CELEX: 62012CJ0348
Recurs
Măsuri restrictive adoptate împotriva Republicii Islamice Iran cu scopul de a împiedica proliferarea nucleară
Măsuri îndreptate împotriva industriei iraniene a petrolului și gazelor
Înghețarea fondurilor
Obligația de motivare
Obligația de a justifica temeinicia măsurii

Prin recursul formulat, Consiliul Uniunii Europene solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 25 aprilie 2012, Manufacturing Support & Procurement Kala Naft/Consiliul (T‑509/10, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a anulat, în măsura în care este vizată Manufacturing Support & Procurement Kala Naft Co., Tehran (denumită în continuare „Kala Naft”):
—
Decizia 2010/413/PESC a Consiliului din 26 iulie 2010 privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Poziției comune 2007/140/PESC (
JO L 195, p. 39
, rectificare în
JO L 197, p. 19
);
—
Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 668/2010 al Consiliului din 26 iulie 2010 de punere în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 195, p. 25
);
—
Decizia 2010/644/PESC a Consiliului din 25 octombrie 2010 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO L 281, p. 81
);
—
Regulamentul (UE) nr. 961/2010 al Consiliului din 25 octombrie 2010 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului nr. 423/2007 (
JO L 281, p. 1
, denumite în continuare, împreună, „actele în litigiu”),
și a menținut efectele Deciziei 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/644, până când anularea Regulamentului nr. 961/2010 începe să producă efecte.
Cadrul juridic și istoricul cauzei
Tratatul cu privire la neproliferarea armelor nucleare a fost deschis spre semnare la 1 iulie 1968 la Londra, la Moscova și la Washington. Cele 28 de state membre ale Uniunii Europene sunt „părți la tratat”, la fel ca Republica Islamică Iran.
Articolul II din acest tratat prevede printre altele că „[f]iecare stat neposesor de arme nucleare, parte la prezentul tratat, se angajează [...] să nu fabrice și nici să dobândească în alt mod arme nucleare sau alte dispozitive explozive nucleare [...]”.
Articolul III din tratatul menționat prevede la alineatul 1 că „[f]iecare stat neposesor de arme nucleare, parte la tratat, se angajează să accepte garanțiile stipulate într‑un acord care va fi negociat și încheiat cu Agenția Internațională pentru Energia Atomică [(denumită în continuare «AIEA»)], în conformitate cu Statutul [AIEA] și cu sistemul de garanții al agenției, în scopul exclusiv de a verifica îndeplinirea obligațiilor asumate de acest stat în termenii prezentului tratat, în vederea împiedicării deturnării energiei nucleare de la utilizările sale pașnice spre fabricarea de arme nucleare sau alte dispozitive explozive nucleare [...]”.
Conform articolului III B 4 din statutul său, AIEA adresează rapoarte anuale cu privire la lucrările sale Adunării Generale a Națiunilor Unite și, atunci când este cazul, Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite (denumit în continuare „Consiliul de Securitate”).
Preocupat de numeroasele rapoarte ale directorului general al AIEA și de rezoluțiile Consiliului guvernatorilor al AIEA referitoare la programul nuclear al Republicii Islamice Iran, Consiliul de Securitate a adoptat, la 23 decembrie 2006, Rezoluția 1737 (2006), al cărei punct 12, coroborat cu anexa, enumeră o serie de persoane și de entități care ar fi implicate în proliferarea nucleară și ale căror fonduri și resurse economice ar trebui înghețate.
Pentru a pune în aplicare Rezoluția 1737 (2006) în Uniune, Consiliul a adoptat, la 27 februarie 2007, Poziția comună 2007/140/PESC privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 61, p. 49
).
Articolul 5 alineatul (1) din Poziția comună 2007/140 prevedea înghețarea tuturor fondurilor și resurselor economice ale anumitor categorii de persoane și de entități enumerate la literele (a) și (b) ale acestei dispoziții. Astfel, articolul 5 alineatul (1) litera (a) viza persoanele și entitățile desemnate în anexa la Rezoluția 1737 (2006), precum și celelalte persoane și entități desemnate de Consiliul de Securitate sau de Comitetul Consiliului de Securitate creat în conformitate cu articolul 18 din Rezoluția 1737 (2006). Lista acestor persoane și entități figura în anexa I la Poziția comună 2007/140. Articolul 5 alineatul (1) litera (b) viza persoanele și entitățile nemenționate în anexa I care, printre altele, participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin activităților nucleare ale Iranului cu risc de proliferare. Lista acestor persoane și entități figura în anexa II la poziția comună menționată.
Întrucât erau vizate competențe ale Comunității Europene, Rezoluția 1737 (2006) a fost pusă în aplicare prin Regulamentul (CE) nr. 423/2007 din 19 aprilie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 103, p. 1
), adoptat în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE, vizând Poziția comună 2007/140, al cărui conținut este în esență asemănător celui al acesteia din urmă, aceleași nume de entități și de persoane fizice figurând în anexele IV (persoane, entități și organisme desemnate de Consiliul de Securitate) și V (alte persoane, entități și organismele decât cele care figurează în anexa IV) la acest regulament.
Articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 423/2007 era redactat după cum urmează:
„Toate fondurile și resursele economice care aparțin, sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de persoanele, entitățile și organismele enumerate în anexa V sunt înghețate. Anexa V menționează persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care nu sunt cuprinse în anexa IV și care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140 [...], au fost identificate că:
(a)
participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare desfășurate de Iran.”
Constatând că Republica Islamică Iran nu respecta rezoluțiile Consiliului de Securitate, că a construit o centrală la Qom, cu încălcarea obligației sale de suspendare a tuturor activităților legate de îmbogățirea nucleară, împrejurare pe care nu a dezvăluit‑o decât în luna septembrie 2009, că nu informa AIEA și că refuza să coopereze cu această agenție, Consiliul de Securitate a adoptat, prin Rezoluția 1929 (2010) din 9 iunie 2010, măsuri mai severe, îndreptate în special împotriva companiilor maritime iraniene, împotriva sectorului rachetelor balistice care pot servi ca vectori de arme nucleare și împotriva Gărzii Revoluționare Islamice.
Deși Consiliul de Securitate nu a adoptat o decizie în ceea ce privește sectorul energiei, al șaptesprezecelea considerent al rezoluției are următorul cuprins:
„admițând că accesul la resurse multiple și viabile de energie este indispensabil pentru dezvoltarea și creșterea sustenabilă, observând în același timp existența unei posibile legături între veniturile Republicii Islamice Iran provenite din sectorul său energetic și finanțarea activităților nucleare cu risc de proliferare ale Republicii Islamice Iran și observând în continuare că echipamentul și materialele de procesare chimică necesare industriei petrochimice sunt foarte asemănătoare cu cele necesare anumitor activități sensibile din cadrul ciclului combustibilului nuclear.”
Într‑o declarație anexată la Concluziile sale din 17 iunie 2010, Consiliul European a subliniat îngrijorarea sa crescândă cu privire la programul nuclear iranian, a salutat adoptarea de către Consiliul de Securitate a Rezoluției 1929 (2010) și a luat act de ultimul raport al AIEA din data de 31 mai 2010.
