavatkozás, amely közvetlenül vagy közvetve alkalmas vállalkozások előnyben részesítésére, illetve amely olyan
gazdasági előnynek tekinthető, amelyben a kedvezményezett vállalkozás rendes piaci feltételek között nem részesülhetett volna
(a fent hivatkozott Bizottság kontra Deutsche Post ügyben hozott ítélet 40. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság kétségkívül kifejtette hogy, amennyiben az állami beavatkozás a kedvezményezett vállalkozás által közszolgáltatási
kötelezettségként teljesített szolgáltatás ellenértékéül adott térítésnek tekinthető oly módon, hogy e vállalkozás nem részesül
tényleges anyagi előnyben, és így nem kerül e beavatkozás folytán versenytársainál kedvezőbb helyzetbe, az ilyen beavatkozás
nem tartozik az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Deutsche
Post ügyben hozott ítélet 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor sem a Hotel Cipriani, sem az Italgas nem állítja azt az első jogalapjában, hogy esetükben teljesülnének e feltételek.
Ezzel szemben előadják, hogy az a körülmény, hogy a szóban forgó előnyök célja a Velence területén letelepedett gazdasági
szereplők esetében fennálló különleges feltételekhez kapcsolódó többletköltségek ellentételezése, megszünteti ezen előnyök
támogatásjellegét.
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az adott támogatási intézkedés hátterét képező indokok nem
elegendőek ahhoz, hogy eleve kizárják az ilyen intézkedés EK 87. cikk értelmében vett támogatásnak való minősítését. E rendelkezés
(1) bekezdése ugyanis nem azok oka vagy célja szerint különbözteti meg az állami beavatkozásokat, hanem az általuk gyakorolt
hatások alapján határozza meg őket (lásd ebben az értelemben a C‑172/03. sz. Heiser‑ügyben 2005. március 3‑án hozott ítélet
[EBHT 2005., I‑1627. o.] 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Hozzá kell tenni, hogy a kialakult következetes ítélkezési gyakorlat szerint az a körülmény, hogy a tagállam egyoldalú intézkedésekkel
a gazdaság valamely ágazatában a más tagállamokban érvényesülő versenyfeltételekhez való közeledésre törekszik, nem fosztja
meg ezen intézkedéseket támogatásjellegüktől (a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontja
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint a fent hivatkozott Heiser‑ügyben hozott ítélet 54. pontja).
Mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 183. és 184. pontjában helyesen megállapította, ez az ítélkezési gyakorlat
azokra az intézkedésekre is irányadó, amelyek célja azoknak az esetleges hátrányoknak az ellentételezése, amelyekkel a tagállamok
bizonyos térségeiben letelepedett vállalkozásoknak szembesülniük kell. Az EK‑Szerződés ugyanis – amelynek 87. cikke (3) bekezdésének
a) és c) pontja a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítható állami támogatásnak minősíti „[a] […] térségek gazdasági
fejlődésének előmozdítására nyújtott [támogatásokat]”, valamint „az egyes […] területek fejlődését előmozdító [támogatásokat]” –
magában a szövegében utal arra, hogy az olyan előnyök, amelyek hatálya a támogatási eljárás alá vont állam területének csak
egy részére terjed ki, szelektív előnyöknek minősülhetnek (lásd a C‑88/03. sz., Portugália kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7115. o.] 60. pontját).
E megfontolásokra tekintettel az Elsőfokú Bíróság megalapozottan utasíthatta el a megsemmisítés iránti kereset alátámasztása
érdekében előadott, a szóban forgó előnyök állítólagos ellentételezés‑jellegére alapított jogalapokat, anélkül hogy köteles
lett volna a jelen ügy tárgyát képező helyzetektől eltérő, feltételezésen alapuló olyan helyzeteket vizsgálni, amelyekben
bizonyos intézkedések ellentételezés‑jellege adott esetben megszüntetheti a támogatásjelleget.
Másfelől az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amennyiben nem állapított meg ellentmondást a vitatott határozat
indokolásában, amely határozat a (92) preambulumbekezdésében az ASPIV vállalkozás vonatkozásában elismeri, hogy a szociálisteher‑csökkentések
a többletköltségek ellentételezésére irányulnak.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság az említett (92) preambulumbekezdésben nem akként határozott, hogy a szociálisteher‑csökkentések
ellentételezés‑jellege megszüntetné azok támogatásjellegét. Épp ellenkezőleg, az EK 86. cikk (2) bekezdésében szabályozott
eltérés alkalmazása mellett döntött. Ezért a vitatott határozat (92) preambulumbekezdéséből nem következik, hogy a biztosított
előnyök ellentételezés‑jellege az ASPIV vállalkozás vonatkozásában megszüntetné azok támogatásjellegét. Következésképpen a
Bizottság határozatának indokolásában nem fedezhető fel olyan ellentmondás, amelyet az Elsőfokú Bíróságnak szankcionálnia
kellett volna.
Az eddigiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, mely szerint a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak minősülnek, már megfelelően alátámasztja a megtámadott ítélet 181–184. pontjában
kifejtett azon indokolás, mely szerint a Velence és Chioggia területén letelepedett vállalkozások versenyhátrányainak ellentételezésére
irányuló, a szociálisteher‑csökkentésekkel elérni kívánt cél nem szüntetheti meg ezen előnyöknek az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett támogatásjellegét. Ezért az ítélet 185–195. pontja vonatkozásában megfogalmazott kifogások a teljesség kedvéért
kifejtett indokok ellen irányulnak, vagyis a jelen ítélet 65. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően hatástalanok.
Ugyanezen okból nem kell megvizsgálni az indokolás megváltoztatásának szükségességét az ítélet 185–187. pontjában kifejtett
indokokkal kapcsolatban, mint azt a Bizottság kéri a Bíróságtól.
Végül az Olasz Köztársaság azon megjegyzésével kapcsolatban, mely szerint az Elsőfokú Bíróságnak alkalmaznia kellett volna
a magángazdasági szereplő kritériumát, elegendő megjegyezni, hogy az ilyen magángazdasági szereplővel való összehasonlítás
irreleváns amiatt, hogy e szereplő célkitűzései nem azonosak a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések célkitűzéseivel, mint
azt a főtanácsnok az indítványa 121. pontjában megjegyezte.
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel a Comitato, a Hotel Cipriani és a Coopservice első jogalapjának első részét,
valamint az Italgas első jogalapját el kell utasítani.

