CELEX: 62013CJ0311
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Direktiiv 80/987/EMÜ
Kolmanda riigi kodanikust töötaja, kellel ei ole kehtivat elamisluba
Tööandja maksejõuetuse hüvitise andmisest keeldumine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (
EÜT L 283, lk 23
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/74/EÜ (
EÜT L 270, lk 10
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 261), (edaspidi „direktiiv 80/987”) tõlgendamist.
Taotlus on esitatud O. Tümeri ja Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringeni (töötajate kindlustust haldav asutus, edaspidi „Uwv”) vahelises vaidluses seoses viimase keeldumisega maksta O. Tümerile tööandja maksejõuetuse hüvitist põhjusel, et see isik on kolmanda riigi kodanik, kes elab Madalmaades ebaseaduslikult.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 80/987
Direktiivi 2002/74 põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„9. detsembril 1989. aastal vastu võetud ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta punktis 7 nähakse ette, et siseturu väljakujundamine peab viima Euroopa Ühenduse töötajate elu- ja töötingimuste paranemisele, mis peab vajaduse korral hõlmama tööõiguse teatavaid aspekte nagu kollektiivsete koondamiste kord ja pankrotid.”
Direktiivi 80/987 artikkel 1 sätestab:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud artikli 2 lõike 1 tähenduses.
2.   Liikmesriigid võivad erandina käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta teatavate töötajarühmade nõuded muude tagatise liikide olemasolu tõttu, kui on kindlaks tehtud, et need annavad kõnealustele isikutele käesolevast direktiivist tulenevaga samaväärse kaitse.
3.   Kui liikmesriikide siseriiklikes õigusaktides juba kohaldatakse sellist sätet, võivad liikmesriigid käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta:
a)
füüsilise isiku poolt palgatud koduabilised;
b)
kasumiosa eest töötavad kalurid.”
Direktiivi artikli 2 lõiked 2 ja 3 on sõnastatud järgmiselt:
„2.   Käesolev direktiiv ei piira siseriiklikke õigusakte mõistete „töötaja”, „tööandja”, „töötasu”, „vahetult tekkiv õigus” ja „tulevikus tekkiv õigus” määratluse osas.
Liikmesriigid ei tohi käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta:
a)
osalise tööajaga töötajaid direktiivi 97/81/EÜ tähenduses;
b)
tähtajalise töölepinguga töötajaid direktiivi 1999/70/EÜ tähenduses;
c)
ajutise töösuhtega töötajaid direktiivi 91/383/EMÜ artikli 1 lõike 2 tähenduses.
3.   Liikmesriigid ei tohi sätestada töölepingu või töösuhte minimaalset kestust, et töötajatel oleks õigus nõuetele käesoleva direktiivi alusel.”
Direktiivi 80/987 artikkel 3 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.
Garantiiasutuse ülevõetavad nõuded peavad olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.”
Direktiivi artikkel 4 sätestab:
„1.   Liikmesriikidel on võimalus piirata artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust.
2.   Kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, täpsustavad nad ajavahemiku pikkuse, mille eest garantiiasutus peab maksma rahuldamata nõudeid. See ei tohi olla lühem kui ajavahemik, mis hõlmab töösuhte kolme viimase kuu tasu enne ja/või pärast artiklis 3 nimetatud kuupäeva. Liikmesriigid võivad selle kolmekuulise minimaalse ajavahemiku hõlmata võrdlusperioodiga, mille kestus on vähemalt kuus kuud.
Liikmesriigid, kus võrdlusperiood on vähemalt 18 kuud, võivad piirata ajavahemikku, mille eest garantiiasutus maksab rahuldamata nõudeid, kaheksa nädalani. Sel juhul kasutatakse minimaalse ajavahemiku arvutamiseks töötajale kõige soodsamaid ajavahemikke.
3.   Lisaks võivad liikmesriigid kehtestada garantiiasutuse maksete ülemmäärad. Need ei tohi olla väiksemad kui käesoleva direktiivi ühiskondliku eesmärgiga ühiskondlikult kokkusobiv tase.
Kui liikmesriigid seda võimalust kasutavad, teatavad nad komisjonile ülemmäära kehtestamisel kasutatud meetoditest.”