La punctul 4 din această declarație, Consiliul European a considerat că luarea de noi măsuri restrictive devenise inevitabilă. Având în vedere lucrările realizate de Consiliul Afaceri Externe, Consiliul European a invitat Consiliul Afaceri Externe să adopte în cadrul următoarei sale reuniuni măsurile de punere în aplicare a măsurilor cuprinse în Rezoluția 1929 (2010) a Consiliului de Securitate, precum și măsurile de însoțire aferente pentru a contribui la soluționarea tuturor preocupărilor rămase în privința dezvoltării de către Republica Islamică Iran a unor tehnologii sensibile în sprijinul programelor sale nucleare și de rachete, prin intermediul negocierilor. Aceste măsuri trebuiau să se refere la următoarele domenii:
„domeniul comerțului, în special în ceea ce privește bunurile cu dublă utilizare și restricțiile suplimentare privind asigurarea referitoare la schimburile comerciale; [...] sectorul financiar, inclusiv prin înghețarea activelor altor bănci iraniene și prin restricții impuse activității bancare și de asigurări; [...] sectorul transporturilor din Iran, în special în privința Islamic Republic of Iran Shipping Line (IRISL) și a filialelor acesteia, precum și a transportului aerian de mărfuri; [...] sectoarele‑cheie ale industriei gazului și a petrolului, cu interzicerea noilor investiții, a asistenței tehnice și a transferurilor de tehnologie, de echipamente și de servicii legate de aceste domenii și în special de tehnologiile de rafinare, lichefiere și GNL; [...] noi interdicții privind regimul vizelor și [...] înghețarea activelor, îndeosebi în ceea ce privește Garda Revoluționară Islamică (IRGC).”
Prin Decizia 2010/413, Consiliul a pus în aplicare această declarație, abrogând Poziția comună 2007/140 și adoptând măsuri restrictive suplimentare în raport cu aceasta din urmă.
Considerentele (22), (23) și (27) ale Deciziei 2010/413 sunt redactate după cum urmează:
„(22)
[Rezoluția Consiliului de Securitate] 1929 (2010) observă legătura potențială dintre veniturile Iranului derivate din sectorul energetic și finanțarea activităților nucleare sensibile cu risc de proliferare ale Iranului și observă în continuare că echipamentele și materialele utilizate în procesele chimice necesare în industria petrochimică au multe în comun cu cele necesare pentru anumite activități sensibile legate de ciclul combustibilului nuclear.
(23)
În conformitate cu declarația Consiliului European, statele membre ar trebui să interzică vânzarea, furnizarea sau transferul către Iran al echipamentelor și tehnologiei‑cheie, precum și al asistenței tehnice și financiare asociate, care ar putea fi folosite în sectoare‑cheie ale industriei gazelor naturale și petrolului. Mai mult, statele membre ar trebui să interzică orice nouă investiție în aceste sectoare în Iran.
[...]
(27)
Uniunea trebuie să acționeze în continuare pentru a pune în aplicare anumite măsuri.”
Articolul 4 din Decizia 2010/413 are următorul cuprins:
„(1)   Se interzice vânzarea, furnizarea sau transferul de echipament și tehnologie‑cheie pentru următoarele sectoare‑cheie ale industriei gazului și petrolului din Iran sau către întreprinderi iraniene sau deținute de Iran implicate în sectoarele respective în afara Iranului, de către resortisanți ai statelor membre sau de pe teritoriul statelor membre sau cu ajutorul navelor sau al aeronavelor aflate sub jurisdicția statelor membre, indiferent dacă provin sau nu de pe teritoriul acestora:
(a)
rafinarea;
(b)
gaz natural lichefiat;
(c)
extracție;
(d)
producție.
Uniunea adoptă măsurile necesare în vederea identificării articolelor relevante cărora li se aplică prezenta dispoziție.
(2)   Se interzice furnizarea următoarelor către întreprinderi din Iran care sunt implicate în sectoarele‑cheie ale industriei gazului și petrolului din Iran menționate la alineatul (1) sau întreprinderi iraniene sau deținute de Iran implicate în sectoarele respective în afara Iranului:
(a)
asistență sau instruire tehnică și alte servicii legate de echipamente și tehnologie‑cheie astfel cum sunt stabilite conform alineatului (1);
(b)
finanțare sau asistență financiară pentru orice vânzare, furnizare, transfer sau export de echipamente și tehnologie‑cheie astfel cum sunt stabilite conform alineatului (1) sau pentru furnizarea de asistență sau instruire tehnică conexă.
(3)   Este interzisă participarea în cunoștință de cauză sau deliberată la activități care au drept scop sau efect încălcarea interdicțiilor menționate la alineatele (1) și (2).”
Articolul 20 alineatul (1) din Decizia 2010/413 prevede înghețarea fondurilor mai multor categorii de persoane și de entități. Articolul 20 alineatul (1) litera (a) vizează persoanele și entitățile desemnate de Consiliul de Securitate care sunt enumerate în anexa I la decizie. Articolul 20 alineatul (1) litera (b) privește în special „persoanele sau entitățile, altele decât cele menționate în anexa I, care sunt implicate în activitățile nucleare sensibile cu risc de proliferare ale Iranului sau în perfecționarea vectorilor de transport ai armelor nucleare, inclusiv prin implicarea în achiziția articolelor, bunurilor, echipamentelor, materialelor și tehnologiei interzise, sau persoanele care au legătură directă cu aceste activități sau care le susțin ori persoanele sau entitățile care acționează în numele sau sub comanda acestora ori ale entităților aflate în proprietatea acestora sau controlate de acestea, inclusiv prin mijloace ilicite [...], astfel cum sunt enumerate în anexa II”.
Kala Naft este o societate iraniană care este deținută de National Iranian Oil Company (denumită în continuare „NIOC”) și care are rolul de a efectua în mod centralizat achiziții pentru activitățile din domeniul petrolului, al gazelor și al petrochimiei ale grupului acesteia din urmă. Ea este inclusă la punctul 24 din partea I B din anexa II la Decizia 2010/413. Este indicată următoarea motivare:
„Comercializează echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear iranian. A încercat să achiziționeze material ([valve] dintr‑un aliaj foarte rezistent) utilizat exclusiv pentru industria nucleară. Are legături cu societăți care participă la programul nuclear al Iranului.”
Prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, adoptat pentru punerea în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, denumirea Kala Naft, menționată la punctul 22 din partea I B din anexa la Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, a fost adăugată la lista persoanelor juridice, entităților și organismelor care figurează în tabelul I din anexa V la Regulamentul nr. 423/2007.
Motivarea este aproape identică cu cea care figurează în Decizia 2010/413.
Anexa II la Decizia 2010/413 a fost revizuită și rescrisă prin Decizia 2010/644.
Considerentele (2)-(5) ale Deciziei 2010/644 sunt redactate după cum urmează:
„(2)
Consiliul a efectuat o revizuire completă a listei persoanelor și entităților, astfel cum figurează în anexa II la Decizia 2010/413/PESC, căreia i se aplică articolul 19 alineatul (1) litera (b) și articolul 20 alineatul (1) litera (b) din decizie. În cadrul acestei reexaminări, Consiliul a luat în considerare observațiile transmise de către persoanele, grupurile și entitățile în cauză.
(3)
Consiliul a ajuns la concluzia că, cu excepția a două entități, persoanele și entitățile enumerate în anexa II la Decizia 2010/413/PESC ar trebui să facă în continuare obiectul măsurilor restrictive specifice prevăzute de aceasta.
(4)
Consiliul a decis, de asemenea, că ar trebui modificate datele din listă privind anumite entități.
(5)
Lista persoanelor și entităților menționate la articolul 19 alineatul (1) litera (b) și la articolul 20 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2010/413/PESC ar trebui actualizată în consecință.”
Denumirea Kala Naft a fost reluată la punctul 24 din lista entităților care figurează în tabelul I din anexa II la Decizia 2010/413 astfel cum rezultă aceasta din Decizia 2010/644. Motivarea care o privește este identică cu cea care figurează în Decizia 2010/413.
Regulamentul nr. 423/2007 a fost abrogat prin Regulamentul nr. 961/2010, care a fost adoptat în temeiul articolului 215 TFUE.