A tagállamok közötti kereskedelem érintettségével és a verseny torzításával kapcsolatos kritériumokról, a szóban forgó támogatások
vizsgálata keretében a Bizottságot terhelő eljárási kötelezettségekről, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvéről, valamint
az EK 86. cikk (2) bekezdéséről
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 199–253. pontjában elvetette a megsemmisítés iránti kereset alátámasztása érdekében
előadott, az EK 87. cikk (1) bekezdésének, a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének és az indokolási kötelezettségnek
a megsértésére alapított jogalapokat. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság többek között a több ágazatra kiterjedő támogatási
programok vizsgálatának sajátosságaiból, valamint a felperesekkel kapcsolatos konkrét információk hiányából indult ki.
A felek érvei
A Comitato első jogalapjának második része és második jogalapja, a Hotel Cipriani első jogalapjának második része, az Italgas
második, harmadik és negyedik jogalapja, valamint a Coopservice első jogalapjának második része és második jogalapja a megtámadott
ítélet 199–253. pontjában kifejtett indokok ellen irányul.
A fellebbezők, valamint a Coopservice és az Olasz Köztársaság azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a hátrányos
megkülönböztetés tilalmának elvét, és nem vette figyelembe a szóban forgó támogatási program vizsgálata során a Bizottságra
háruló eljárási kötelezettségeket. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis elismerte, hogy a Bizottság bizonyos önkormányzati vállalkozások
vonatkozásában egyedi elemzést végezhetett volna a tagállamok közötti kereskedelem érintettsége és a verseny torzítása tárgyában,
anélkül hogy más vállalkozások és ágazatok vonatkozásában ugyanígy kellett volna eljárnia. Ugyanakkor e más vállalkozások
és ágazatok azonos helyzetben vannak, mint ez kiderül a vizsgálat szakaszában szolgáltatott azon információkból, amelyeket
az Elsőfokú Bíróság elferdített. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettséget és a bizonyítási
teherre vonatkozó szabályokat. Végül az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a vitatott határozatot, és elmulasztotta megállapítani,
hogy e határozatot a Bizottság nem indokolta meg kellőképpen ahhoz, hogy a nemzeti hatóságok számára lehetővé tegye annak
végrehajtását. A Coopservice a második jogalapjában azt állítja, hogy a megtámadott ítélet sérti az EK 86. cikk (2) bekezdését,
amennyiben vele szemben nem alkalmazta e rendelkezést.
A Bizottság szerint e jogalapokat el kell utasítani. Ugyanakkor a bizonyítási teherre vonatkozó szabályok megsértésével kapcsolatban
elismeri, hogy a megtámadott ítélet 208. és 233. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem releváns, következésképpen
nem járulhat hozzá a levezetett okfejtés indokolásához. Ezért a Bizottság azt indítványozza, hogy a Bíróság olyan sajátosságokon
alapuló okfejtés levezetésével változassa meg ezt az indokolást, amelyek a több ágazatra kiterjedő támogatási programok vizsgálatára
jellemzőek.
A Bíróság álláspontja
Ahhoz, hogy a megtámadott ítélet 199–253. pontjában kifejtett indokolás ellen felhozott jogalapokat mérlegelni lehessen, mindenekelőtt
azokat a megfontolásokat kell megvizsgálni, amelyeket az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozat terjedelmével kapcsolatban
fogalmazott meg, ezt követően pedig a Bizottság azon eljárási kötelezettségeire vonatkozó megfontolásokat, amelyeket a több
ágazatra kiterjedő támogatási program vizsgálata során köteles tiszteletben tartani.
–       A vitatott határozat terjedelme és indokolása
A fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a vitatott határozatot, és tévesen
ítélte meg úgy, hogy e határozat kellően pontos ahhoz, hogy lehetővé tegye a nemzeti hatóságok számára a végrehajtását.
Ez utóbbi szempontból a fellebbezők azt állítják, hogy a vitatott határozat nem jelöli meg azokat a szempontokat, amelyek
alapján a nemzeti hatóságok eldönthetik, hogy valamely szociálisteher‑csökkentés a kedvezményezettjei vonatkozásában ténylegesen
olyan támogatásnak minősül‑e, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. A Bizottság 2001 augusztusában és októberében kelt,
a vitatott határozat végrehajtása keretében az olasz hatóságokhoz intézett levelei ugyanis szükségesnek bizonyultak ahhoz,
hogy az e határozatnak a szóban forgó támogatási program kedvezményezett vállalkozásaival szemben történő végrehajtásához
szükséges szempontokat megadják. Az Elsőfokú Bíróság annak megállapításával, hogy e levelek csupán a Bizottság és a nemzeti
hatóságok közötti jóhiszemű együttműködés keretébe illeszkednek, tévesen ismerte el, hogy a Bizottság ahelyett, hogy a határozat
végrehajtásához szükséges valamennyi adatot magában a határozatban szerepelteti, e célból egyszerű levelekkel is megelégedhet.
Ezenkívül a Bizottság a fellebbezők szerint nem fogadhat el olyan határozatot, amely általánosságban csak nagyon elvont mérlegelésre
szorítkozik, bizonyos esetekben viszont egyedi helyzetek elemzését is elvégzi, anélkül hogy a Bizottság e határozatban olyan
pontosításokkal szolgálna a határozat terjedelmét illetően, amelyek lehetővé teszik annak a nemzeti hatóságok általi végrehajtását.
E kifogásokra tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 251. pontjában úgy ítélte
meg, hogy a nemzeti hatóságoknak nem volt feladata, hogy a vitatott határozat végrehajtása során minden egyes esetben vizsgálják,
hogy teljesülnek‑e az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazási feltételei. Ezenkívül az ítéletnek a 251. pontjában hivatkozott
100–111. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy értelmezte a vitatott határozatot, hogy az csak a
de minimis
szabályt tiszteletben tartó szociálisteher‑csökkentések esetében zárja ki a támogatásnak való minősítést, ennek következtében
pedig a visszatéríttetést. E megfontolásokra tekintettel az Elsőfokú Bíróság – mint ez a megtámadott ítélet 251. és 252. pontjából
egyértelműen kiderül – úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat kellően pontos és megfelelő indokolást tartalmaz ahhoz, hogy
a nemzeti hatóságok számára lehetővé tegye a végrehajtását.
A vitatott határozat vitatott határozat terjedelmének ez az elemzése azonban jogilag téves.
A vitatott határozat 5. cikke szerint ugyanis Olaszország megteszi az annak biztosításához szükséges valamennyi intézkedést,
hogy a kedvezményezettek visszatérítsék „a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásokat”. E kötelezettség teljesítése
tehát feltételezi annak előzetes megállapíthatóságát, hogy a biztosított előnyök állami támogatásoknak minősíthetők. A határozat
1–3. cikke megjelöli a közös piaccal összeegyeztethető, valamint az azzal összeegyeztethetetlen támogatásokat, a határozat
4. cikke pedig megállapítja, hogy az e cikkben említett társaságoknak biztosított előnyök nem minősülnek állami támogatásnak.
