CELEX: 62010CJ0392
Nařízení (ES) č. 800/1999
Článek 15 odst. 1 a 3
Zemědělské produkty
Režim vývozních náhrad
Rozlišená vývozní náhrada
Podmínky přiznání
Dovoz produktu do třetího státu určení
Zaplacení dovozních cel

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (
Úř. věst. L 102, s. 11
; Zvl. vyd. 3/25, s. 129), ve znění nařízení Komise (ES) č. 444/2003 ze dne 11. března 2003 (
Úř. věst. L 67, s. 3
; Zvl. vyd. 3/38, s. 301, dále jen „nařízení č. 800/1999“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi německou společností Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (dále jen „Suiker Unie“), právní nástupkyní společnosti Danisco Zucker GmbH (dále jen „Danisco Zucker“), a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (hlavní celní úřad v Hamburku-Jonas, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci žádosti o vrácení vývozní náhrady, již posledně uvedený úřad přiznal společnosti Danisco Zucker ve formě zálohy.
Právní rámec
Nařízení (EHS) č. 3665/87
Článek 17 odst. 3 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (
Úř. věst. L 351, s. 1
) (
neoficiální překlad
) stanovil, že se zemědělský produkt, pro který bylo požádáno o přiznání rozlišené vývozní náhrady, „považuje za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality propuštění ke spotřebě ve třetí zemi“ (
neoficiální překlad
).
Nařízení č. 800/1999
Ve znění použitelném v rozhodné době z hlediska skutečností původního sporu stanoví nařízení č. 800/1999, které nahradilo nařízení č. 3665/87, ve svém sedmnáctém bodu odůvodnění, že „[se] musí [...] prokázat, že dotyčný produkt byl dovezen do třetí země; [...] splnění dovozních celních formalit spočívá především v zaplacení platných dovozních cel, což je nutné k tomu, aby produkt mohl být uveden na trh v dotyčné třetí zemi“.
Článek 15 tohoto nařízení zní takto:
„1.   Produkty musí být dovezeny v nezměněném stavu do třetí země nebo do jedné ze třetích zemí, pro které je náhrada stanovena, do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení; za podmínek stanovených v článku 49 však mohou být poskytnuty dodatečné lhůty.
2.   Produkty se považují za dovezené v nezměněném stavu, u nichž není žádným způsobem patrné, že došlo k zpracování [Produkty, u nichž není žádným způsobem patrné, že došlo k zpracování, se považují za dovezené v nezměněném stavu].
Nicméně:
[…]
—
produkt se považuje za dovezený v nezměněném stavu, pokud byl zpracován před dovozem s podmínkou, že zpracování proběhlo ve třetí zemi, do které byly všechny produkty získané tímto zpracováním dovezeny.
3.   Produkt se považuje za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality, zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi.
[…]“
Článek 16 odst. 1 tohoto nařízení stanoví následující:
„1.   Splnění dovozních celních formalit se prokáže předložením jednoho z těchto dokladů podle výběru dovozce:
a)
celního dokladu nebo jeho kopie či fotokopie; [...]
b)
osvědčení o vykládce a dovozu vystaveného [...] v souladu s pravidly stanovenými v příloze VI kapitole III na základě vzoru uvedeného v příloze VII. V daném osvědčení musí být uvedeno datum a číslo dovozního celního dokladu.“
Příloha VI kapitola III uvedeného nařízení ve svém bodě 2 zejména stanoví, že v osvědčeních o vykládce a dovozu stanovených v čl. 16 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení se rovněž uvádí „ověření toho, že zboží bylo procleno za účelem jeho konečného dovozu“.
