CELEX: 62013CJ0047
Eelotsusetaotlus
Ühine põllumajanduspoliitika
Otsetoetuskavade ühiseeskirjad
Ühtne otsemaksete kava
Mõiste „püsirohumaa”
Maa, mida vähemalt viis aastat kasutatakse rohu ja muude rohttaimede kasvatamiseks ja mis ei kuulu põllumajandustootja külvikorra süsteemi
Maa, mida on küntud ja millele on seni seal kasvanud rohttaime asemele külvatud muu rohttaim

Eelotsusetaotlus puudutab komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 796/2004, millega kehtestatakse nõukogu määruses (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks) ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse muutmise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid (
ELT L 141, lk 18
, ELT eriväljaanne 03/44, lk 243; parandus ELT 2005, lk 37, lk 22), artikli 2 punkti 2 tõlgendamist.
See taotlus esitati kohtuvaidluses, mille poolteks on põllumajandustootja M. Grund ja Schleswig-Holsteini liidumaa piirkondlik põllumajanduse, keskkonna ja maapiirkondade amet (edaspidi „Landesamt”) seoses selle põllumajandustootja teatud põllumajandusmaade klassifitseerimisega „püsirohumaaks”.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühised eeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjatele ning muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001) (
ELT L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/46, lk 290, parandus ELT 2004, lk 94, lk 70) põhjendus 4 oli järgmise sõnastusega:
„Kuna püsirohumaadel on keskkonnale positiivne mõju, on asjakohane võtta vastu meetmed olemasolevate püsirohumaade säilitamise soodustamiseks, et vältida rohumaa suuremahulist muutmist haritavaks maaks.”
Määruse nr 796/2004 artikli 2 punktis 2 on esitatud mõiste „püsikarjamaa” [liidu õigusnormides on mõisteid „püsikarjamaa” ja „püsirohumaa” kasutatud samas tähenduses] määratlus järgmiselt:
„Püsikarjamaa – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamine), mida pole kaasatud majandi külvikorda viie aasta jooksul või kauem.”
Pärast komisjoni 11. veebruari 2005. aasta määruse (EÜ) nr 239/2005, millega muudetakse ja parandatakse määrust nr 796/2004 (
ELT L 42, lk 3
), vastuvõtmist, mida kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2005, on see määratlus järgmine:
„Püsikarjamaa – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel), ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1251/1999 […] artiklile 6, maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt määruse […] nr 1782/2003 artikli 54 lõikele 2 ja artiklile 107, maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 2078/92 […] ja maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1257/1999 […] artiklitele 22, 23 ja 24 […]”
Määrusega nr 239/2005 lisati määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2a (muudetud määrusega nr 239/2005) ka mõiste „rohi või muud rohttaimed” määratlus järgmises sõnastuses:
„rohi või muud rohttaimed – kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes. Liikmesriigid võivad hõlmata põllukultuure, mis on loetletud määruse […] nr 1782/2003 IX lisas”.
Määruse nr 796/2004 artiklis 3 on esitatud liikmesriikide kohustused püsikarjamaa all oleva maa säilitamise valdkonnas, nagu on ette nähtud määruse nr 1782/2003 artikli 5 lõikes 2.
Määruse nr 796/2004 artikkel 4 (muudetud määrusega nr 239/2005) „Püsikarjamaa all oleva maa säilitamine individuaaltasandil” sätestas:
„1.   Kui tehakse kindlaks, et käesoleva määruse artikli 3 lõikes 1 viidatud suhtarv väheneb, sätestab asjaomane liikmesriik siseriiklikul või kohalikul tasandil määruse […] nr 1782/2003 I lisas loetletud mis tahes otsetoetuskava alusel abi taotlevatele põllumajandustootjatele kohustuse mitte muuta püsikarjamaa all olevat maa otstarvet ilma eelneva kooskõlastuseta.
[...]
2.   Kui tehakse kindlaks, et käesoleva määruse artikli 3 lõikes 2 viidatud kohustust pole võimalik tagada, sätestab asjaomane liikmesriik lisaks lõike 1 alusel võetavatele meetmetele siseriiklikul või kohalikul tasandil määruse […] nr 1782/2003 I lisas loetletud mis tahes otsetoetuskava alusel abi taotlevatele põllumajandustootjatele kohustuse muuta maad tagasi püsikarjamaaks nende põllumajandustootjate puhul, kelle käsutuses on maad, mille otstarvet muudeti püsikarjamaa all olevast maast muu kasutusotstarbega maaks.