Ezenkívül, mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 103. pontjában helyesen megállapította, a
de minimis
szabályt tiszteletben tartó előnyök esetében kizárt az állami támogatásnak való minősítés.
A vitatott határozat (49) és (50) preambulumbekezdésének olvasatából kiderül, hogy e határozat a tagállamok közötti kereskedelem
érintettségére és a verseny torzítására vonatkozó kritériumokkal összefüggésben a szóban forgó támogatási program jellemzőinek
elemzésére szorítkozott. A Bizottság ugyanis megelégedett annak vizsgálatával, hogy bizonyos, az e program keretében szociálisteher‑csökkentésben
részesülő vállalkozások gyakoroltak‑e olyan gazdasági tevékenységet, amely érintheti a tagállamok közötti kereskedelmet és
torzíthatja a versenyt, mivel az ilyen vizsgálat elegendő volt a Bizottság azon hatáskörének megalapozásához, hogy elvégezze
az említett program közös piaccal való összeegyeztethetőségének elemzését.
Következésképpen, mielőtt lefolytatták valamely előny visszatéríttetését, a nemzeti hatóságoknak minden egyes esetben szükségképpen
meg kellett vizsgálniuk, hogy a biztosított előny a kedvezményezettje vonatkozásában torzíthatja‑e a versenyt és érintheti‑e
a tagállamok közötti kereskedelmet, mert, különben, e további, a kapott egyedi előnyök állami támogatásnak minősítése szempontjából
elkerülhetetlen vizsgálatot nem lehetne elvégezni.
Ugyanígy jogilag téves az Elsőfokú Bíróság azon következtetése, mely szerint a vitatott határozat elegendő indokolást tartalmaz
ahhoz, hogy a nemzeti hatóságok számára lehetővé tegye a végrehajtását. A megtámadott ítélet 251. és 252. pontjából ugyanis
kiderül, hogy az Elsőfokú Bíróság e következtetés levonása során épp az e határozat terjedelmére vonatkozó azon téves értelmezésből
indult ki, mely szerint a nemzeti hatóságok nem kötelesek minden egyes esetben megvizsgálni, hogy a biztosított előny a kedvezményezettje
vonatkozásában torzíthatja‑e a versenyt és érintheti‑e a tagállamok közötti kereskedelmet.
Márpedig, mint az a jelen ítélet 61–64. pontjából következik, az Elsőfokú Bíróság által kialakított ezen értelmezés figyelmen
kívül hagyja a Bizottság határozatainak végrehajtása során a nemzeti hatóságokra háruló kötelezettségekkel kapcsolatos ítélkezési
gyakorlatot.
Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása az uniós jogot sérti,
de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, az ilyen jogsértés nem eredményezheti az ítélet hatályon
kívül helyezését, a fellebbezést pedig el kell utasítani (lásd ebben az értelemben a C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz., FIAMM
és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6513. o.] 187. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Így a vitatott határozat tartalmára tekintettel, valamint a jelen ítélet 61–64., továbbá 113–117. pontját figyelembe véve
meg kell vizsgálni, hogy e határozat megfelelő indokolást tartalmaz‑e ahhoz, hogy a nemzeti hatóságok számára lehetővé tegye
a végrehajtását.
Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a támogatási programra vonatkozó, visszatéríttetési előírást tartalmazó bizottsági
határozatnak megfelelő keretet kell biztosítania ahhoz a vizsgálathoz, amelyet a nemzeti hatóságoknak az egyes érintett kedvezményezettek
egyedi helyzetével kapcsolatban el kell végezniük. Egyrészt, mint az a főtanácsnok indítványának 196. pontjából kitűnik, az
ilyen határozatnak egyértelműen meg kell jelölnie a terjedelmét. Másrészt, mint azt a felperesek állítják, az ilyen határozatnak
önmagában tartalmaznia kell a nemzeti hatóságok általi végrehajtásához szükséges valamennyi lényeges adatot, kizárva ezzel,
hogy e határozat valódi tartalmát csak utóbb, a Bizottság és a nemzeti hatóságok közötti levélváltás útján lehessen megállapítani.
A fenti elvekre tekintettel a vitatott határozat megfelelően indokoltnak bizonyul. Mint ugyanis a főtanácsnok az indítványának
197. és 198. pontjában megjegyezte, e határozat indokaiból kellően egyértelműen kiderül, hogy a Bizottság azon kérdéssel kapcsolatban,
hogy a szociálisteher‑csökkentések torzíthatták‑e a versenyt és érinthették‑e a tagállamok közötti kereskedelmet, nyilvánvalóan
magának a szociálisteher‑csökkentési programnak a vizsgálatára szorítkozott. Így a nemzeti hatóságoknak kellett minden egyes
esetben megvizsgálniuk, hogy a biztosított előnyök torzíthatták‑e a versenyt és érinthették‑e a tagállamok közötti kereskedelmet.
Ezzel szemben ami a biztosított előnyök esetleges ellentételezés‑jellegét illeti, a vitatott határozatban tett azon megállapítás,
mely szerint e jelleg nem vonná kétségbe ezen előnyök támogatásjellegét, általánosan irányadó, vagyis kötelező a nemzeti hatóságokra.
Következésképpen a Bizottság 2001 augusztusában és októberében kelt levelei nem tekinthetők úgy, hogy azok a vitatott határozat
elégtelen indokolását bizonyítanák.
E levelek a vitatott határozat valódi tartalmát sem állapították meg utóbb.
Kétségtelen, hogy – mint azt az Italgas állítja – a Bizottság az említett levelekben megjegyezte, hogy a biztosított előnyök
meghatározott ágazatok bizonyos gazdasági szereplői vonatkozásában nem minősülnek állami támogatásnak, mivel nem érintik a
tagállamok közötti kereskedelmet. Mindazonáltal az ilyen magyarázatok – amelyek célja, hogy világossá tegyék az állami támogatás
fogalma feltételeinek egyedi esetekre történő alkalmazását – a vitatott határozatban meghatározott keretbe illeszkednek.
Ezzel szemben, ha megkövetelnénk, hogy a jogellenes támogatások visszatéríttetését elrendelő határozat mindenképp tartalmazzon
ilyen pontosításokat, ezzel megkérdőjeleznénk a jelen ítélet 63. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat által a Bizottság
részére elismert azon lehetőséget, hogy a támogatási programokat az általános jellemzőik alapján mérlegelje. Másfelől a Bizottság
és a tagállamok közötti jóhiszemű együttműködés elve veszélyeztetve lenne, ha a Bizottságot megfosztanánk attól a lehetőségtől,
hogy az ilyen határozat megfelelő tagállami végrehajtásának elősegítése érdekében felvilágosításokat nyújtson. A Bizottság
által a jelen ügyben a nemzeti hatóságokhoz intézett levelek tehát – mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 252. pontjában
helyesen elismerte – a Bizottság és a nemzeti hatóságok közötti jóhiszemű együttműködés kereteibe illeszkednek.