Článek 20 nařízení č. 800/1999, obsažený v oddíle 3, nazvaném „Zvláštní ochranná opatření finančních zájmů Společenství“, hlavě II kapitole 1 tohoto nařízení, stanoví:
„1.   Pokud:
a)
existují vážné pochybnosti o skutečném místě určení produktu;
nebo
b)
by mohl být produkt dovezen zpět do Společenství z důvodu rozdílu mezi výší náhrady pro vyvezený produkt a výší nepreferenčního dovozního cla na totožný produkt v den přijetí vývozního prohlášení;
nebo
c)
existuje konkrétní podezření, že produkt bude v nezměněném stavu nebo po zpracování ve třetí zemi dovezen zpět do Společenství bez cla nebo se sníženou sazbou cla,
náhrada s jednotnou sazbou nebo část náhrady uvedená v čl. 18 odst. 2 se vyplatí, pouze pokud produkt opustil celní území Společenství v souladu v článkem 7 a
i)
byl v případě nerozlišené náhrady dovezen do třetí země do 12 měsíců následujících po dni přijetí vývozního prohlášení nebo v této lhůtě došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 nařízení [Rady] (EHS) č. 2913/92 [ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. L 302, s. 1
, dále jen ‚celní kodex‘)];
ii)
byl v případě náhrady rozlišené podle místa určení dovezen v nezměněném stavu do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení do určené třetí země.
Články 15 a 16 se použijí na dovoz do třetí země.
Kromě toho mohou příslušné orgány členských států vyžadovat u všech náhrad dodatečné doklady, které podle nich dostatečně prokáží, že produkt byl skutečně uveden na trh v dovážející třetí zemi nebo došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 [celního kodexu].
[...]
4.   Odstavec 1 se použije před výplatou náhrady.
Náhrada se však považuje za neoprávněnou a musí být vrácena, pokud příslušné orgány zjistí, a to i po výplatě náhrady:
a)
že produkt byl zničen nebo poškozen dříve, než byl uveden na trh ve třetí zemi nebo dříve než došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve třetí zemi ve smyslu článku 24 [celního kodexu], ledaže by vývozce mohl podle názoru příslušných orgánů prokázat, že vývoz se uskutečnil za takových hospodářských podmínek, že produkt mohl být rozumně uveden na trh ve třetí zemi, aniž je dotčen čl. 21 odst. 2 druhý pododstavec;
b)
že je produkt propuštěn ve třetí zemi do režimu s podmíněným osvobozením od cla 12 měsíců po dni vývozu ze Společenství, aniž by došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve třetí zemi ve smyslu článku 24 [celního kodexu], a že vývoz nebyl proveden jako běžná obchodní transakce;
c)
že vyvezený produkt je dovezen zpět do Společenství, aniž by došlo k jeho podstatnému zpracování nebo opracování ve smyslu článku 24 [celního kodexu], že nepreferenční dovozní clo je nižší než poskytnutá náhrada a že vývoz nebyl proveden jako běžná obchodní transakce;
d)
že produkty uvedené v příloze V jsou dovezené zpět do Společenství:
—
poté, co ve třetí zemi došlo k jejich zpracování nebo opracování, které nedosáhlo úrovně uvedené v článku 24 [celního kodexu], a
—
platí pro ně snížená nebo nulová sazba dovozního cla ve srovnání s nepreferenční sazb[ou].
[...]“
Celní kodex
Článek 24 celního kodexu stanoví:
„Zboží, na jehož výrobě se podílely dvě nebo více zemí, pochází ze země, kde došlo k poslednímu podstatnému hospodářsky zdůvodněnému zpracování nebo opracování, které bylo provedeno v podnicích k tomu vybavených a které vyústilo v nový výrobek nebo představuje důležitý stupeň výroby.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Vývozním prohlášením ze dne 16. května 2003 ohlásila Danisco Zucker vývoz 23000 kilogramů bílého cukru do Litvy a žádala, aby jí Hauptzollamt za tímto účelem přiznal vývozní náhradu ve formě zálohy. Hauptzollamt této žádosti rozhodnutím ze dne 2. června 2003 vyhověl.
Dopisem ze dne 29. srpna 2003 Danisco Zucker zaslala Hauptzollamt litevské celní doklady týkající se sporného vývozu, na nichž byl v poli č. 37 uveden kód 5100, který znamená „dočasný dovoz se zpětným vývozem v zušlechtěné podobě“ bez platby dovozního cla. Bílý cukr byl v Litvě zpracován při výrobě nealkoholických nápojů a následně byl vyvezen do Lotyšska a Estonska.