Considerentele (1)-(3) și 7 ale Regulamentului nr. 961/2010 sunt redactate după cum urmează:
„(1)
La 26 iulie 2010, Consiliul a aprobat Decizia 2010/413/PESC care confirmă măsurile restrictive adoptate începând cu 2007 și prevede măsuri restrictive suplimentare împotriva Republicii Islamice Iran [...] pentru a se conforma Rezoluției 1929 (2010) a Consiliului de Securitate al ONU, precum și măsurilor de însoțire, conform solicitării Consiliului European din declarația sa din 17 iunie 2010.
(2)
Aceste măsuri restrictive includ în special [...] restricții privind comerțul cu echipamente și tehnologii‑cheie destinate industriei iraniene a petrolului și gazelor și privind investițiile în acest domeniu, [...]
(3)
Decizia 2010/413/PESC a prevăzut, de asemenea, categorii suplimentare de persoane care urmează să facă obiectul înghețării fondurilor și resurselor economice și alte câteva modificări tehnice ale măsurilor existente.
[...]
(7)
Pentru a se asigura punerea în aplicare eficace a interdicției asupra vânzării, furnizării, transferului sau exportului către Iran de anumite echipamente sau tehnologii‑cheie care ar putea fi utilizate în sectoare esențiale ale industriei iraniene a petrolului și gazelor naturale, ar trebui să se furnizeze o listă a acestor echipamente și tehnologii‑cheie.”
Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 961/2010 prevede:
„(1)   Se interzic vânzarea, furnizarea, transferul sau exportul, în mod direct sau indirect, al produselor sau tehnologiilor‑cheie enumerate în anexa VI, către orice persoană, entitate sau organism iranian sau în scopul utilizării în Iran.
(2)   Anexa VI cuprinde echipamente și tehnologii‑cheie pentru următoarele sectoare esențiale ale industriei iraniene a petrolului și gazelor naturale:
(a)
activități de explorare a țițeiului și a gazelor naturale;
(b)
producția țițeiului și a gazelor naturale;
(c)
rafinarea;
(d)
lichefierea gazelor naturale.”
Articolul 16 din Regulamentul nr. 961/2010 prevede printre altele înghețarea fondurilor și a resurselor economice aflate în proprietatea sau sub controlul anumitor persoane, entități sau organisme. Alineatul (1) al acestei dispoziții vizează persoanele, entitățile sau organismele desemnate de Consiliul de Securitate și enumerate în anexa VII la acest regulament.
Potrivit articolului 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 961/2010:
„Se îngheață toate fondurile și resursele economice aflate în proprietatea, posesia sau sub controlul persoanelor, entităților și organismelor enumerate în anexa VIII. Anexa VIII cuprinde persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele [...] care, în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) litera (b) din Decizia [2010/413], au fost identificate ca:
(a)
participând, fiind asociate în mod direct sau susținând activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare sau activitățile de dezvoltare a vectorilor purtători de arme nucleare desfășurate de Iran, inclusiv implicarea în achiziționarea produselor și tehnologiilor interzise sau în deținerea și controlul acestora de către o persoană, entitate sau organism, inclusiv prin mijloace ilicite, sau desfășurarea de activități în numele sau sub coordonarea acestora;
[...]”
Denumirea Kala Naft a fost inclusă de Consiliu la punctul 29 din lista persoanelor juridice, entităților și organismelor enumerate în anexa VIII B la Regulamentul nr. 961/2010. Motivele acestei includeri sunt identice cu cele care figurează în Decizia 2010/413.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 octombrie 2010, Kala Naft a introdus o acțiune în anulare împotriva Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010.
În observațiile din 6 decembrie 2011, prezentate ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, Kala Naft a extins concluziile formulate, solicitând în plus anularea Deciziei 2010/644 și a Regulamentului nr. 961/2010 în măsura în care aceste acte o privesc.
Kala Naft a prezentat nouă motive. Primul motiv era întemeiat pe nelegalitatea articolului 4 din Decizia 2010/413 și a articolului 28 din decizia menționată, referitor la data intrării în vigoare a acesteia din urmă. Al doilea motiv era întemeiat pe încălcarea obligației de motivare. Al treilea motiv era întemeiat pe încălcarea dreptului său la apărare și a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă. Al patrulea motiv era întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității. Al cincilea motiv era întemeiat pe necompetența Consiliului de a adopta actele în litigiu. Al șaselea motiv era întemeiat pe un abuz de putere. Al șaptelea motiv era întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește noțiunea de implicare în proliferarea nucleară. Al optulea motiv era întemeiat pe o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește activitățile sale. Al nouălea motiv, prezentat în subsidiar, era întemeiat pe o eroare vădită de apreciere și pe încălcarea principiului proporționalității.
În ședința din fața Tribunalului, Consiliul și Comisia Europeană au arătat că acțiunea formulată de Kala Naft era inadmisibilă în măsura în care era întemeiată pe o pretinsă încălcare a drepturilor fundamentale ale acestei societăți.
La punctul 39 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că, în temeiul articolului 275 primul paragraf TFUE, „nu este competent să soluționeze o acțiune prin care se urmărește aprecierea legalității articolului 4 din Decizia 2010/413 și, prin urmare, să se pronunțe cu privire la al doilea aspect al primului motiv”.
Pe de altă parte, a respins ca inadmisibilă argumentația invocată de Consiliu și de Comisie, referitoare la fondul litigiului și întemeiată pe faptul că societatea Kala Naft nu are deschisă posibilitatea de a‑și întemeia acțiunea pe încălcarea drepturilor fundamentale.
În continuare, Tribunalul a respins cel de al cincilea motiv, întemeiat pe necompetența Consiliului de a adopta actele în litigiu, și cel de al șaselea motiv, întemeiat pe un abuz de putere. A admis totuși primul aspect al primului motiv, prin care se contesta intrarea retroactivă în vigoare a Deciziei 2010/413, în măsura în care prin acest aspect se urmărea anularea articolului 28 din Decizia 2010/413, și l‑a respins ca inoperant în rest.
În ceea ce privește motivarea actelor în litigiu, la punctul 80 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins cel de al doilea motiv al acțiunii ca neîntemeiat în măsura în care viza primul și al doilea motiv furnizate de Consiliu pentru includerea Kala Naft pe listele actelor în litigiu. Cu toate acestea, a admis cel de al doilea motiv al acțiunii și, prin urmare, a anulat actele în litigiu în măsura în care era vizat cel de al treilea motiv de includere pe liste.
La punctul 97 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Consiliul nu a încălcat dreptul la apărare al Kala Naft în ceea ce privește comunicarea inițială a elementelor incriminatoare. La punctul 101 din hotărârea menționată, Tribunalul a apreciat că Consiliul a încălcat totuși acest drept întrucât nu a răspuns la cererea de acces la dosar formulată de Kala Naft în timp util. La punctul 105 din hotărârea amintită, Tribunalul a statuat că dreptul Kala Naft de a‑și prezenta în mod util punctul de vedere cu privire la elementele reținute împotriva sa a fost respectat. Luând, pe de altă parte, în considerare, la punctul 107 din hotărârea atacată, faptul că Consiliul nu a răspuns la cererea Kala Naft prin care se solicita accesul la elementele dosarului, formulată înainte de expirarea termenului de introducere a acțiunii, Tribunalul a apreciat că această împrejurare constituie o încălcare a dreptului Kala Naft la protecție jurisdicțională efectivă. În consecință, Tribunalul a admis cel de al treilea motiv al acțiunii și a anulat actele în litigiu în măsura în care privesc Kala Naft.