Az eddigi megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a vitatott határozat
terjedelmét, e hiba azonban nem eredményezheti a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, mivel e határozat indokolása
megfelelőnek bizonyul ahhoz, hogy lehetővé tegye a nemzeti hatóságok általi végrehajtását.
Ezért a megtámadott ítélet e része ellen irányuló kifogásokat el kell utasítani.
–       A Bizottság eljárási kötelezettségei
A fellebbezők azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy a Bizottság a szóban forgó támogatási
program vizsgálata során tiszteletben tartotta a vele szemben fennálló eljárási kötelezettségeket. Többek között azt állítják,
hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a szolgáltatások helyi jellegét és megsértette az EK 86. cikk (2) bekezdését, valamint
a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amikor az önkormányzati vállalkozások egyedi helyzetét anélkül vizsgálta meg,
hogy a hasonló helyzetben lévő magánvállalkozások tekintetében ugyanígy járt volna el. A fellebbezők ezenkívül azt kifogásolják,
hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat.
E kifogások mérlegelése érdekében elöljáróban meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 209. és 228–231. pontjában
a támogatási programok vizsgálatára vonatkozó ítélkezési gyakorlatból indult ki annak megállapítása során, hogy a Bizottság
főszabály szerint nem volt köteles megvizsgálni a szóban forgó program kedvezményeiben részesülő különböző ágazatokat.
E megfontolások összhangban vannak a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatával, mely szerint a támogatási programok esetén a Bizottság
arra szorítkozhat, hogy a kérdéses rendszer jellemzőit tanulmányozza, anélkül hogy köteles lenne minden egyes alkalmazási
esetet megvizsgálni (lásd többek között a fent hivatkozott Olaszország és Sardegna Lines kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
51. pontját, a C‑278/00. sz., Görögország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3997. o.]
24. pontját, valamint a C‑148/04. sz. Unicredito Italiano ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑11137. o.]
67. pontját), annak megállapítása érdekében, hogy e rendszer tartalmaz‑e támogatási elemeket.
Először is, a fellebbezők azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, mint az a megtámadott ítélet
224., 235. és 249. pontjából következik, hogy a Bizottság a támogatási programok vizsgálata keretében hagyatkozhat az állami
támogatás fogalma alkalmazási feltételeinek, vagyis jelen esetben a tagállamok közötti kereskedelem érintettségének és a verseny
torzításának fennállására vonatkozó vélelemre.
Kétségkívül nem vitatott, hogy az állami támogatás fogalma jogi természetű, és azt objektív körülmények alapján kell értelmezni,
valamint, hogy a Bizottság nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel valamely intézkedésnek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében
vett „állami támogatásnak” minősítése tekintetében, hanem főszabály szerint teljes körű bírósági felülvizsgálat alá tartozik
(lásd ebben az értelemben a C‑487/06. P. sz., British Aggregates kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet
[EBHT 2008., I‑10515. o.] 111. és 112. pontját).
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság által mind a támogatási programok vizsgálatának egyedi jellemzőivel, mind pedig a működési
támogatásként biztosított előnyök természetével kapcsolatban kialakított megfontolások önmagukban alkalmasak arra, hogy a
jogilag megkövetelt módon igazolják a megtámadott ítélet 249. és 250. pontjában levont következtetéseket, vagyis a jelen kifogás
mindenképp hatástalan.
Egyrészt ugyanis az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak nem azt kell megállapítania, hogy a támogatásoknak tényleges
hatása van a tagállamok közötti kereskedelemre, és azok ténylegesen torzítják a versenyt, hanem csak azt kell megvizsgálnia,
hogy e támogatások képesek‑e hatást gyakorolni a kereskedelemre és torzítani a versenyt (a C‑66/02. sz., Olaszország kontra
Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10901. o.] 111. pontja).
Másrészt az Elsőfokú Bíróság a támogatási programok vizsgálatának egyedi jellemzőiből, valamint a működési támogatásként biztosított
előnyök természetéből indult ki. Ami az első szempontot illeti, az Elsőfokú Bíróság a szóban forgó programot az általános
jellemzőre tekintettel mérlegelve, a megtámadott ítélet 246–250. pontjában – a Bíróság ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatával
összhangban – megállapította, hogy a támogatás jelentéktelen összege, vagy az a körülmény, hogy a kedvezményezettek többsége
helyi szinten gyakorolta tevékenységét, nem járhat azzal a következménnyel, hogy az e program keretében nyújtott támogatások
nem érinthetik a tagállamok közötti kereskedelmet és nem eredményezhetik a verseny torzulását.
A második szemponttal kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a működési támogatások, tehát azon támogatások, amelyek – a
jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonlóan – a vállalkozás által rendes tevékenysége vagy mindennapos üzletvezetése keretében általában
viselendő költségeinek könnyítésére irányulnak, főszabály szerint torzítják a verseny feltételeit (lásd a C‑156/98. sz., Németország
kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6857. o.] 30. pontját).
Ezért az a kifogás, mely szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen ismerte el a Bizottság azon lehetőségét, hogy a tagállamok közötti
kereskedelem érintettségével és a verseny torzításával kapcsolatban vélelemre hagyatkozzék, semmiképp nem befolyásolja a megtámadott
ítélet rendelkező részét, következésképpen pedig a jelen ítélet 65. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlattal összhangban
hatástalannak kell tekinteni.
Másodszor, a fellebbezők azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy az olasz hatóságoknak kell
bizonyítékot szolgáltatniuk arra vonatkozóan, hogy a szóban forgó előnyök nem minősülnek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében
vett támogatásoknak.
A megtámadott ítélet 209–211. pontjában levezetett elemzésből és az ezt követő vizsgálatból ugyanakkor az következik, hogy
az Elsőfokú Bíróság az ítéletének 249–251. pontjában megfogalmazott következtetések levonása során nem abból indult ki, hogy
a bizonyítási teher az Olasz Köztársaságra hárulna, hanem az állami támogatási programok vizsgálatának egyedi sajátosságaiból
és az e vizsgálat céljából szolgáltatott információk relevanciájából. Következésképpen a megtámadott ítélet 232. pontjában
szereplő azon megjegyzés, mely szerint a bizonyítási teher megosztása a Bizottsággal, valamint az érintett tagállammal szemben
fennálló eljárási kötelezettségek tiszteletben tartásának van alárendelve, nincs hatással az Elsőfokú Bíróság által elvégzett
vizsgálatra, vagyis nem teszi lehetővé a megtámadott ítélet akként való értelmezését, hogy az a tagállamokra hárítaná a bizonyítási
terhet annak kapcsán, hogy az állami támogatás fogalmát meghatározó feltételek nem teljesülnek.