Pozměňujícím rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2003 požadoval Hauptzollamt na společnosti Danisco Zucker vrácení vývozní náhrady přiznané ve formě zálohy, zvýšené o 10 %, v celkové výši 12180,18 eur, z důvodu, že v Litvě nedošlo k propuštění bílého cukru ke spotřebě, a že v důsledku toho nebyly splněny podmínky pro přiznání rozlišené náhrady.
Poté, co Danisco Zucker neměla úspěch v námitkovém řízení, podala dne 2. listopadu 2007 žalobu k Finanzgericht Hamburg. Uvedla, že i když podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 800/1999 musel být produkt dovezen do třetí země v nezměněném stavu, musí se nicméně podle odstavce 3 tohoto článku uvedený produkt považovat za dovezený, pokud jsou splněny dovozní celní formality, a zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi. I když podle jejího názoru čl. 17 odst. 3 nařízení č. 3665/87 stanovil, že se produkt považuje za dovezený teprve tehdy, jsou-li splněny celní formality pro propuštění ke spotřebě v dotyčné třetí zemi, je třeba učinit závěr, že jelikož článek 15 nařízení č. 800/1999 nepožaduje „propuštění ke spotřebě“, zákonodárce Společenství záměrně od tohoto požadavku upustil.
Danisco Zucker tvrdila, že jelikož pojem „dovoz“ není právně vymezen a jelikož cílem vývozní náhrady je ulevit trhu Unie od dotyčných produktů, je rozhodné pouze to, zda byly dodrženy celní formality. Naproti tomu okolnost, zda bylo či nebylo zaplaceno clo, je irelevantní.
Konečně Danisco Zucker namítala, že nemůže být rozdíl v tom, zda je produkt ve třetí zemi odbaven v režimu aktivního zušlechťovacího styku v systému navracení, nebo jako v takové situaci, jako je situace v původním řízení, v režimu s podmíněným osvobozením od cla. Soudní dvůr již rozhodl, že k doložení dovozu postačuje, aby byl produkt odbaven v režimu aktivního zušlechťovacího styku v systému navracení. Žalobkyně, jež se mezitím stala právní nástupkyní společnosti Danisco Zucker, tedy navrhla zrušit pozměňující rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2003, jakož i rozhodnutí o námitce ze dne 1. října 2007.
Hauptzollamt navrhl žalobu zamítnout. Zdůraznil, že v projednávané věci byl bílý cukr, který byl odbaven pouze v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla, po odbavení až do ukončení režimu aktivního zušlechťovacího styku v důsledku zpětného vývozu zušlechtěných produktů pod celním dohledem. Z tohoto důvodu nemohl být bílý cukr volně uveden na trh v dané třetí zemi.
Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je podmínka pro obdržení rozlišené náhrady, jež je upravena v čl. 15 odst. 1 ve spojení s čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999 […], totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k podstatnému zpracování nebo opracování produktu ve smyslu článku 24 [celního kodexu] a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady obsažená v tomto ustanovení, a sice podmínka splnění dovozních celních formalit, je splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.
V tomto ohledu je nutno konstatovat, že pojem „dovoz“, jak to správně zdůrazňuje žalobkyně v původním řízení, není v nařízení č. 800/1999 definován. Je tudíž třeba určit rozsah tohoto pojmu v kontextu článku 15 tohoto nařízení a vzít při tom v úvahu jednak cíl sledovaný vývozní náhradou zvanou „rozlišená“, jednak znění ustanovení nařízení č. 800/1999.
Co se týče cíle rozlišených vývozních náhrad, z ustálené judikatury vyplývá, že jejich cílem je otevřít nebo uchovat otevřené trhy dotyčných třetích zemí vývozům Evropské unie, přičemž rozlišení náhrad vychází ze záměru zohlednit charakteristiky vlastní každému dovoznímu trhu, na kterém hodlá Unie působit (viz rozsudek ze dne 18. března 2010, SGS Belgium a další,
C-218/09, Sb. rozh. s. I-2373
, bod 38 a citovaná judikatura).