Direktiiv 80/987 kodifitseeriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiviga 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (
ELT L 283, lk 36
), milles on identses sõnastuses üle võetud direktiivi 80/987 artiklite 2–4 sisu. Direktiiv 2008/94 jõustus 17. novembril 2008.
Direktiiv 2003/109/EÜ
Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (
ELT L 16, lk 44
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272) artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriigi territooriumil seaduslikult elavate kolmanda riigi kodanike suhtes.”
Direktiivi artikli 4 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid annavad pikaajalise elaniku staatuse kolmanda riigi kodanikele, kes on nende territooriumil elanud seaduslikult ja pidevalt viie aasta jooksul vahetult enne asjaomase taotluse esitamist.”
Direktiivi artikli 11 lõike 1 punkti d kohaselt tuleb pikaajalisi elanikke kohelda võrdselt kodanikega sellistes valdkondades nagu „sotsiaalkindlustus, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse, nagu see on määratletud siseriiklikus õiguses”.
Direktiivi artikkel 13 „Soodsamad siseriiklikud sätted” sätestab:
„Liikmesriigid võivad anda alalisi või piiramata tähtajaga elamislube soodsamatel tingimustel, kui käesolevas direktiivis ette nähtud. Sellised elamisload ei anna õigust elada muudes liikmesriikides, nagu on sätestatud käesoleva direktiivi III peatükis.”
Otsus nr 1/80
Lepinguga, millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel, millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (
EÜT 1964, 217, lk 3685
; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10), asutati assotsiatsiooninõukogu.
Assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artikli 6 lõige 1 näeb ette:
„Arvestades perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle käsitlevast artiklist 7 tulenevaid erisusi, on liikmesriigi seaduslikul tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
—
õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui tööandjal on talle tööd pakkuda;
—
õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi arvestades võtta vastu enda poolt valitud tööandja juures samal kutsealal mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud selle liikmesriigi tööhõivetalitustes;
—
õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.” [Siin ja edaspidi on nimetatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse 1/80 artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellele on antud luba asuda elama töötaja juurde, on:
—
õigus kandideerida mis tahes töökohale, kui nad on asjaomases liikmesriigis seaduslikult elanud vähemalt kolm aastat, arvestades seejuures ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi;
—
vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul, kui nad on asjaomases liikmesriigis seaduslikult elanud vähemalt viis aastat.
[…]”
Madalmaade õigus
Töötushüvitiste seaduse (Werkloosheidswet, edaspidi „WW”) artikli 3 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Töötaja on alla 65‑aastane füüsiline isik, kes on eraõiguslikus või avalik‑õiguslikus töösuhtes.”
WW artikli 3 lõike 3 kohaselt ei käsitata erandina nimetatud artikli lõikest 1 töötajatena kolmanda riigi kodanikke, kes ei ela Madalmaades seaduslikult 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000, edaspidi „Vw 2000”) artikli 8 punktide a–e ja l tähenduses.
WW artikkel 61 sätestab, et töötajal on kõnealuse seaduse IV peatüki alusel õigus tööandja maksejõuetuse hüvitisele, kui tal on õigus esitada tööandja vastu, kelle pankrot on välja kuulutatud, saamata jäänud töötasu, puhkusetasu või puhkusehüvitise nõue või kui töötajal võib tekkida varaline kahju seeläbi, et tööandja on jätnud tegemata maksed, mida ta oli seoses töötaja töösuhtega kohustatud tasuma kolmandatele isikutele.
Vw 2000 artikli 8 punktide a–e ja l kohaselt elab välismaalane Madalmaades seaduslikult vaid:
„a.
artiklis 14 viidatud tähtajalise elamisloa alusel;
b.
artiklis 20 viidatud alalise elamisloa alusel;
c.
artiklis 28 viidatud tähtajalise elamisloa alusel;
d.
artiklis 33 viidatud alalise elamisloa alusel;
e.