A fentiek alapján a bizonyítási teher szabályainak megsértésére alapított jogalap a megtámadott ítélet téves értelmezésén
alapul, ezért mint megalapozatlant el kell utasítani.
Harmadszor, a fellebbezők azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének, valamint a vitatott határozatnak téves az indokolása,
továbbá azok sértik a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. Az Elsőfokú Bíróság hátrányosan megkülönböztette egyrészt
az önkormányzati vállalkozásokat, másrészt pedig a magánvállalkozásokat, amelyek pedig összehasonlítható helyzetben vannak.
Az Italgas és a Hotel Cipriani – ugyanúgy, mint az önkormányzati vállalkozások – szigorúan helyi szintű tevékenységeket gyakorol,
ami kizárja, hogy a számukra biztosított előnyök hatással legyenek a tagállamok közötti kereskedelemre.
Figyelembe véve a Bizottsággal közölt információkat, a fellebbezők szerint a Bizottság bizonyos ágazatok vagy bizonyos vállalkozások
vonatkozásában köteles lett volna egyenként megvizsgálni, hogy a szóban forgó előnyök érinthették‑e a tagállamok közötti kereskedelmet
és torzíthatták‑e a versenyt, vagy pedig az EK 86. cikk (2) bekezdésében szabályozott eltérést kellett‑e alkalmazni. A Bizottságnak
legalábbis további információkat kellett volna kérnie a nemzeti hatóságoktól, mint azt az önkormányzati vállalkozások esetében
is tette.
Ezzel összefüggésben a fellebbezők többek között a COSES 1998‑ban készített, a megtámadott ítélet 9. pontjában említett tanulmányaira,
valamint Velence városának 1998. május 18‑án kelt, továbbá az olasz kormány 1999. január 23‑án és június 10‑én kelt, a szóban
forgó támogatási program vizsgálata során a Bizottsághoz intézett leveleire hivatkoznak. E tanulmányok és levelek olyan egyértelmű
utalásokat tartalmaznak, amelyek szerint a tagállamok közötti kereskedelem érintettségének és a verseny torzításának kockázata
bizonyos ágazatok és vállalkozások vonatkozásában kizárt, tekintettel a tevékenységeik helyi jellegére. Így különösen a szállodai
vendéglátás esetében a fellebbezők szerint helyi szinten kell meghatározni a piacot, mivel a turisták először az úti célt
választják ki, és csak azt követően a szállodát vagy az éttermet. Mivel nem áll fenn versenyhelyzet a velencei szállodák és
a más városokban lévő szállodák között, a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések nem érinthették a tagállamok közötti kereskedelmet.
A Coopservice ezenkívül azt állítja, hogy általános gazdasági érdekű szolgáltatás nyújtására van kötelezve, a második jogalapjában
pedig előadja, hogy a megtámadott ítélet sérti az EK 86. cikk (2) bekezdését.
E kifogásokkal összefüggésben meg kell állapítani, hogy jelen esetben nem azt kell eldönteni, hogy a fellebbező vállalkozásoknak
biztosított előnyök ténylegesen torzították‑e a versenyt és érintették‑e a tagállamok közötti kereskedelmet. Kizárólag azt
kell megvizsgálni, hogy a Bizottság annak következtében, hogy elvégezte az önkormányzati vállalkozások egyedi helyzetének
vizsgálatát, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve alapján a fellebbező vállalkozások és a működési területüket képező
ágazatok esetében is köteles volt‑e eltérni a szóban forgó program általános jellemzők szerinti vizsgálatán alapuló megközelítésétől,
figyelembe véve az ezzel összefüggésben rendelkezésére bocsátott információkat.
Ezzel kapcsolatban a megtámadott ítéletből következik, hogy ami egyrészt a Hotel Cipriani, az Italgas és a Coopservice helyzetét
illeti, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a COSES tanulmányait és a fent említett leveleket, és az ítélet 214–216., valamint
241. pontjában megállapította, hogy a Bizottság a vizsgálati eljárás során e vállalkozásokkal összefüggésben nem kapott egyetlen
konkrét információt sem, amelynek alapján olyan eljárási kötelezettsége keletkezhetett volna, hogy vegye figyelembe e vállalkozások
egyedi helyzetét.
Másrészt az építőipar, a kereskedelem, a szállodai vendéglátás és az általános gazdasági érdekű szolgáltatások ágazataival
kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság, miután megvizsgálta a fenti tanulmányokban és levelekben foglalt
információkat, a megtámadott ítélet 240. pontjában megállapította, hogy ezen ágazatokkal összefüggésben sem léteztek olyan
konkrét információk, amelyek a Bizottsággal szemben olyan kötelezettséget keletkeztethettek volna, hogy ezen ágazatokra vonatkozóan
felvilágosítást kérjen az olasz hatóságoktól.
Ezzel szemben, mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 244. és 245. pontjában megállapította, az önkormányzati vállalkozások
vonatkozásában léteztek olyan – kétségkívül hiányos, viszont konkrét – információk, amelyek alapján a Bizottság köteles volt
velük kapcsolatban felvilágosítást kérni az említett hatóságoktól.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 242–245., valamint 249. és 250. pontjában megállapította, hogy a
Bizottság a Hotel Cipriani, az Italgas és a Coopservice, továbbá az építőipar, a kereskedelem, a szállodai vendéglátás és
az általános gazdasági érdekű szolgáltatások ágazatai vonatkozásában nem volt köteles eltérni a szóban forgó program általános
jellemzők szerinti vizsgálatán alapuló megközelítésétől, ezenkívül pedig azt, hogy a vitatott határozat ezzel kapcsolatban
elegendő indokolást tartalmaz, és nem sérti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét.