Întrucât Consiliul a confirmat că dosarul său nu conținea alte probe sau informații decât cele reproduse în motivarea actelor în litigiu, Tribunalul a apreciat util, din considerente de economie a procedurii și în interesul unei bune administrări a justiției, să examineze cel de al șaptelea și cel de al optulea motiv ale acțiunii, întemeiate pe o eroare de drept în ceea ce privește noțiunea de implicare în proliferarea nucleară și, respectiv, pe o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește activitățile Kala Naft. Tribunalul a admis cel de al șaptelea motiv al acțiunii și, în consecință, a anulat actele în litigiu în măsura în care era vizat primul motiv de includere a acestei societăți pe listele acestor acte. Pe de altă parte, a concluzionat că Consiliul nu a făcut dovada susținerilor invocate în cadrul celui de al doilea motiv de includere pe liste și, în consecință, a admis cel de al optulea motiv al acțiunii și a anulat actele în litigiu în măsura în care era vizat acest motiv de includere pe liste.
Tribunalul nu a examinat cel de al patrulea și cel de al nouălea motiv ale acțiunii.
Pentru a fi evitată posibilitatea de a se aduce atingere securității juridice, Tribunalul a menținut efectele Deciziei 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/644, până la pronunțarea deciziei Curții asupra recursului. Conform articolului 60 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul are efect suspensiv asupra deciziei Tribunalului care anulează un regulament, în speță Regulamentul nr. 961/2010, până la pronunțarea deciziei Curții asupra recursului.
Concluziile părților
Consiliul solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
pronunțarea în mod definitiv asupra litigiului și respingerea ca inadmisibilă a acțiunii formulate de Kala Naft împotriva actelor în litigiu sau, în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
—
obligarea Kala Naft la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Consiliu în primă instanță și în cadrul recursului.
Kala Naft solicită Curții:
—
respingerea recursului formulat de Consiliu;
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții:
—
admiterea recursului Consiliului ca fiind întemeiat;
—
obligarea Kala Naft la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
Cu privire la primul motiv de recurs, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii sau a anumitor motive ale Kala Naft
Primul motiv de recurs se referă la admisibilitatea anumitor motive invocate de Kala Naft și privește punctele 43-46 din hotărârea atacată, care au următorul cuprins:
„43
În ședință, Consiliul și Comisia au arătat că [Kala Naft] trebuie considerată organizație guvernamentală și, prin urmare, o emanație a statului iranian, care nu ar putea invoca măsurile de protecție și garanțiile aferente drepturilor fundamentale. Acestea consideră, în consecință, că motivele acțiunii întemeiate pe o pretinsă încălcare a drepturilor menționate trebuie declarate inadmisibile.
În această privință, în primul rând, trebuie arătat că nici Consiliul, nici Comisia nu contestă însuși dreptul [societății Kala Naft] de a solicita anularea actelor [în litigiu]. Acestea contestă numai că [Kala Naft] este titulara anumitor drepturi pe care ea le invocă în vederea obținerii acestei anulări.
Or, în al doilea rând, problema dacă reclamantul este sau nu este titularul dreptului invocat în susținerea unui motiv de anulare nu privește admisibilitatea acelui motiv, ci temeinicia lui. În consecință, argumentația Consiliului și a Comisiei, întemeiată pe aspectul că [Kala Naft] ar fi o organizație guvernamentală, trebuie să fie respinsă în măsura în care prin ea se vizează constatarea inadmisibilității parțiale a acțiunii.
În al treilea rând, argumentația menționată a fost prezentată pentru prima dată în ședință, fără să se fi invocat de către Consiliu sau de către Comisie faptul că ea se întemeiază pe elemente de drept sau de fapt care să fi apărut în timpul procedurii. În măsura în care se referă la fondul litigiului, ea reprezintă, așadar, un motiv nou, în sensul articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, ceea ce conduce la concluzia că trebuie să fie declarată inadmisibilă.”
Argumentele părților
Consiliul consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că problema dacă Kala Naft putea să invoce un motiv întemeiat pe încălcarea drepturilor fundamentale nu privea admisibilitatea acelui motiv, ci doar temeinicia lui. În opinia Consiliului, dacă o entitate care este o organizație guvernamentală în sensul articolului 34 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, nu poate fi beneficiara dreptului fundamental la protecția proprietății sau a altor drepturi fundamentale, ea nu are calitate procesuală activă (
locus standi
) pentru a invoca o pretinsă încălcare a acestor drepturi în fața Tribunalului.
Consiliul recunoaște că instituțiile nu au invocat această obiecție decât în stadiul procedurii orale, însă arată că condițiile de admisibilitate a unei acțiuni fac parte dintre cauzele de inadmisibilitate de ordine publică.
Comisia susține Consiliul în argumentația sa și arată că statele nu pot beneficia de drepturile fundamentale, recunoscând totuși că ele pot invoca drepturi procedurale sau drepturi care decurg din dreptul internațional.
Aprecierea Curții
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 59 din concluzii, acțiunea formulată de Kala Naft se înscria în cadrul articolului 275 al doilea paragraf TFUE. Această societate avea calitatea de a contesta, în fața instanței Uniunii, includerea sa pe lista care figurează în actele în litigiu, întrucât această includere o privea direct și individual în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. În consecință, interesul său de a exercita acțiunea nu putea fi contestat.
Prin urmare, Tribunalul a considerat în mod întemeiat, la punctul 45 din hotărârea atacată, că argumentația referitoare la faptul dacă Kala Naft avea deschisă posibilitatea de a invoca măsurile de protecție și garanțiile legate de drepturile fundamentale nu privea admisibilitatea acțiunii, nici măcar a unui singur motiv, ci avea legătură cu fondul litigiului.
Întrucât această argumentație a fost prezentată pentru prima dată în ședință, fără ca Comisia sau Consiliul să fi invocat faptul că se întemeia pe elemente de drept sau de fapt care să fi apărut în timpul procedurii, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 46 din hotărârea atacată, că ea reprezenta un motiv nou, în sensul articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, ceea ce conducea la concluzia că trebuia să fie declarată inadmisibilă.
Prin urmare, primul motiv de recurs trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv de recurs, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește încălcarea obligației de motivare a actelor în litigiu și temeinicia măsurii
În fiecare dintre actele în litigiu erau prevăzute trei motive pentru a justifica impunerea măsurilor restrictive împotriva Kala Naft.
La punctul 79 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins cel de al treilea dintre aceste motive de includere pe liste din considerente de nemotivare:
„În schimb, cea de a treia justificare, potrivit căreia [Kala Naft] are legături cu companii implicate în programul nuclear al Iranului, prezintă un caracter insuficient întrucât nu îi permite acesteia să înțeleagă ce tip de legături și cu ce companii i se reproșează a avea aceste legături în mod efectiv, astfel încât ea nu este în măsură să verifice temeinicia acestei susțineri și să o conteste cu un minim grad de precizie.”
La punctele 113-119 din această hotărâre, Tribunalul a considerat că primul motiv de includere pe liste, întemeiat pe comercializarea de echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear iranian, era afectat de o eroare de drept în ceea ce privește noțiunea de implicare în proliferarea nucleară:
„113
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 77 de mai sus, prima justificare furnizată de Consiliu nu este întemeiată pe un comportament concret al [Kala Naft] care să o implice în proliferarea nucleară. Astfel, ea se întemeiază pe constatarea că [Kala Naft] prezintă un risc particular de a fi implicată în proliferarea nucleară din cauza poziției sale de societate având rolul de a efectua în mod centralizat achiziții în cadrul grupului National Iranian Oil Company.
Or, articolul 20 alineatul (1) din Decizia 2010/413 prevede înghețarea fondurilor «persoane[lor] și entități[lor] [...] care [...] susțin» proliferarea nucleară. De asemenea, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 și articolul 16 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 961/2010 vizează în special entitățile desemnate ca «susținând» proliferarea nucleară.