ühenduse kodanikuna, kui tema elamine Madalmaades põhineb Euroopa Ühenduse asutamislepingu või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu alusel antud õigusnormil;
[...]
l.
juhul, kui välismaalase elamisõigus tuleneb EMÜ–Türgi assotsiatsiooninõukogu otsusest nr 1/80;
[...]”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
O. Tümer on Türgi kodanik, kes elab Madalmaades alates 1988. aastast.
Ajavahemikul 18. augustist 1988 kuni 31. märtsini 1995 oli tal tähtajaline elamisluba, mis oli seotud kohustusega elada koos oma abikaasaga. Tema abielu lahutati 1996. aastal.
O. Tümer esitas 14. oktoobril 2005 alalise elamisloa taotluse. Justiitsasjade riigisekretär jättis taotluse rahuldamata. Kõnealuse otsuse peale esitatud vaie tunnistati 16. aprilli 2007. aasta otsusega põhjendamatuks. Rechtbank ’s‑Gravenhage jättis 28. augustil 2008 selle otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata põhjendusel, et põhikohtuasja apellandil otsuse nr 1/80 artiklite 6 ja 7 alusel õigusi ei teki. Seda kohtuotsust ei ole edasi kaevatud. Alates 25. aprillist 2007 ei ole O. Tümeril enam elamisluba.
Alates 1997. aastast on O. Tümer vahepealsete katkestustega Madalmaades töötanud. 3. jaanuaril 2005 võeti ta tööle Halfmoon Cosmetics BV-sse (edaspidi „Halfmoon Cosmetics”), kes maksis 2007. aastal WW alusel tema eest töötuskindlustusmakseid. Alates 2007. aasta augustist maksis Halfmoon Cosmetics välja vaid osa töötasust ning 22. jaanuaril 2008 kuulutati välja tema pankrot. 26. jaanuaril 2008 öeldi põhikohtuasja apellandile tööleping üles.
O. Tümer taotles WW alusel tööandja maksejõuetuse hüvitist, tuginedes nõudele, mis põhines asjaolul, et Halfmoon Cosmetics ei ole alates 2007. aasta augustist kuni tema töölepingu ülesütlemiseni, see tähendab ajavahemikul, mil O. Tümeril ei olnud elamisluba, talle töötasu maksnud. Taotlus jäeti 8. veebruari 2008. aasta otsusega rahuldamata. O. Tümer esitas selle otsuse peale kaebuse. Uwv jättis 10. juuni 2008. aasta otsusega asjaomase vaide põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kuna O. Tümer ei olnud WW artikli 3 lõike 3 tähenduses „töötaja”, sest ta ei elanud Madalmaades seaduslikult. Rechtbank ’s-Hertogenbosch jättis 18. detsembri 2009. aasta otsusega O. Tümeri poolt 10. juuni 2008. aasta otsuse peale esitatud kaebuse samal põhjusel rahuldamata.
Põhikohtuasja apellant esitas selle otsuse peale Centrale Raad van Beroepile apellatsioonkaebuse, milles ta väitis, et ta on töötaja, isegi kui ta on kolmanda riigi kodanik ega ela Madalmaades seaduslikult. Uwv asus seisukohale, et direktiivi 80/987 kohaldamisala ei saa olla laiem selle sätte kohaldamisalast, millel see põhineb, nimelt EÜ artikli 137 omast, ning seega ei ole see kohaldatav kolmanda riigi kodanikele, kes ei ela Madalmaades seaduslikult. Sellega seoses märkis ta, et direktiiv 2003/109, mille kohaselt pikaajalistest elanikest kolmanda riigi kodanikke koheldakse sotsiaalkindlustuse valdkonnas võrdselt, puudutab samuti üksnes Euroopa Liidu territooriumil seaduslikult elavaid kolmanda riigi kodanikke.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituste kohaselt on O. Tümeril töölepingust tulenev rahuldamata töötasunõue ajavahemiku kohta, mis eelneb direktiivi 80/987 artiklis 3 osutatud võrdluskuupäevale. Mis puutub selle direktiivi artikli 2 lõikes 2 nimetatud töötaja mõistele vastamisse, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi O. Tümer ei ole kolmanda riigi kodanikuna, kes elab Madalmaades ebaseaduslikult, WW tähenduses „töötaja”, on ta Madalmaade tsiviilõiguse järgi oma tööandjaga töölepingulises suhtes ning sel alusel tuleb teda käsitada töötajana. Seetõttu võib O. Tümer pöörduda ka kohtusse ja nõuda tööandjalt töölepingu alusel töötasu väljamõistmist.
Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2008/94], eeskätt selle artikleid 2, 3 ja 4 tuleb ka EÜ artikli 137 lõikes 2 (nüüd ELTL artikli 153 lõige 2) sisalduvat õiguslikku alust arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu WW artikli 3 lõige 3 ja artikkel 61, mille kohaselt ei käsitata kolmanda riigi kodanikust välismaalast, kes ei ela Madalmaades [Vw 2000] artikli 8 punktide a–e ja punkti l tähenduses seaduslikult, töötajana ka siis, kui ta on sellises olukorras nagu tööandja maksejõuetuse hüvitist taotlenud [kolmanda riigi kodanik], keda tuleb tsiviilõiguslikult käsitada töötajana ja kes täidab muid selle hüvitise andmisele seatud tingimusi?”
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 80/987 sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik õigusakt, mis käsitleb töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja mille kohaselt kolmanda riigi kodanik, kes elab asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult, ei vasta töötaja mõistele, kes sellisena võib taotleda tööandja maksejõuetuse hüvitist tööandja maksejõuetuse tõttu rahuldamata töötasunõude alusel, kui seda kolmanda riigi kodanikku tuleb asjaomase liikmesriigi tsiviilõiguse normide põhjal määratleda „töötajana”, kellel on õigus töötasule, mille väljamõistmist tööandjalt saab ta siseriiklikelt kohtutelt nõuda.
Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades palus komisjon Euroopa Kohtul kontrollida eeldust, millel eelotsusetaotlus põhineb, nimelt seda, et O. Tümer ei elanud põhikohtuasjas käsitletaval ajavahemikul seaduslikult Madalmaades, arvestades Türgiga sõlmitud assotsiatsioonilepingut ning eelkõige otsust nr 1/80. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole aga vastavat küsimust esitanud ning on märkinud, et Rechtbank ’s‑Gravenhage jättis O. Tümeri alalise elamisloa taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse 28. augusti 2008. aasta otsusega eelkõige otsuse nr 1/80 artiklite 6 ja 7 alusel rahuldamata ning seda kohtuotsust ei ole edasi kaevatud.
Neil asjaoludel tuleb kontrollida, kas direktiivi 80/987 sätetega on vastuolus selline siseriiklik õigusakt, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis jätab kolmanda riigi kodaniku nagu O. Tümeri direktiiviga ette nähtud töötajate kaitse alt välja põhjusel, et see isik elab asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult.
Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades väidavad Uwv ja Madalmaade valitsus, et direktiiv 80/987 ei ole kohaldatav kolmanda riigi kodanikele, kes elavad riigis ebaseaduslikult, kuna EÜ artikli 137 lõige 2, millel see direktiiv põhineb, ei laiene kolmanda riigi kodanikele. Pealegi oleks direktiivi selline kohaldamine vastuolus liidu immigratsioonipoliitika ja eelkõige direktiiviga 2003/109, mis näeb õiguse võrdsele kohtlemisele, eelkõige sotsiaalkindlustuse valdkonnas, ette üksnes kolmanda riigi kodanikele, kes elavad liikmesriigis seaduslikult.
Sellega seoses piisab, kui nentida esiteks, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 51 märkis, ei piira EÜ artikli 137 lõige 2, millel direktiiv 2002/74 õiguslikult põhineb, pädevust võtta vastu miinimumnõuded, et muuhulgas rakendada EÜ artiklis 136 nimetatud elamis- ja töötingimuste parandamise eesmärki, üksnes liikmesriikide kodanike suhtes, jättes kolmandate riikide kodanikud nende kohaldamisalast välja.
Teiseks tuleb direktiivi 2003/109 puudutavas osas märkida, et kuigi direktiivi artikli 3 lõige 1 seab pikaajalise elaniku staatuse – mis kätkeb õigust võrdsele kohtlemisele selle direktiivi artiklis 11 nimetatud valdkondades – andmise tingimuseks seadusliku liikmesriigis elamise, ei välista sama direktiiv sugugi võimalust, et muud liidu õigusaktid, nagu direktiiv 80/987, näevad muudel tingimustel kolmanda riigi kodanike suhtes ette õigusi, et rakendada omakorda nende õigusaktide eesmärke.