Amennyiben a fellebbezők vitatják az Elsőfokú Bíróság mérlegelését, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat
szerint az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első albekezdéséből az következik, hogy kizárólag az Elsőfokú
Bíróság rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására, kivéve ha megállapításainak anyagi pontatlansága a hozzá
benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények értékelésére. Amint az Elsőfokú Bíróság megállapította vagy értékelte
a tényállást, a Bíróság rendelkezik hatáskörrel az EK 225. cikk értelmében a tények jogi minősítésének és az abból az Elsőfokú
Bíróság által levont jogkövetkezményeknek a felülvizsgálatára (a fent hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 96. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel szemben a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabályként – az Elsőfokú Bíróság
által az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok vizsgálatára (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott British
Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 97. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Így azokat a kifogásokat, melyek szerint az Elsőfokú Bíróságnak a vizsgálati eljárás során a Bizottság rendelkezésére bocsátott
információkra tekintettel meg kellett volna állapítania, hogy a Bizottság bizonyos ágazatok vagy vállalkozások vonatkozásában
köteles lett volna egyedi vizsgálatokat lefolytatni vagy további információk beszerzése érdekében az olasz hatóságokhoz fordulni,
mint megalapozatlanokat el kell utasítani, amennyiben azok az Elsőfokú Bíróság által végzett ténybeli mérlegelések ellen irányulnak.
Amennyiben az Italgas azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, emlékeztetni kell arra, hogy
ha a fellebbező a bizonyítékoknak az Elsőfokú Bíróság általi elferdítésére hivatkozik, akkor az EK 225. cikk, a Bíróság alapokmánya
51. cikkének első bekezdése és a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑a első bekezdésének c) pontja alapján pontosan
meg kell jelölnie az Elsőfokú Bíróság által elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek
az Elsőfokú Bíróságot az értékelése során ezen elferdítéshez vezették (a C‑413/08. P: sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben
2010. június 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 16. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül az ilyen elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül
is nyilvánvalóan tévesnek tűnik (a fent hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 17. pontja).
Az Italgas ezzel kapcsolatban az olasz hatóságok 1999. január 23‑i és június 10‑i, valamint Velence városának 1998. május
18‑i levelére hivatkozik.
Először is, az olasz hatóságok 1999. január 23‑i és Velence városának 1998. május 18‑i levelével kapcsolatban meg kell állapítani,
hogy az Italgas azt az állítását, mely szerint az említett leveleknek az Elsőfokú Bíróság által kialakított értelmezése ellentétben
áll e dokumentumok tartalmával, nem részletezi kellő mértékben ahhoz, hogy a Bíróság számára lehetővé tegye annak ellenőrzését,
hogy e levelek mérlegelése nyilvánvalóan tévesnek bizonyul‑e (lásd analógia útján a C‑260/09. P. sz., Activision Blizzard
Germany kontra Bizottság ügyben 2011. február 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 52. pontját).
Egyrészt ugyanis az Italgas anélkül, hogy konkrétan utalna e levelek szövegére, annak kijelentésére szorítkozik, hogy e levelekből
kiderül, hogy azok kibocsátója „még ha általános megfogalmazásban is”, de bizonyos ágazatok helyi jellegére hivatkozott, kizárva
ezzel, hogy az ezen ágazatoknak biztosított szociális előnyök hatással lehessenek a tagállamok közötti kereskedelemre. Másrészt
meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 214–216., valamint 240–241. pontjában épp e dokumentumok
tárgyában foglalt állást, anélkül hogy az Italgas általános jellegű állításai alátámaszthatnák, hogy e mérlegelés nyilvánvalóan
tévesnek bizonyul.
Másodszor, az olasz hatóságok 1999. június 10‑i azon levelével kapcsolatban, amelyre az Italgas közelebbről hivatkozik, szó
szerint idézve e levélnek azt a részét, amelyről azt állítja, hogy azt az Elsőfokú Bíróság elferdítette, meg kell állapítani,
hogy az Elsőfokú Bíróság e levél tekintetében a megtámadott ítélet 214. pontjában megállapította, hogy „az olasz kormány […]
csatlakozott ahhoz a kérelemhez, amely az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti eltérésnek az önkormányzati tulajdonú vállalkozások
javára történő alkalmazására irányul”.
Márpedig az Italgas az Elsőfokú Bíróságnak nem ezt a megállapítását vitatja, hanem a közigazgatási eljárás során a Bizottsággal
közölt valamennyi észrevételből és dokumentumból a megtámadott ítélet 243. és 244. pontjában levont azon következtetést vonja
kétségbe, amely szerint a Bizottság a felperes vállalkozásokkal kapcsolatos konkrét információk hiányában nem volt köteles
további információkat beszerezni a nemzeti hatóságoktól annak ellenőrzése érdekében, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése alkalmazásának
a tagállamok közötti kereskedelem érintettségére és a verseny torzítására vonatkozó feltételei teljesültek‑e azon különböző
érintett ágazatokban, amelyekben e vállalkozások működnek.
E feltételek mellett látható, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ferdítette el a bizonyítékokat, hanem – mint azt a főtanácsnok
az indítványának 174. pontjában megállapította – az Italgas valójában e bizonyítékok újabb mérlegelését szeretné elérni, amire
a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy
a Bizottság a felperes vállalkozásokra és a működési területüket képező ágazatokra vonatkozó konkrét információk hiányában
a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve alapján nem volt köteles a szóban forgó támogatási programok általános jellemzők
szerinti vizsgálatán alapuló megközelítésétől eltérni, és nem volt köteles az egyedi helyzetükkel kapcsolatos elemzést lefolytatni.
Az ilyen konkrét információk hiányában azt sem kell megvizsgálni, hogy a Bizottság az alapos és pártatlan vizsgálat lefolytatására
irányuló kötelezettsége alapján köteles volt‑e e megközelítéstől eltérni.
Az eddigiekre tekintettel a Comitato első jogalapjának második részét, továbbá második jogalapját, a Hotel Cipriani első jogalapjának
második részét, az Italgas második, harmadik és negyedik jogalapját, valamint a Coopservice első jogalapjának második részét,
továbbá második jogalapját el kell utasítani.

Az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) és d) pontjáról, valamint az indokolási kötelezettségről
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 280–314. pontjában elutasította a megsemmisítés iránti kereset alátámasztása érdekében
előadott, az EK 87. cikk (3) bekezdése c) pontjának téves alkalmazására, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére
alapított jogalapokat. Elismerve, hogy a Bizottság egyedi esetekben eltérhet a közleményeitől és iránymutatásaitól, többek
között megállapította, hogy jelen esetben a Bizottság nem volt köteles így eljárni. A vitatott határozat indokolása megfelelő.
Mindazonáltal a szociálisteher‑csökkentések, vagyis a működési támogatások természete kizárja, hogy azok ilyen eltérés keretében
elfogadhatók legyenek.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 322–329. pontjában elutasította azokat a jogalapokat, amelyek szerint a Bizottság
tévesen tagadta meg az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontjában szabályozott, a kulturális politikára vonatkozó kivétel alkalmazását.
Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság többek között azzal támasztotta alá az álláspontját, hogy a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések
alkalmazási módjai nem kulturális politikai célkitűzéseket szolgálnak, megállapítva továbbá, hogy a Bizottság nem sértette
meg a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amikor e kivételt a Consorzio Venezia Nuova esetében alkalmazta, a felperesek
esetében viszont nem.
A felek érvei
Először, a Comitato a harmadik jogalapjában, a Hotel Cipriani a második jogalapjában, a Coopservice pedig a harmadik jogalapjában
azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontját. Az Elsőfokú Bíróság ténylegesen
nem vizsgálta felül, hogy a Bizottság hogyan gyakorolta az őt megillető mérlegelési jogkört. Annak vizsgálatára szorítkozott,
hogy léteztek‑e olyan „sajátos” vagy „új” indokok, amelyek igazolhatták a szóban forgó előnyök biztosítását, anélkül hogy
ténylegesen megvizsgálta volna, hogy a Bizottság köteles volt‑e az említett rendelkezés
ad hoc
alkalmazására. Márpedig a fenti előnyök biztosításával kapcsolatos célkitűzés teljes mértékben összhangban van a regionális
támogatások közösségi rendszerének célkitűzéseivel. Az Olasz Köztársaság szerint az Elsőfokú Bíróságnak az EK 253. cikk megsértése
miatt meg kellett volna semmisítenie a vitatott határozatot. Az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja szerinti eltérés biztosítására
lehetőség lett volna anélkül, hogy szükségessé vált volna a Bizottság által ezzel összefüggésben megfogalmazott iránymutatások
módosítása.
Másodszor, a Comitato a negyedik jogalapjában, a Hotel Cipriani a harmadik jogalapjában, a Coopservice pedig a negyedik jogalapjában
azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontját. A Velence történelmi központjában
működő valamennyi gazdasági szereplő többletköltségeknek van kitéve az e város örökségének megóvására irányuló célkitűzés
folytán. A szóban forgó szociálisteher‑csökkentés mérsékli a munkaerővel összefüggő költségeket, lehetővé téve ezáltal az
említett örökség megóvásához szükséges munkák elvégzését. Ezenkívül a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos, mivel
az Elsőfokú Bíróság lehetővé tette e rendelkezés alkalmazását a Consorzio Venezia Nuova vonatkozásában, amelyet tévesen minősített
önkormányzati vállalkozásnak.
A Bizottság szerint e jogalapokat el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
El kell utasítani az arra alapított jogalapokat, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 280–314. pontjában, valamint
322–329. pontjában tévesen értelmezte az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) és d) pontját.
Először is, az EK 87. cikk (3) bekezdése c) pontjának értelmezésével kapcsolatban, meg kell állapítani, hogy – ellentétben
a fellebbezők állításával – az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 307–309. pontjában alaposan megvizsgálta, hogy a Bizottság
hogyan gyakorolta az e rendelkezés
ad hoc
alkalmazásával kapcsolatban őt megillető mérlegelési jogkört. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy
voltak‑e esetleges mérlegelési hibák, és helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a Bizottság annak érdekében, hogy az
említett rendelkezésben szabályozott eltérés alkalmazásának megtagadását indokolja, megalapozottan támaszkodott arra a körülményre,
hogy jelen esetben a vállalkozások működéséhez nyújtott támogatásokról van szó. Mint ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 286. pontjában helyesen megjegyezte, az ilyen támogatásokat, amelyek főszabály szerint torzítják a versenyfeltételeket,
az [EK] 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának a regionális támogatásokra történő alkalmazásának módszeréről szóló, 1988.
augusztus 12‑i bizottsági közlemény (HL C 212., 2. o.), valamint a regionális állami támogatásokról szóló, 1998‑ban közzétett
iránymutatás (HL C 74., 9. o.) értelmében csak kivételesen lehet engedélyezni. Márpedig, mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 309. pontjában megjegyezte, a felperesek nem bizonyították olyan sajátos körülmények fennállását, amelyek alapján megállapítható
lenne, hogy a szóban forgó működési támogatások természete ellenére e támogatásokat az említett eltérés alkalmazásával engedélyezni
lehetett volna.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 310. és 311. pontjában helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozatnak
megfelelő az indokolása. Ugyanis, mint azt az Elsőfokú Bíróság megállapította, amikor a Bizottság e határozat (73) és (74) preambulumbekezdésében
kifejtette a meglévő közlemények és iránymutatások módosítását kizáró okokat, azokból az okokból indult ki, amelyek alapján
jelen esetben nem lett volna indokolt az EK 87. cikk (3) bekezdése c) pontjának alkalmazása.
Másodszor, az EK 87. cikk (3) bekezdése d) pontjának alkalmazásával kapcsolatban, az Elsőfokú Bíróság helyesen utasította
el a vitatott határozat ellen megfogalmazott kifogásokat. Egyrészt ugyanis jogilag nem téves az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása,
mely szerint a Bizottság azért mellőzhette e rendelkezés alkalmazását, mert nem volt kellően szoros kapcsolat a szociális
terhek csökkentése és a kulturális örökség megóvása között.
Másrészt a megtámadott ítélet indokolása nem ellentmondásos. Mint ugyanis az Elsőfokú Bíróság az ítélet 327. pontjában helyesen
megállapította, a Consorzio Venezia Nuova helyzete nem volt összehasonlítható a felperesek helyzetével, mivel e jogalanynak
az alapító okirat szerinti tevékenységét éppen az képezte, hogy megvalósítsa a Velence történelmi, művészeti és építészeti
öröksége védelmének biztosítása érdekében az állam által elhatározott beavatkozásokat. Nem releváns tehát az a kérdés, hogy
az Elsőfokú Bíróság a Consorzio Venezia Nuovát helyesen minősítette‑e önkormányzati vállalkozásnak, vagy sem.

Az EK 87. cikk (2) bekezdésének b) pontjáról és (3) bekezdésének b) pontjáról
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 337–342. pontjában elutasította a vitatott határozat ellen irányuló, az EK 87. cikk
(2) bekezdése b) pontjának és (3) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapokat. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú
Bíróság megállapította, hogy a Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörének korlátait, a vitatott határozat pedig megfelelő
indokolást tartalmaz.
A felek érvei
A Coopservice az ötödik jogalapjában azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a fenti rendelkezéseket. A biztosított
előnyök ugyanis a Velence megóvására irányuló intézkedéscsomag, vagyis egy európai érdeket szolgáló fontos projekt részét
képezték. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta az „aqua alta” jelenségét, amelyet az EK 87. cikk (2) bekezdésének
b) pontja értelmében vett természeti csapásnak vagy rendkívüli eseménynek kell tekinteni.
A Bizottság ezzel kapcsolatban nem foglalt állást.