[...]”
Alates 1. jaanuarist 2009 asendati määrus nr 1782/2009 nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2006, (EÜ) nr 247/2007, (EÜ) nr 378/2003 ning tunnistatakse kehtetuks määrus […] nr 1782/2010 (
ELT L 30
, parandus ELT 2010, lk 43, lk 7). Määruse nr 73/2009 põhjenduses 7 on täpsustatud:
„Määrusega […] nr 1782/2003 tunnistati, et püsirohumaadel on keskkonnale positiivne mõju. Tuleks säilitada kõnealuse määruse meetmed olemasolevate püsirohumaade säilitamise soodustamiseks, et tagada see, et rohumaad ei muudeta suuremahuliselt haritavaks maaks.”
Määrus nr 796/2004 asendati omakorda alates 1. jaanuarist 2010 komisjoni 30. novembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1122/2009, millega kehtestatakse nõukogu määruse nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega (
ELT L 316, lk 65
).
Määruse nr 1122/2009 artikli 2 punkt 2 osundab mõiste „püsirohumaa” määratluse osas komisjoni 29. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1120/2009, millega kehtestatakse määruse (EÜ) nr 73/2009 III jaotises sätestatud ühtsete osamaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT L 316, lk 1
), artikli 2 punktis c esitatud määratlusele, mida kohaldatakse põhimõtteliselt alates 1. jaanuarist 2010.
Määruse nr 1122/2009 artikkel 4 „Püsirohumaa all oleva maa säilitamine individuaaltasandil” sätestab:
„1.   Kui tehakse kindlaks, et käesoleva määruse artikli 3 lõikes 1 viidatud suhtarv väheneb, sätestab asjaomane liikmesriik siseriiklikul või kohalikul tasandil määruse […] nr 73/2009 I lisas loetletud mis tahes otsetoetuskava alusel abi taotlevatele talupidajatele kohustuse mitte muuta püsikarjamaa all olevat maa otstarvet ilma eelneva kooskõlastuseta.
Kui esimeses lõigus viidatud kooskõlastuse suhtes kohaldatakse tingimust, et maa-ala võetakse tarvitusele püsirohumaana, loetakse selline maa otstarbe muutmise esimesest päevast alates püsirohumaaks erandina artikli 2 punktis 2 sätestatud määratlusest. Neid maa-alasid peab viiel järjestikusel aastal alates otstarbe muutmise päevast kasutama rohu ja muude rohttaimede kasvatamiseks.
2.   Kui tehakse kindlaks, et artikli 3 lõikes 2 viidatud kohustust pole võimalik tagada, sätestab asjaomane liikmesriik lisaks lõike 1 alusel võetavatele meetmetele siseriiklikul või piirkondlikul tasandil määruse […] nr 73/2009 I lisas loetletud mis tahes otsetoetuskava alusel toetust taotlevatele põllumajandustootjatele kohustuse muuta maad tagasi püsirohumaaks nende põllumajandustootjate puhul, kelle käsutuses on maad, mille otstarvet muudeti püsirohumaa all olevast maast muu kasutusotstarbega maaks.
[...]”
Määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkt b määratleb mõiste „püsikultuurid” kui „külvikorravälised kultuurid, välja arvatud püsikarjamaa, mis võtavad maa enda alla vähemalt viieks aastaks ja annavad korduvat saaki, sealhulgas puukoolid ja lühikese raieringiga madalmets”.
Määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c esitatakse mõiste „püsikarjamaa” järgmine määratlus:
„„püsikarjamaa” – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel) ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2078/92, […] tootmisest kõrvale jäetud maa vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr1257/1999 […] artiklitele 22, 23 ja 24 ning tootmisest kõrvale jäetud maa vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1698/2005; […] ning sel eesmärgil „rohi või muud rohttaimed” – kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes. Liikmesriigid võivad lisada I lisas loetletud põllukultuure”.
Sellega seoses määratleb määruse nr 2009/1120 artikli 2 punkt d „rohumaa” järgmiselt:
„„rohumaa” – viljelusmaa, mida kasutatakse rohu tootmiseks (külvatud või looduslik); määruse […] nr 73/2009 artikli 49 kohaldamisel hõlmab rohumaa püsikarjamaad”.