Vastavalt direktiivi 80/987 artikli 1 lõikele 1 kohaldatakse seda töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses.
Kuigi direktiivis 80/987 endas ei ole mõiste „töötaja” määratletud ja selle artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus on sätestatud, et direktiiv ei piira siseriiklikke õigusakte nimetatud mõiste määratluse poolest, ilmneb direktiivi artikli 1 lõigetest 2 ja 3 ning artikli 2 lõike 2 teisest lõigust, et viimati nimetatud sätte esimesest lõigust tulenev liikmesriikide hindamisruum mõiste „töötaja” määratlemisel ei ole siiski piiramatu.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et direktiivi artikli 1 lõige 1 ega muud sätted ei välista direktiivi 80/987 kohaldamist kolmanda riigi kodanike suhtes ega luba sõnaselgelt liikmesriikidel seda ka teha.
Veel tuleb meenutada, et direktiivi 80/987 artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse direktiivi töösuhetest tulenevate töötaja nõuete suhtes, mis on suunatud tööandja vastu. Direktiivi artikli 1 lõigetes 2 ja 3 liikmesriikide suhtes ette nähtud võimalus jätta teatavad töötajarühmad kõnealuse direktiivi reguleerimisalast välja puudutab aga üksnes erijuhte ning selle suhtes kehtivad teatavad tingimused.
Siinkohal on oluline rõhutada, et direktiivi 80/987 artikli 1 lõige 2, mis lubab erandina jätta teatavad töötajarühmad muude tagatisliikide olemasolu tõttu välja, ei vabasta liikmesriike kohustusest pakkuda neile töötajatele nende tööandja maksejõuetuse korral kaitset, vaid nõuab, et asjaomastel töötajatel oleks kõnealusest direktiivist tulenevaga samaväärne kaitse.
Mis puutub põhikohtuasjas käsitletavatesse õigusnormidesse, siis nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et Madalmaade tsiviilõigus määratleb kõiki töölepingu alusel tööandjaga seotud isikuid „töötajana”, kellel on õigus töötasule, olenemata kodakondsusest või sellest, kas ta elab selles liikmesriigis seaduslikult.
Kuigi WW artikli 3 lõige 1 määratleb põhimõtteliselt kõiki alla 65‑aastaseid füüsilisi isikuid, kes on eraõiguslikus või avalik‑õiguslikus töösuhtes, kui „töötajaid”, kellel on selle seaduse artikli 61 alusel õigus tööandja maksejõuetuse korral hüvitistele, jätab seaduse artikli 3 lõige 3 kolmanda riigi kodanikud, kes elavad selles liikmesriigis ebaseaduslikult, „töötaja” mõiste alt välja ning seega ilma õigusest tööandja maksejõuetuse hüvitisele.
Arvestades asjaolu, et nimetatud säte ei paku kolmanda riigi kodanikele samaväärset kaitset saada tööandja maksejõuetuse hüvitist, näib, et see ei vasta tingimustele, mis võimaldavad jätta teatavad „töötaja” rühmad direktiivi 80/987 artikli 1 lõike 2 alusel välja. Pealegi on selge, et kõnealusele sättele direktiivi artikli 1 lõige 3 ei laiene.
Lisaks tuleb Euroopa Kohtu praktika põhjal tõlgendada direktiivi artikli 2 lõike 2 esimest lõiget seoses kõnealuse direktiivi sotsiaalse eesmärgiga tagada kõigile töötajatele tööandja maksejõuetuse korral vähemalt miinimumkaitse liidu õiguse alusel selle kaudu, et tasutakse töölepingust või töösuhtest tulenevad rahuldamata töötasunõuded kindlaksmääratud ajavahemiku eest. Seega ei saa liikmesriigid määratleda mõistet „töötaja” oma äranägemise järgi viisil, mis võiks ohustada direktiivi sotsiaalse eesmärgi saavutamist (vt analoogia alusel kohtuotsus van Ardennen, C‑435/10,
EU:C:2011:751
, punktid 27 ja 34).
Nimetatud sättest tulenevale käesoleva kohtuotsuse punktis 35 osutatud liikmesriikide hindamisruumile mõiste „töötaja” määratlemisel seab seega raamid direktiivi 80/987 sotsiaalne eesmärk, mida liikmesriigid peavad järgima.