Modul de formulare folosit de legiuitor implică faptul că adoptarea măsurilor restrictive împotriva unei entități, din cauza susținerii pe care o acordă proliferării nucleare, presupune ca aceasta să fi adoptat în prealabil un comportament care să corespundă acestui criteriu. În schimb, în absența unui asemenea comportament efectiv, simplul risc ca entitatea vizată să sprijine proliferarea nucleară în viitor nu este suficient.
În consecință, trebuie să se constate că, întrucât a adoptat o interpretare în sens contrar a articolului 20 alineatul (1) din Decizia 2010/413, a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 și a articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 961/2010, Consiliul a săvârșit o eroare de drept.”
La punctele 120-125 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, în ceea ce privește cel de al doilea motiv de includere pe liste, Consiliul a comis o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește activitățile Kala Naft:
„120
[...] examinarea prezentului motiv este limitată la a doua justificare furnizată de Consiliu, întemeiată pe împrejurarea că [Kala Naft] ar fi încercat să achiziționeze valve din aliaj extrem de rezistent utilizate exclusiv în industria nucleară.
Cu privire la acest aspect, [Kala Naft] arată că, spre deosebire de ceea ce a reținut Consiliul în motivarea actelor [în litigiu], valvele pe care le achiziționează nu sunt utilizate exclusiv în industria nucleară, ci și în sectorul gazelor, al petrolului și al petrochimiei.
Consiliul, susținut de Comisie, contestă temeinicia argumentației [Kala Naft]. El arată că aceasta din urmă nu a demonstrat că nu a încercat niciodată să achiziționeze valve utilizate exclusiv în industria nucleară.
Potrivit jurisprudenței, controlul jurisdicțional al legalității unui act prin care au fost adoptate măsuri restrictive în privința unei entități cuprinde și aprecierea situației de fapt și a împrejurărilor invocate în justificarea acesteia, precum și verificarea elementelor de probă și a informațiilor pe care se întemeiază această apreciere. În caz de contestare, revine Consiliului sarcina de a prezenta aceste elemente în vederea verificării lor de instanța Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea [Tribunalului din 14 octombrie 2009,] Bank Melli Iran/Consiliul, [
T-390/08, Rep., p. II-3967
,] punctele 37 și 107).
În speță, Consiliul nu a furnizat nicio informație sau element de probă referitor la cea de a doua justificare, care să depășească motivarea actelor [în litigiu]. Astfel cum admite Consiliul însuși, în esență, acesta s‑a întemeiat pe simple afirmații nesusținute de niciun element de probă, potrivit cărora [Kala Naft] ar fi încercat să achiziționeze valve din aliaj extrem de rezistent utilizate exclusiv în industria nucleară.”
Argumentele părților
Consiliul susține, în primul rând, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât a examinat în mod separat și distinct cele trei motive care figurează în actele în litigiu. El apreciază în special că primul motiv de includere pe liste, referitor la comercializarea de echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor, este relevant în legătură cu cel de al treilea, referitor la întreținerea unor legături cu companii implicate în programul nuclear iranian.
Consiliul susține, în al doilea rând, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a ținut seama în mod corespunzător, cu ocazia examinării celui de al doilea și a celui de al treilea motiv de includere pe liste, de împrejurarea că aceste motive erau întemeiate pe informații care proveneau din surse confidențiale.
Kala Naft susține, în primul rând, că însuși Consiliul a considerat fiecare dintre elementele de motivare care figurează în actele în litigiu ca fiind suficient prin el însuși pentru a justifica deciziile pe care le‑a luat. Ea consideră că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a respins cel de al treilea motiv de includere pe liste și că, în plus, motivul invocat de Consiliu în apărare trebuia să fie considerat nou și, prin urmare, inadmisibil.
Însușindu‑și raționamentul expus de Tribunal la punctele 114 și 115 din hotărârea atacată, Kala Naft susține, în al doilea rând, că primul motiv de includere pe liste, afectat intrinsec de un viciu, nu putea avea drept efect validarea celui de al treilea motiv de includere pe liste.
În al treilea rând, Kala Naft susține că, chiar dacă cele două motive de includere pe liste ar fi citite împreună, cel de al treilea ar rămâne obscur, întrucât ar fi imposibil să se înțeleagă la ce companii și la ce legături face referire Consiliul.
În ceea ce privește elementele de probă, Kala Naft arată că Consiliul nu a invocat confidențialitatea probelor decât în ședință. Prin urmare, acesta ar fi un motiv nou, pe care articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului i‑ar interzice acestuia să îl examineze.
Aprecierea Curții
Prin intermediul acestui motiv de recurs, Consiliul susține, în esență, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, pe de o parte, întrucât a considerat că motivele de includere pe liste cuprinse în actele în litigiu au un caracter insuficient și, pe de altă parte, întrucât a statuat că nu existau temeiuri pentru ca Consiliul să adopte actele în litigiu în măsura în care acestea vizau societatea Kala Naft, deoarece niciunul dintre cele trei motive de includere pe liste cuprinse în aceste acte nu puteau justifica adoptarea măsurii în cauză în privința acesteia.
Trebuie amintit că instanțele Uniunii trebuie, în conformitate cu competențele cu care sunt învestite în temeiul tratatului, să asigure un control, în principiu complet, al legalității tuturor actelor Uniunii din perspectiva drepturilor fundamentale care fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii. Această cerință este consacrată expres la articolul 275 al doilea paragraf TFUE (a se vedea Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P, denumită în continuare „Hotărârea Kadi II”, punctul 97).
Printre aceste drepturi fundamentale figurează în special respectarea dreptului la apărare și dreptul la protecție jurisdicțională efectivă (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 98).
Primul dintre aceste drepturi, care este consacrat la articolul 41 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii (denumită în continuare „carta”), include dreptul de a fi ascultat și dreptul de acces la dosar, cu respectarea intereselor legitime legate de confidențialitate (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 99).
Al doilea dintre drepturile fundamentale menționate, care este afirmat la articolul 47 din cartă, impune ca persoana interesată să poată lua cunoștință de motivele pe care se întemeiază decizia luată în privința sa fie din cuprinsul deciziei înseși, fie dintr‑o comunicare a acestor motive făcută la cererea sa, fără a se aduce atingere puterii instanței competente de a dispune ca autoritatea în cauză să le comunice, pentru a‑i permite să își apere drepturile în cele mai bune condiții posibile și să decidă în deplină cunoștință de cauză dacă este util să sesizeze instanța competentă, precum și pentru a‑i permite pe deplin acesteia din urmă să exercite controlul legalității deciziei în cauză (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 2013, ZZ, C‑300/11, punctul 53 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Kadi II, punctul 100).
Articolul 52 alineatul (1) din cartă admite totuși restrângeri ale exercițiului drepturilor consacrate de aceasta dacă restrângerea menționată respectă substanța dreptului fundamental în cauză și dacă, respectând principiul proporționalității, ea este necesară și răspunde efectiv unor obiective de interes general recunoscute de Uniune (a se vedea Hotărârea ZZ, citată anterior, punctul 51, și Hotărârea Kadi II, punctul 101).
În plus, existența unei încălcări a dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă trebuie apreciată în funcție de împrejurările specifice fiecărei spețe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia,
C-110/10 P, Rep., p. I-10439
, punctul 63), în special de natura actului în cauză, de contextul adoptării sale și de normele juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 102; a se vedea de asemenea în acest sens, în legătură cu respectarea obligației de motivare, Hotărârile din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa, C‑539/10 P și C‑550/10 P, punctele 139 și 140, precum și Consiliul/Bamba, C‑417/11 P, punctul 53).