Saksa õigus
Et rakendada liidu määrustes sätestatud liikmesriikide kohustusi püsirohumaade säilitamise valdkonnas, võttis Saksamaa föderaalne seadusandja vastu otsetoetuste ja nendega seotud kohustuste seaduse (Direktzahlungen-Verpflichtungengesetz). Selle seaduse § 3 kohaselt peavad liidumaad tagama, et nende territooriumil ei väheneks püsirohumaade osakaal üldisest põllumajandusmaast märkimisväärselt. Selle tarvis annab nimetatud seaduse § 5 lõike 3 punkt 1 liidumaade valitsustele pädevuse määrustega keelata või piirata püsirohumaade üleskündmist, kui püsirohumaa pindala suhe kogu põllumajandusmaasse väheneb üle 5%.
Selle volituse alusel võttis Schleswig-Holsteini liidumaa 13. mail 2008 vastu püsirohumaade säilitamise määruse (Dauergrünland Erhaltungsverordnung, edaspidi „DGL-VO SH”). Vastavalt DGL-VO SH § 1 lõikele 1, kui ühtsete otsemaksete taotluste põhjal tuvastatakse, et püsirohumaade osakaal on vähenenud üle 5%, siis avaldab pädev ametiasutus sellekohase teadaande, nii et pärast avaldamist on keelatud püsirohumaasid ilma loata üles künda.
Sellega seoses on DGL-VO SH artiklis 2 sätestatud:
„1.   Pärast § 1 lõikes 1 nimetatud teadaande avaldamist ei tohi otsetoetust taotlevad põllumajandusettevõtjad otsetoetuse saamise ajal muuta […] määruse […] [nr] 796/2004 […] artikli 2 punktis 2 sätestatud püsirohumaa all oleva maa otstarvet. […]
2.   Erandina lõikest 1 võib pädev ametiasutus anda loa püsirohumaa kasutusotstarbe muutmiseks.”
Schleswig-Holsteini liidumaa pädev ministeerium avaldas 23. juunil 2008 Schleswig-Holsteini liidumaa ametlikus väljaandes üldise otsuse, millega teatati, et püsirohumaade osakaal on vähenenud üle 5%. Seetõttu kehtib DGL-VO SH artikli 1 lõikes 1 toodud püsirohumaade otstarbe muutmise keeld alates avaldamisele järgnevast päevast.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
M. Grund on põllumajandustootja, kes esitab igal aastal ühtse otsemakse taotluse. Alates 1998. ja 1999. aasta taotlustest märkis ta neis, et ta kasvatab kahel oma maaüksusel heintaimi. 2005. aastal külvas ta mõlemale maaüksusele ristikuseemet, tehes pärast maapinna ettevalmistamist korduskülvi, ja deklareeris need aastatel 2005–2008 ristikuväljadena. 2009. aastal kasutati mõlemat maaüksust jälle heintaimede kasvatamiseks. 2010. majandusaastal anti üks nendest maaüksustest rendile ja sellest ajast alates taotletakse sellele toetust kui heinamaale. Teisel maaüksusel kasvatas M. Grund alates 2010. aastast kooskõlastuse alusel silomaisi; selle kooskõlastuse tarvis tuli muuta üks teine talle kuuluv maaüksus püsirohumaaks.
Landesamt teatas 9. jaanuari 2009. aasta kirjas M. Grundile, et mõlemad maaüksused on märgitud püsirohumaaks, sest ajavahemikus 1998–2008 kasutati neid vähemalt kuue aasta jooksul järjest rohumaana. Ühtlasi juhtis Landesamt M. Grundi tähelepanu sellele, et kõnealuste maaüksuste suhtes kehtib DGL‑VO SH-st tulenev otstarbe muutmise keeld.
M. Grund esitas 4. juunil 2009 halduskohtumenetluse seadustiku (Verwaltungsgerichtsordnung) § 43 lõike 1 alusel Schleswig-Holsteinische Verwaltungsgericht (Schleswig-Holsteini halduskohus) kaebuse, paludes tuvastada, et kaks Landesamti poolt ümber kvalifitseeritud maaüksust ei kuulu otstarbe muutmise keelu alla. Oma kaebuse toetuseks märkis M. Grund, et tal on selle esitamiseks õigustatud huvi, ning väitis, et neid kahte maaüksust ei saa lugeda püsirohumaaks, kuna seda heintaimede kasvatamiseks kasutatavat maad küntakse kord ühe või kahe aasta jooksul. M. Grund väitis, et igal juhul on ristikusegu asendamise puhul heintaimega või vastupidi tegemist külvikorraga, mis takistab püsirohumaa teket ja lõpetab vastava maa kasutamise püsirohumaana.