Sellega seoses tuleb märkida, et arvestades direktiivi 80/987 sotsiaalset eesmärki ning artikli 1 lõike 1 sõnastust, mille kohaselt direktiivi kohaldatakse „töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest”, on mõiste „töötaja” määratlus tingimata seotud töösuhtega, mis annab õiguse nõuda tööandjalt tehtud töö eest tasu. Nii on see käesoleval juhul Madalmaade tsiviilõiguses ette nähtud mõiste „töötaja” määratlusega.
Nii oleks vastuolus direktiivi 80/987 sotsiaalse eesmärgiga, mida käsitleti käesoleva kohtuotsuse punktis 42, võtta isikutelt, keda siseriiklikud õigusnormid üldiselt käsitavad töötajatena ning kellel on nende õigusnormide alusel direktiivi artikli 1 lõikes 1 ja artikli 3 esimeses lõigus nimetatud töölepingust või töösuhtest tulenev töötasunõue oma tööandja vastu, kaitse, mille asjaomane direktiiv näeb ette tööandja maksejõuetuse korral.
Sellest tuleneb, et direktiivi 80/987 sätetega on vastuolus siseriiklik õigusakt, mis käsitleb töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt kolmanda riigi kodanik on jäetud ilma õigusest saada tööandja maksejõuetuse hüvitist põhjusel, et ta elab liikmesriigis ebaseaduslikult, samas kui selle liikmesriigi tsiviilõiguse normide alusel määratletakse seda kolmanda riigi kodanikku „töötajana”, kellel on õigus töötasule.
Uwv ja Madalmaade valitsuse poolt Euroopa Kohtu istungil välja toodud asjaolu, et kolmanda riigi kodanikel, kes elavad asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult, puudub õigus Madalmaades töötada, ei lükka seda järeldust ümber. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituste kohaselt, mida kinnitasid Uwv ja asjaomane valitsus, on kolmanda riigi kodanikud, kes elavad Madalmaades ebaseaduslikult ning kes tööluba omamata seal töötavad, siseriikliku tsiviilõiguse põhjal „töötajad”, kellel on tehtud töö eest õigus tasule, mis ongi direktiivi 80/987 artikli 1 lõike 1 ja artikli 3 esimese lõiguga tagatav nõue.
Tõsi küll, direktiivi 80/987 artikli 10 punkt a lubab liikmesriikidel võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks. Siiski ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud toimikust ja eelkõige Madalmaade valitsuse seisukohtadest, et põhikohtuasjas oleks tegemist kuritarvitusega selle sätte tähenduses. Peale selle märgib Euroopa Kohus siinkohal, et O. Tümeri tööandja Halfmoon Cosmetics täitis töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate siseriiklike õigusaktide kohaselt põhikohtuasjas käsitletaval ajavahemikul oma kohustust vastavaid makseid tasuda.
Kõiki eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 80/987 sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik õigusakt, mis käsitleb töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja mille kohaselt kolmanda riigi kodanik, kes elab asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult, ei vasta töötaja mõistele, kes sellisena võib taotleda tööandja maksejõuetuse hüvitist tööandja maksejõuetuse tõttu rahuldamata töötasunõude alusel, kui seda kolmanda riigi kodanikku tuleb asjaomase liikmesriigi tsiviilõiguse normide põhjal määratleda „töötajana”, kellel on õigus töötasule, mille väljamõistmist tööandjalt saab ta siseriiklikelt kohtutelt nõuda.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/74/EÜ) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik õigusakt, mis käsitleb töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja mille kohaselt kolmanda riigi kodanik, kes elab asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult, ei vasta töötaja mõistele, kes sellisena võib taotleda tööandja maksejõuetuse hüvitist tööandja maksejõuetuse tõttu rahuldamata töötasunõude alusel, kui seda kolmanda riigi kodanikku tuleb asjaomase liikmesriigi tsiviilõiguse normide põhjal määratleda „töötajana”, kellel on õigus töötasule, mille väljamõistmist tööandjalt saab ta siseriiklikelt kohtutelt nõuda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.