În special, un act cauzator de prejudiciu este suficient motivat atunci când intervine într‑un context cunoscut de persoana interesată, care îi permite acesteia să înțeleagă semnificația măsurii adoptate în privința sa (Hotărârea Consiliul/Bamba, citată anterior, punctul 54).
În ceea ce privește controlul legalității unei decizii prin care se adoptă măsuri restrictive, Curtea a decis că, având în vedere natura preventivă a acestora, dacă instanța Uniunii consideră că cel puțin unul dintre motivele menționate este suficient de precis și de concret, că este întemeiat și că reprezintă prin el însuși un temei suficient pentru susținerea acelei decizii, împrejurarea că altele dintre acele motive nu ar îndeplini aceste condiții nu poate justifica anularea deciziei menționate (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 130).
Pe de altă parte, efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din cartă impune de asemenea ca instanța Uniunii să se asigure că decizia, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana sau entitatea în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează decizia menționată, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive – sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru susținerea deciziei în cauză – sunt întemeiate (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 119).
În speță, pentru a aprecia regularitatea controlului efectuat de Tribunal cu privire la motivarea și la temeinicia actelor în litigiu, este necesar ca mai întâi să se examineze modul în care Tribunalul a identificat și a interpretat regulile generale și textele aplicabile și apoi să se analizeze mai concret modul în care Tribunalul a controlat motivarea și temeinicia actelor în litigiu.
În această privință, nu reiese din niciun element din hotărârea atacată că Tribunalul a ținut seama de evoluția reglementării Uniunii după Rezoluția 1929 (2010) a Consiliului de Securitate.
Astfel, interpretarea pe care a dat‑o acestei reglementări l‑a determinat, după cum reiese de la punctele 113 și 114 din această hotărâre, să caute o legătură directă între Kala Naft și proliferarea nucleară, deși din Decizia 2010/413 și din Regulamentul nr. 961/2010 rezultă în mod explicit că industria iraniană a petrolului și gazelor poate face obiectul unor măsuri restrictive, printre altele atunci când participă la achiziționarea unor produse sau tehnologii interzise, legătura între aceste produse și tehnologii și proliferarea nucleară fiind stabilită de legiuitorul Uniunii în regulile generale ale dispozițiilor aplicabile.
Astfel, articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 961/2010 stabilește o interdicție de vânzare, de furnizare, de transfer sau de export, în mod direct sau indirect, al produselor sau al tehnologiilor‑cheie enumerate în anexa VI către orice persoană, entitate sau organism iranian ori în scopul utilizării în Iran. Potrivit articolului 8 alineatul (2) din acest regulament, anexa VI cuprinde echipamente și tehnologii‑cheie pentru sectoare esențiale ale industriei iraniene a petrolului și gazelor naturale. Din aceste dispoziții rezultă că noțiunea „achiziționarea produselor și tehnologiilor interzise”, în sensul articolului 16 alineatul (2) din regulamentul menționat, include achiziționarea de echipamente și de tehnologii‑cheie pentru sectoare esențiale ale industriei iraniene a petrolului și gazelor naturale.
De altfel, se constată că citarea articolului 16 alineatul (2) menționat, care figurează la punctul 11 din hotărârea atacată, ca și referirea la acest articol care figurează la punctul 114 din hotărârea atacată, nu menționează partea din această dispoziție potrivit căreia sunt vizați de măsurile restrictive cei care participă, sunt asociați în mod direct sau susțin activitățile nucleare ale Republicii Islamice Iran, „inclusiv [prin] implicarea în achiziționarea produselor și a tehnologiilor interzise”.
În ceea ce privește Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, este necesar să se constate că prin acesta se pune în aplicare articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, care, spre deosebire de articolul 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 961/2010, nu viza în mod explicit achiziționarea de produse și de tehnologii interzise.
Cu toate acestea, articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 423/2007 vizează participarea, asocierea directă sau susținerea activităților nucleare care prezintă un risc de proliferare desfășurate de Iran. Or, trebuie constatat că noțiunea „susținere” implică un grad de legătură cu activitățile nucleare ale Iranului mai mic decât noțiunile „participare” și „asociere directă” și că ea este susceptibilă să includă achiziționarea sau comercializarea de produse și de tehnologii care au legătură cu industria petrolului și gazelor.
Această interpretare este confirmată de adoptarea, ulterior adoptării Regulamentului nr. 423/2007, a Rezoluției 1929 (2010) a Consiliul de Securitate, a declarației Consiliului European din 17 iunie 2010 și a Deciziei 2010/413, care menționează veniturile derivate din sectorul energetic și riscurile legate de materialele destinate utilizării în industria petrolului și gazelor.
Astfel, Rezoluția Consiliului de Securitate 1929 (2010), la care se referă considerentul (22) al Deciziei 2010/413, menționează existența unei posibile legături între veniturile Republicii Islamice Iran derivate din sectorul energetic și finanțarea activităților nucleare sensibile cu risc de proliferare ale acesteia și precizează că echipamentele și materialele utilizate în procesele chimice necesare în industria petrochimică au multe în comun cu cele necesare pentru anumite activități sensibile legate de ciclul combustibilului nuclear. Pe de altă parte, în declarația din 17 iunie 2010, Consiliul European consideră că măsurile noi care este necesar să fie adoptate trebuie să se refere la sectoarele‑cheie ale industriei gazului și petrolului, cu interzicerea noilor investiții, a asistenței tehnice și a transferurilor de tehnologie, de echipamente și de servicii legate de aceste domenii.
În lumina acestei rezoluții a Consiliului de Securitate (Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul,
C-548/09 P, Rep., p. I-11381
, punctul 104 și jurisprudența citată), a acestei declarații a Consiliului European și a Deciziei 2010/413, care menționează veniturile derivate din sectorul energetic și riscul legat de echipamentele destinate utilizării în industria petrolului și gazelor, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 trebuia să fie interpretat, în vederea aprecierii legalității măsurii restrictive adoptate prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, în sensul că comercializarea de echipamente și de tehnologie‑cheie destinate industriei petrolului și gazelor putea fi considerată susținere a activităților nucleare ale Republicii Islamice Iran.
Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctele 113-115 din hotărârea atacată, că adoptarea unor măsuri restrictive împotriva unei entități presupune ca aceasta să fi adoptat în prealabil un comportament reprobabil efectiv, numai riscul ca entitatea vizată să adopte un asemenea comportament în viitor nefiind suficient.
Astfel, diferitele dispoziții ale actelor în litigiu care prevăd înghețarea fondurilor sunt redactate în manieră generală („participând, fiind asociate în mod direct sau susținând [...]”), fără referire la comportamente prealabile deciziei de înghețare a fondurilor. Rezultă că, chiar și atunci când vizează o entitate determinată, referirea la o finalitate generală, astfel cum reiese din statutul acestei din urmă entități, poate fi suficientă pentru a justifica adoptarea unor măsuri restrictive.
Se impune să se controleze în continuare dacă motivele prevăzute în actele în litigiu sunt suficient de precise și de concrete, precum și, dacă este cazul, dacă materialitatea faptelor care corespund motivului vizat a fost dovedită în lumina elementelor care au fost comunicate (a se vedea Hotărârea Kadi II, punctul 136).
În ceea ce privește primul motiv de includere pe liste prevăzut în actele în litigiu, potrivit căruia Kala Naft comercializează echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear iranian, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că acesta este suficient de precis și de concret pentru a‑i permite societății Kala Naft să verifice temeinicia actelor în litigiu și să se apere în fața Tribunalului, iar acestuia să își exercite controlul.