Landesamt vaidles neile argumentidele vastu, märkides et heintaimede kasvatamiseks kasutatav maa, mida regulaarselt küntakse, on samaväärne loodusliku püsirohumaaga. Määrava tähtsusega on ühe ja sama kultuuri püsiv viljelemine, ja et vastupidisel juhul oleks tegu külvikorraga. Kuna Landesamti sõnul on mõlemale asjaomasele maaüksusele vähemalt viis aastat järjest külvatud heintaimi, siis on järgnevast ristikusegu külvamisest olenemata nende maaüksuste puhul tegemist püsirohumaaga.
Schleswig-Holsteinische Verwaltungsgericht, kes otsustas esimese astme kohtuna, jättis 13. oktoobri 2010. aasta otsusega kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kuna ühel maatükil eri rohttaimede vaheldamine ei kaota selle kord juba tekkinud püsirohumaa staatust. Schleswig-Holsteinische Oberverwaltungsgericht (Schleswig-Holsteini teise astme halduskohus) tegi 12. mail 2011 kohtuotsuse, olles samal päeval peetud kohtuistungil pooled ära kuulanud; see otsus jättis rahuldamata M. Grundi apellatsioonkaebuse esimese astme otsuse peale, kuna olenemata sellest, kas külvikord esineb ainult siis, kui rohi või rohttaim asendatakse muu põllumajandusliku kultuuriga, ei muuda olemasoleva püsirohumaa kasutusotstarvet rohu asendamine mõne muu rohttaimega.
M. Grund esitas 28. juunil 2011 selle otsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgericht’ile (föderaalne halduskohus).
Oma eelotsusetaotluses rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et talle on siduvad apellatsioonikohtu 12. mai 2011. aasta otsuses tuvastatud asjaolud. Ta täpsustab esimese kõnealuse maaüksuse osas, mis oli antud rendile, et M. Grund oli huvitatud tuvastamisest, et see ei ole püsirohumaa, sest sel juhul on renditasu tema maaüksuse eest suurem. Niisiis on asjakohane kindlaks teha, kas kõnealune maaüksus oli 12. mail 2011 püsirohumaa või mitte. Teise maaüksusega seoses, mida ei kasutata enam rohumaana, vaid millel 2010. aastast alates kasvatati silomaisi, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tuvastamise taotluses peetakse silmas kasutusotstarbe muutmise kuupäeva, arvestades et otstarbe muutmise kooskõlastuse eelduseks olnud M. Grundi kohustus rajada püsirohumaa mõnele muule maaüksusele tuleneb püsirohumaale iseloomulikest tunnustest, mis lakkasid samal aastal. Teise maaüksuse osas tuleb seega hinnata, kas 2010. aastal oli tegu püsirohumaaga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et menetlus sõltub sellest, kuidas tõlgendatakse mõistet „püsirohumaa” liidu õiguse tähenduses ja täpsemalt määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2 tähenduses, kuna asjassepuutuvas Saksa õiguses on tehtud otsene viide sellele sättele, ehkki seda hiljem on muudetud määrusega nr 239/2005 ja koguni asendatud määrusega nr 1122/2009. Niisiis sõltub põhikohtuasja lahendus sellest, millised põllumajanduslikul maal tehtavad muudatused on vastuolus püsirohumaale iseloomulike tunnustega. Sellega seoses ei suuda eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletada nimetatud sättes sisalduvast „püsirohumaa” määratlusest ühtegi viidet sellele, et rohumaa kündmine iseenesest välistaks „püsirohumaana” kvalifitseerimise. See kohus märgib samuti, et ta kaldub arvama, et eri rohttaimede üksteise järel kasvatamine ei ole külvikord määruse nr 796/2004 tähenduses, märkides samas, et siiski ei ole liidu õiguse asjakohane tõlgendus nii ilmselge, et ei võiks tekkida põhjendatud kahtlust. Ta viitab nimelt teatud liidu õiguse sätetele, mis puudutavad põllumajandusettevõtete struktuuriuuringuid, mis võivad selle mõiste tõlgendamist mõjutada.