A Bíróság álláspontja
A Coopsrevice által e jogalap keretében megfogalmazott kifogásokat el kell utasítani. Az EK 87. cikk (2) bekezdésének b) pontjával
kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy az e rendelkezésben szabályozott eltérés jelen esetben nem
alkalmazható, mivel a szóban forgó szociálisteher‑csökkentések a bértömeggel arányosak, és nem a természeti csapások vagy
más rendkívüli események által okozott károk helyreállítására irányulnak, mint azt az említett rendelkezés megkövetelné. Az
ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis ezen eltérés alapján egyedül a természeti csapások vagy más rendkívüli események által
közvetlenül okozott károk téríthetők meg (a C‑73/03. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. november 11‑én hozott
ítélet 37. pontja, valamint a C‑346/03. és C‑529/03. sz., Atzeni és társai egyesített ügyekben 2006. február 23‑án hozott
ítélet [EBHT 2006., I‑1875. o.] 79. pontja).
Az EK 87. cikk (3) bekezdésének b) pontjával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a Bizottság hogyan gyakorolta
az őt megillető mérlegelési jogkört, és helyesen állapította meg, hogy a Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörét, amikor
úgy ítélte meg, hogy a közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításának előmozdítására vonatkozó kivétel jelen
esetben nem alkalmazható, mivel a szóban forgó támogatási program előnyeiből egyedül a Velencében letelepedett gazdasági szereplők
részesülnek.
Végül, ellentétben a Coopservice állításával, az Elsőfokú Bíróság alaposan megvizsgálta a Velence sajátos helyzetére alapított
érvet, vagyis a megtámadott ítéletnek ezzel kapcsolatban nem hiányos az indokolása.

A 659/1999 rendelet 14. cikkéről
A megtámadott ítélet indokolása
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 385–399. pontjában megállapította, hogy a vitatott határozat nem sérti a 659/1999
rendelet 14. cikkét, amikor az 5. cikkében előírja a jogellenesnek minősített támogatások visszatéríttetését. Az Elsőfokú
Bíróság többek között megjegyzi, hogy a 659/1999 rendelet 14. cikke és az ezzel összefüggésben kialakult következetes ítélkezési
gyakorlat szerint, ha a Bizottság megállapítja, hogy valamely támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal, köteles elrendelni
annak visszatéríttetését. Jelen esetben a közösségi jog egyetlen általános elve sem zárja ki a visszatéríttetési előírást.
A felek érvei
A Comitato a hatodik jogalapjában, a Hotel Cipriani a negyedik jogalapjában, a Coopservice pedig a hatodik jogalapjában azt
kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta, hogy ha a Bizottság valamely támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
nyilvánít, ez nem eredményezi automatikusan, hogy e támogatást vissza kell téríttetni. A Bizottság ugyanis mérlegelési jogkörrel
rendelkezik, amelynek keretében a jogi megfontolásokon kívül számos olyan körülményt értékelnie kell, mint például a támogatások
jogszerűségébe vetett bizalom, a támogatások jellege, a hely sajátosságai, a kedvezményezettek különleges helyzete, valamint
a pénzügyi hatás.
A Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen ismerte el, hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított
támogatás visszatéríttetése a jogellenesség megállapításának értelemszerű következménye, jelen esetben pedig a visszatéríttetési
előírást egyetlen általános elv sem zárja ki.
A Bíróság álláspontja
E jogalapokat mint megalapozatlanokat el kell utasítani. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis – a Bíróságnak a megtámadott ítélet 387. pontjában
idézett ítélkezési gyakorlatával teljes összhangban – elismerte, hogy a jogellenes támogatás visszatéríttetésére irányuló
előírás e támogatás jogellenessége megállapításának értelemszerű következménye.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a felperesek által előterjesztett indokokat vizsgálva helyesen állapította meg, hogy jelen esetben
nem volt helye annak, hogy a Bizottság lemondjon a jogellenesnek nyilvánított támogatások visszatéríttetésének elrendeléséről.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 391–394. pontjában megállapította, hogy a felperesek nem bizonyították olyan
sajátos körülmények fennállását, amelyek alapján megállapítható lenne, hogy a Bizottságnak a szóban forgó támogatások működésitámogatás‑jellege
ellenére tartózkodnia kellett volna azok visszatéríttetésének az elrendelésétől.
Végül emlékeztetni kell arra is, hogy a vitatott határozat rendelkező részében szereplő visszatéríttetési előírás az e határozatban
a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított állami támogatásokra vonatkozik, ami magában foglalja, hogy a nemzeti
hatóságoknak a jelen ítélet 113–121. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel előzetesen meg kell állapítaniuk, hogy
a biztosított előnyök a kedvezményezettjeik vonatkozásában állami támogatásoknak minősülnek.
Az eddigi megfontolásokra tekintettel a fellebbezéseket, valamint a Coopservice csatlakozó fellebbezését el kell utasítani.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdése alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a
költségekről. E szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A 69. cikk
2. §‑ának második bekezdése szerint több pervesztes fél esetén a Bíróság határoz a költségek megosztásáról. A 69. cikk 3. §‑ának
első bekezdése ugyanakkor akként rendelkezik, hogy részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek a
felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
Jelen esetben a Comitato, a Hotel Cipriani, az Italgas és a Coopservice a maga vonatkozásában mind pervesztes lett, ezért
egyenlő arányban kötelezni kell őket a fellebbezésekkel, valamint a Coopservice csatlakozó fellebbezésével összefüggésben
felmerült költségek viselésére.
Mivel a Bizottság a csatlakozó fellebbezése vonatkozásában pervesztes lett, kötelezni kell őt az ezzel összefüggésben felmerült
költségek viselésére.
Végül a Bíróság eljárási szabályzata 69. cikke 4. §‑ának első bekezdésével összhangban az Olasz Köztársaság maga viseli saját
költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a Comitato „Venezia vuole vivere”, a Hotel Cipriani Srl és a Società Italiana per il gas SpA (Italgas) fellebbezéseit,
valamint a Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl csatlakozó fellebbezését elutasítja.
2)
A Bíróság az Európai Bizottság csatlakozó fellebbezését elutasítja.
3)
A Bíróság a Comitato „Venezia vuole vivere”‑t, a Hotel Cipriani Srl‑t, a Società Italiana per il gas SpA‑t (Italgast) és a
Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl‑t egyenlő arányban kötelezi a fellebbezésekkel, valamint az utóbbi által benyújtott
csatlakozó fellebbezéssel összefüggésben felmerült költségek viselésére.
4)
A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi a csatlakozó fellebbezésével összefüggésben felmerült költségek viselésére.
5)
Az Olasz Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.