În ceea ce privește temeinicia măsurii și, mai precis, materialitatea faptelor invocate în acest prim motiv, este necesar să se constate că, în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 423/2007, al articolului 20 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2010/413 și al articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 961/2010, interpretate în lumina Rezoluției 1929 (2010) a Consiliului de Securitate și a declarației Consiliului European din 17 iunie 2010, Consiliul avea dreptul să considere că puteau fi adoptate măsuri împotriva Kala Naft întrucât comercializa echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear iranian.
Este astfel suficient să amintim că Kala Naft efectuează în mod centralizat achiziții pentru compania petrolieră națională iraniană, NIOC. Acest aspect rezultă din statutul acestei societăți și nu este contestat de aceasta. Kala Naft însăși expune, la punctul 27 din cererea introductivă pe care a formulat‑o în fața Tribunalului, că vocația sa de a‑și desfășura activitatea exclusiv în sectorul petrolului, al gazelor și al petrochimiei reiese cu claritate din metodele sale de lucru.
În plus, în cadrul concluziilor referitoare la al doilea motiv de includere pe liste prevăzut în actele în litigiu, Kala Naft însăși expune, la punctele 63, 64 și 118 din cererea introductivă pe care a formulat‑o în fața Tribunalului, că participă în mod obișnuit la achiziționarea de valve din aliaj pentru NIOC sau pentru filialele acesteia. În orice caz, având în vedere acest rol în cadrul grupului NIOC, care implică în mod necesar cumpărarea unei mari cantități de produse utilizate de întreprinderile NIOC, Consiliul putea să considere că, în cadrul activității pe care o desfășura, Kala Naft participa la achiziționarea de produse și de tehnologii interzise, în sensul articolului 4 și al articolului 20 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2010/413, precum și al articolului 8 alineatele (1) și (2) și al articolului 16 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 961/2010, în special de echipamente pentru sectorul petrolier și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear iranian, astfel cum se menționează în motivarea actelor în litigiu.
În aceste condiții, este necesar să se constate că faptele invocate în primul motiv de includere pe liste au fost dovedite la un standard juridic corespunzător și că acest prim motiv justifica singur includerile pe listele actelor în litigiu. Având în vedere ceea ce s‑a amintit la punctul 72 din prezenta hotărâre, nu este necesar să se verifice caracterul suficient de precis și de concret al celui de al doilea și al celui de al treilea motiv de includere pe liste prevăzute în actele în litigiu și nici să se controleze dacă aceste motive erau întemeiate și puteau să constituie, fiecare în parte, un temei suficient pentru susținerea actelor în litigiu.
Chiar dacă elementele care justifică temeinicia primului motiv al acestor includeri reies din memoriile schimbate cu ocazia procedurii în fața instanțelor Uniunii, iar nu dintr‑o motivare completă și explicită susținută de informații pertinente, această împrejurare nu afectează legalitatea actelor menționate, întrucât motivarea putea fi înțeleasă de Kala Naft, iar informațiile pertinente, precum statutul acestei societăți, erau cunoscute de aceasta din urmă.
Având în vedere aceste erori de drept comise de Tribunal, hotărârea atacată trebuie să fie anulată.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
Ca urmare a anulării hotărârii atacate, instanța sesizată are sarcina să se pronunțe din nou asupra acțiunii în anulare introduse de Kala Naft.
În speță, sunt îndeplinite condițiile pentru ca Curtea să soluționeze ea însăși litigiul. Astfel, argumentele dezvoltate de părți în fața Tribunalului figurează în memoriile schimbate în cadrul procedurii scrise în fața acestei instanțe. Pe de altă parte, în partea din memoriile lor referitoare la ipoteza admiterii recursului, părțile au avut ocazia, în fața Curții, să își exprime încă o dată poziția cu privire la aceste argumente și, eventual, asupra răspunsului dat de Tribunal.
Cu privire la primul motiv
Kala Naft susține că Decizia 2010/413 este nelegală întrucât articolul 28 din aceasta prevede că decizia intră în vigoare la data adoptării sale, care a fost anterioară zilei publicării acesteia în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
. Ea arată, în esență, că articolul 4 din Decizia 2010/413 prevede măsuri de interzicere al căror domeniu de aplicare nu este determinat suficient de precis. Prin coroborarea articolelor 4 și 28 din Decizia 2010/413, aceasta ar stabili o interdicție, sancționată penal de legislația statelor membre, care nu permite destinatarilor săi să măsoare întinderea interdicției.
Niciuna dintre părți nu și‑a exprimat în fața Curții poziția cu privire la acest motiv.
Pentru aceleași considerente ca cele dezvoltate la punctele 36-38 din Hotărârea Tribunalului, este necesar să se concluzioneze că, în temeiul articolului 275 primul paragraf TFUE, Curtea nu este competentă să soluționeze o acțiune prin care se urmărește aprecierea legalității articolului 4 din Decizia 2010/413.
Întrucât contestarea legalității articolului 28 este legată de cea a articolului 4, nu este necesar să se răspundă la motivul invocat de Kala Naft.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Kala Naft susține că actele în litigiu nu au fost motivate de Consiliu corespunzător cerințelor legale, astfel încât nu poate să identifice faptele care îi sunt reproșate și să verifice sau să combată temeinicia motivelor reținute împotriva sa.
Pentru aceleași considerente ca cele expuse la punctele 72 și 87 din prezenta hotărâre, este necesar să se respingă acest motiv.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al Kala Naft și a dreptului acesteia la protecție jurisdicțională efectivă
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Kala Naft arată că, prin adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, Consiliul i‑a încălcat dreptul la apărare, ceea ce implică și o încălcare a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă.
Pentru aceleași considerente ca cele dezvoltate la punctele 94-104 din Hotărârea Tribunalului, este necesar să se considere că dreptul Kala Naft de a‑și expune în mod util punctul de vedere a fost respectat.
În ceea ce privește elementele care dovedesc realitatea motivelor reținute împotriva Kala Naft, este suficient să se constate că activitatea pe care o desfășoară, respectiv aceea de a efectua în mod centralizat achiziții pentru grupul NIOC, rezultă atât din statutul său, cât și din broșurile pe care le editează. Prin urmare, Consiliul nu avea obligația de a face prin alte elemente dovada activității desfășurate de Kala Naft.
În ceea ce privește proba tentativei de cumpărare de echipamente utilizate exclusiv în industria nucleară, este necesar să se considere că o eventuală încălcare a dreptului la apărare al Kala Naft nu ar avea nicio incidență asupra soluției litigiului, dat fiind că primul motiv de includere a Kala Naft pe listele actelor în litigiu justifica singur, astfel cum s‑a constatat la punctul 91 din prezenta hotărâre, includerea sa pe aceste liste.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe necompetența Consiliului de a adopta actele în litigiu
Kala Naft susține că Consiliul nu era competent să adopte actele în litigiu. Ea arată că aceste acte au ca temei juridic declarația Consiliului European din 17 iunie 2010, dar că aceasta se limitează să prevadă punerea în aplicare de către Consiliu a Rezoluției 1929 (2010) a Consiliului de Securitate și adoptarea unor măsuri de însoțire și nu prevede adoptarea unor măsuri autonome de înghețare a fondurilor. În plus, Rezoluția 1929 (2010) nu ar conține măsuri care să vizeze industria iraniană a petrolului și gazelor sau pe Kala Naft. Ea deduce din aceasta că Consiliul nu era competent să adopte măsuri restrictive împotriva sa în temeiul declarației Consiliului European din 17 iunie 2010.
În această privință, este necesar să se arate că, deși trebuie să fie luate în considerare în vederea interpretării actelor în litigiu, nici Rezoluția 1929 (2010) a Consiliului de Securitate, nici declarația Consiliului European din 17 iunie 2010 nu pot constitui temeiul juridic al acestora.