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas põllumajanduslik maa on püsirohumaa määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2 tähenduses, kui seda kasutatakse hetkel ja kasutati vähemalt viie viimase aasta jooksul rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks, aga seda on kõnealusel ajavahemikul küntud ja sinna on seni kasvanud rohttaime (käesolevas asjas ristikusegu) asemele külvatud muu rohttaim (käesolevas asjas heintaimed) või on sellisel juhul tegemist külvikorraga, mis välistab püsirohumaa tekke?”
Eelotsuse küsimus
Esialgsed märkused
Eelotsusetaotlus viitab määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2 tähenduses „püsirohumaa” määratlusele. Eelotsusetaotlusest ilmneb aga, et küsimusele, kas kaks kõnealust maaüksust kuuluvad „püsikarjamaa” määratluse alla, tuleb vastata vastavalt 2010. aasta ja 2011. aasta seisuga. Sellest tuleneb, et arvesse tuleb võtta nendel kahel aastal kohaldatavat „püsikarjamaa” määratlust, st määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c sätestatud määratlust. Euroopa Kohus annab seetõttu tõlgenduse viimati nimetatud sättes esitatud „püsikarjamaa” määratluse kohta. Sellega seoses ei oma tähtsust asjaolu, et asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid viitavad endiselt määrusele nr 796/2004.
Siiski, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 35, ei ole sisulisi erinevusi määruse nr 796/2004 artikli 2 punktis 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c esitatud „püsikarjamaa” määratluste vahel, sest selle määratluse elemendid, mis on põhikohtuasja lahendamiseks otsustava tähtsusega, on igal juhul neis kahes määruses sisuliselt identsed. Seetõttu tuleb märkida, et juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tunnistab siseriikliku menetlusõiguse alusel, et sellele vaidlusele tuleb lõpuks kohaldada määruse nr 796/2004 artikli 2 punktis 2 toodud „püsikarjamaa” määratlust, on käesolevas kohtuotsuses antud vastust võimalik üle kanda ka sellele varasemale õigusaktile.
Põhiküsimus
Oma küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c toodud „püsikarjamaa” määratlust tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab põllumajandusmaad, mida kasutatakse hetkel ja kasutati vähemalt viie viimase aasta jooksul rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks, ehkki seda on kõnealusel ajavahemikul küntud ja sinna on külvatud seni kasvatatud rohttaime liigi asemele muu rohttaime liik.
Esmalt tuleb märkida, et määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c toodud „püsikarjamaa” määratlus ei maini kordagi asjaolu, et maa kündmine ja sinna seni kasvatatud rohttaime liigi asemele muu rohttaime külvamine välistaks iseenesest „püsikarjamaana” kvalifitseerimise.
Tuleb samuti märkida, et see määratlus ei erista sugugi rohtu ja teatud rohttaimi, nii et kõik rohi ja rohttaimed kuuluvad ühte ja samasse kategooriasse, mida omakorda ei jaotata osadeks. Nimelt ilmneb selles määratluses kasutatud fraasist „rohu või muude rohttaimede looduslik kasvatamine”, et kõik rohttaimede liigid loetakse võrdseks määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses ja et valik kasvatada konkreetse rohttaime liiki kõnealusel maaüksusel ei oma iseenesest mingit mõju selle maaüksuse kvalifitseerimisel „püsikarjamaaks”. Asjaolu, et nimetatud määratlus võtab kokku rohu ja muud rohttaimed, näitab seega, et seal saab toimuda selle sätte tähenduses külvikord üksnes siis, kui toodetakse mõnda muud kultuuri kui rohttaimed.
Lisaks näitab määruses nr 1122/2009 sätestatud püsirohumaade kaitse süsteem, et püsirohumaid ei ole võimalik jaotada erinevat liiki rohumaakultuurideks ja et seetõttu ei oma kasvatatav rohttaimede liik mingit mõju selles küsimuses. Nimelt ilmneb selle määruse artikli 4 lõigetes 1 ja 2 kasutatud sõnastusest, et üksnes maaüksuste kasutamise korral muude kultuuride kui püsirohumaa tarvis peab saama eelneva kooskõlastuse. Nendes sätetes kasutatud mõistega „muuta […] otstarvet” on välistatud üksnes maaüksuste otstarbe muutmine sellise maaüksuse puhul, mis on püsirohumaa kui üldine ja jagamatu kategooria. Sarnaselt saab selles artiklis sätestatud kohustus „muuta tagasi püsirohumaaks” omada tähendust üksnes siis, kui kõnealuseid maaüksuseid ei kasutata enam rohumaana, pärast seda, kui nende otstarvet muudeti.
Niisiis ei omista liidu seadusandja mingit tähtsust küsimusele, mis liiki rohttaimi konkreetselt kõnealustel maaüksustel kasvatati. Täpsemalt ei nõua need õigusnormid, et sinna maaüksusele oleks külvatud sama liiki rohttaime, mida seal enne kasvatati. Määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses „püsikarjamaana” kvalifitseerimise tarvis omab tähtsust kõnealuse maa tegelik kasutamine (vt kohtuotsus Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09,
EU:C:2010:606
, punkt 37). Ei rohttaime liigi vahetus ega muuseas ka kasutatud tehniline protsess, näiteks kündmine või korduskülv pärast maapinna ettevalmistamist, ei oma selle kvalifitseerimise osas mingit mõju.
Lisaks näitab ka määruse nr 73/2009 põhjenduses 7 esitatud püsirohumaade säilitamise eesmärk, et kui samal pinnal minnakse üle ühest rohumaatüübist teisele, siis seda üleminekut ei saa lugeda määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses „külvikorraks”, mis välistab selles artiklis esitatud „püsikarjamaa” kvalifikatsiooni. Nimelt nähtub sellest põhjendusest, et kuna püsirohumaadel on keskkonnale positiivne mõju, on asjakohane võtta vastu meetmed olemasolevate püsirohumaade säilitamise soodustamiseks, et vältida rohumaa suuremahulist muutmist haritavaks maaks.
See püsirohumaade säilitamise eesmärk saab teoks aga üksnes siis, kui järjestikune maaüksuste kasutamine rohumaana annab neile maaüksustele pärast viie aasta möödumist püsirohumaa staatuse. Selle tarvis tuleb teha rohumaade haritavaks maaks muutmine keeruliseks, eelkõige takistades seda, et põllumajandustootja saaks kergelt vältida oma maaüksuste, mida kasutatakse rohu ja muude rohttaimede kasvatamiseks, kvalifitseerimist püsikarjamaana määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses ja seega hoiduda nende säilitamisega seotud kohustustest.
Kui nõustuda sellega, et nimetatud sättes ette nähtud viie või enama aasta jooksul ühelt rohttaime liigilt teisele rohttaime liigile üleminek võiks välistada „püsirohumaana” kvalifitseerimise, siis oleks keeruline saavutada püsirohumaade säilitamise eesmärki. Nimetatud perioodi vältel nende maaüksuste kündmine ja sinna sellise rohttaime liigi külvamine, mis erineb eelnevalt seal kasvanud rohttaimest, ei saa seetõttu iseenesest kuidagi mõjutada seda kvalifitseerimist.
Lisaks tuleb täpsustada, et liidu õiguse sätted põllumajandusettevõtete struktuuriuuringute kohta, millele siseriiklik kohus viitab, ei saa mõjutada määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c toodud „püsikarjamaa” määratlust, kuna nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 66, on neil õigusnormidel teistsugune ese ja eesmärk kui eelotsusetaotluses käsitletud otsetoetusi puudutavatel õigusnormidel.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c toodud „püsikarjamaa” määratlust tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab põllumajandusmaad, mida kasutatakse hetkel ja kasutati vähemalt viie viimase aasta jooksul rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks, ehkki seda maad on kõnealusel ajavahemikul küntud ja sinna on seni seal kasvatatud rohttaime asemele külvatud muu rohttaim.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Komisjoni 29. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1120/2009 (millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 73/2009 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks) III jaotises sätestatud ühtsete osamaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad) artikli 2 punktis c toodud „püsikarjamaa” määratlust tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab põllumajandusmaad, mida kasutatakse hetkel ja kasutati vähemalt viie viimase aasta jooksul rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks, ehkki seda maad on kõnealusel ajavahemikul küntud ja sinna on seni seal kasvatatud rohttaime asemele külvatud muu rohttaim.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.