Este necesar să se constate că Deciziile 2010/413 și 2010/644 sunt întemeiate pe articolul 29 TUE, că Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010 este întemeiat pe articolul 291 alineatul (2) TFUE și pe Regulamentul nr. 423/2007 și că Regulamentul nr. 961/2010 este întemeiat pe articolul 215 TFUE. Aceste dispoziții din tratate dădeau Consiliului competența să adopte actele în litigiu, care conțin măsuri restrictive autonome, distincte de măsurile recomandate în mod specific de Consiliul de Securitate.
În consecință, motivul nu este fondat.
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe un abuz de putere
Kala Naft susține că Consiliul a comis un abuz de putere. Ea arată că Consiliul a adoptat măsuri restrictive împotriva sa fără să dispună de probe referitoare la implicarea sa în proliferarea nucleară și fără să îi respecte drepturile procedurale. Aceste împrejurări conduc, potrivit acestei societăți, la concluzia că Consiliul a intenționat efectiv să deturneze regimul de măsuri restrictive legat de proliferarea nucleară pentru a aduce atingere industriei petrolului, gazelor și petrochimice iraniene.
În această privință, este suficient să se sublinieze că, astfel cum s‑a amintit la punctele 76-83 din prezenta hotărâre, actele în litigiu au vizat industria petrolului, gazelor și petrochimică iraniană din cauza riscului pe care îl prezenta această industrie pentru proliferarea nucleară, atât prin veniturile pe care le genera, cât și prin utilizarea unor echipamente și materiale asemănătoare cu cele necesare în anumite activități sensibile din cadrul ciclului combustibilului nuclear.
În consecință, motivul nu este întemeiat.
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește noțiunea de implicare în proliferarea nucleară
Kala Naft arată că, prin faptul că s‑a bazat pe primul motiv al includerii sale pe lista actelor în litigiu, întemeiat pe împrejurarea că ea comercializează echipamente pentru sectorul petrolului și al gazelor care pot fi utilizate pentru programul nuclear al Iranului, Consiliul a săvârșit o eroare de drept. Astfel, această împrejurare nu ar justifica, singură, adoptarea unor măsuri restrictive.
După cum reiese de la punctele 87-90 din prezenta hotărâre, activitatea desfășurată de Kala Naft în sectorul petrolului și al gazelor, atestată chiar de statutul acestei societăți, era suficientă pentru a justifica adoptarea măsurilor restrictive.
În consecință, al șaptelea motiv nu este fondat.
Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește activitățile desfășurate de Kala Naft
Kala Naft contestă faptul că desfășoară activități de comercializare de echipamente care au legătură cu programul nuclear și arată că rolul său de a efectua în mod centralizat achiziții pentru grupul NIOC nu constituie o activitate de comercializare.
Este necesar să se considere că termenul „comercializare” descrie la un standard juridic corespunzător activitatea Kala Naft care justifică includerea sa pe listă și permite acestei societăți să înțeleagă motivul unei asemenea includeri.
Cu privire la al patrulea și la al optulea motiv, întemeiate pe încălcarea principiului proporționalității
Kala Naft contestă obiectivul de interes general susceptibil să justifice limitarea utilizării dreptului de proprietate și limitarea dreptului de a exercita liber o activitate economică, întrucât nici Consiliul de Securitate, nici Consiliul European nu au prevăzut adoptarea unor măsuri care să vizeze sectorul petrolului și al gazelor. Pe de altă parte, chiar dacă ar exista un asemenea obiectiv, raportul rezonabil de proporționalitate între mijloacele folosite și scopul urmărit nu a fost respectat.
În măsura în care Kala Naft contestă proporționalitatea regulilor generale în temeiul cărora s‑a decis includerea sa pe liste, trebuie amintit că, în ceea ce privește controlul jurisdicțional al respectării principiului proporționalității, Curtea a statuat că trebuie să se recunoască o largă putere de apreciere legiuitorului Uniunii în domenii care implică din partea acestuia alegeri de natură politică, economică și socială și în care este chemat să efectueze aprecieri complexe. Curtea a dedus de aici că numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în aceste domenii în raport cu obiectivul pe care instituția competentă urmărește să îl atingă poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul,
C-266/05 P, Rep., p. I-1233
, punctul 33).
Trebuie amintit de asemenea că drepturile fundamentale menționate de Kala Naft nu sunt prerogative absolute și că exercitarea lor poate face obiectul unor restricții justificate de obiective de interes general urmărite de Uniune (a se vedea Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, punctul 113).
Aceasta este astfel situația dreptului de proprietate și a libertății de a exercita o activitate economică. În consecință, pot fi aduse restricții atât dreptului de a exercita liber o activitate economică, cât și utilizării dreptului de proprietate, cu condiția ca aceste restricții să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Uniune și să nu constituie, prin raportare la scopul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere însuși conținutului drepturilor astfel garantate (a se vedea Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, punctul 114).
În ceea ce privește, mai precis, libertatea de a exercita o activitate economică, Curtea a statuat printre altele că, având în vedere modul de redactare a articolului 16 din cartă, care este diferit de modul de redactare a celorlalte libertăți fundamentale consacrate în titlul II din aceasta, fiind însă apropiat de modul de redactare a anumitor dispoziții din titlul IV din aceeași cartă, această libertate poate face obiectul unei serii ample de intervenții ale autorității publice, susceptibile să stabilească, în interesul general, limitări privind exercitarea activității economice (a se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, punctul 46).
În această privință, trebuie arătat că diferitele acte în litigiu au ca obiectiv să împiedice proliferarea nucleară și să exercite în acest mod o presiune asupra Republicii Islamice Iran pentru ca aceasta să pună capăt activităților respective. Acest obiectiv se înscrie în cadrul mai general al eforturilor legate de menținerea păcii și a securității internaționale și este, în consecință, legitim (a se vedea în acest sens Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, punctul 115).
Pe de altă parte, contrar celor susținute de Kala Naft, Consiliul de Securitate evocase riscurile legate de industria petrochimică în al șaptesprezecelea considerent al Rezoluției 1929 (2010), iar Consiliul European invitase Consiliul Afaceri Externe, în declarația sa din 17 iunie 2010, să adopte măsuri în sectoarele industriei gazului și petrolului.
În ceea ce privește proporționalitatea acestor măsuri, trebuie amintite numeroasele rapoarte ale AIEA, numărul mare de rezoluții ale Consiliului de Securitate, precum și diferitele măsuri ale Uniunii. Măsurile restrictive adoptate atât de Consiliul de Securitate, cât și de Uniune sunt progresive și justificate de lipsa de succes a măsurilor adoptate anterior. Din acest demers întemeiat pe progresivitatea atingerii aduse drepturilor în funcție de eficiența măsurilor rezultă că proporționalitatea lor este dovedită.
În consecință, motivele nu sunt fondate.
Având în vedere că toate motivele au fost respinse, acțiunea trebuie să fie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat sau atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.
Având în vedere că recursul declarat de Consiliu se admite, iar acțiunea formulată de Kala Naft împotriva actelor în litigiu se respinge și ținând seama de cererea Consiliului în acest sens, se impune ca societatea Kala Naft să fie obligată să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Consiliu în cele două instanțe.
Comisia, intervenientă, suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 25 aprilie 2012, Manufacturing Support & Procurement Kala Naft/Consiliul (T‑509/10).

2)
Respinge acțiunea în anulare formulată de Manufacturing Support & Procurement Kala Naft Co., Tehran.

3)
Manufacturing Support & Procurement Kala Naft Co., Tehran suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Consiliul Uniunii Europene atât în primă instanță, cât și în recurs.

4)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei din recurs.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.