Z této judikatury vyplývá, že by byl systém rozlišování zbaven smyslu, kdyby k získání nároku na vyplacení náhrady postačovalo pouhé vyložení vyváženého zboží v nezměněném stavu v třetí zemi (výše citovaný rozsudek SGS Belgium a další, bod 39). Systém rozlišování naopak vyžaduje, jak to zdůrazňuje Komise, aby dotčený produkt skutečně a trvale dorazil na trh určení v tom smyslu, že na něm může být uveden na trh. Tento systém se tak odlišuje od systému náhrad s jednotnou sazbou.
Článek 17 odst. 3 nařízení č. 3665/87, jenž není použitelný v projednávané věci, sice ještě v tomto ohledu výslovně uváděl, na rozdíl od čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999, že musejí být splněny „celní formality propuštění ke spotřebě ve třetí zemi“. Nicméně sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 800/1999 uvádí, že splnění celních formalit dovozu do třetí země spočívá především v zaplacení platných dovozních cel, což je nutné k tomu, aby produkt mohl být uveden na trh v dotyčné třetí zemi.
Kromě toho čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999 stanoví, že dotyčný produkt lze považovat za dovezený do třetí země pouze tehdy, pokud byly splněny dovozní celní formality, „zejména formality týkající se výběru dovozních cel ve třetí zemi“. Konečně příloha VI tohoto nařízení ve své kapitole III bodu 2 stanoví, že osvědčení o vykládce a dovozu stanovená v jeho čl. 16 odst. 1 písm. b) musejí rovněž uvádět ověření toho, že zboží bylo procleno „za účelem jeho konečného dovozu“.
Vzhledem k výše uvedenému tedy nic nenasvědčuje tomu, že by zákonodárce Společenství tím, že přijal článek 15 nařízení č. 800/1999, upustil od požadavku, aby dovezený produkt trvale dorazil na trh dotyčné třetí země, aby na něm mohl být uveden na trh.
Je přitom nutno konstatovat, že odbavení produktu v celním režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ nemá za cíl uvést tento produkt na trh dotyčné třetí země. Cílem takového celního režimu je naopak osvobodit od cla právě jen to zboží, které na vnitrostátní území vstupuje jen dočasně za účelem přepracování, opravy nebo zpracování a které je poté zpětně vyvezeno (viz rozsudek ze dne 4. června 2009, Pometon,
C-158/08, Sb. rozh. s. I-4695
, bod 24).
V důsledku toho nelze pouhé odbavení produktu, pro který bylo požádáno o rozlišenou vývozní náhradu, v dotyčné třetí zemi a v celním režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ považovat za „dovoz“ do této třetí země ve smyslu čl. 15 odst. 3 nařízení č. 800/1999.
Tento závěr nelze zpochybnit skutečností, že ve třetí zemi došlo k podstatnému zpracování dotyčného produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu. V tomto ohledu stačí konstatovat, že volba celního režimu „aktivního zušlechťovacího styku“ předpokládá, že ani samotný produkt ani zušlechtěný produkt ho obsahující nebudou uvedeny na trh v dotyčné třetí zemi.
Tento závěr není zpochybněn ani argumentem, že tento výklad článku 15 nařízení č. 800/1999 je v rozporu s článkem 20 tohoto nařízení, jelikož tento posledně uvedený článek stanoví, že v některých případech může důkaz o podstatném zpracování produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu rozptýlit pochybnosti o splnění podmínek pro přiznání vývozní náhrady.
Článek 20 nařízení č. 800/1999 totiž, jak zdůraznila Komise, sleduje, jakožto ustanovení o nezneužití, jiný cíl než je cíl článku 15 tohoto nařízení. Uvedený článek 20 umožňuje předcházet neoprávněné žádosti o vrácení náhrady již správně přiznané, avšak nevytváří nové podmínky, ba dokonce odlišné podmínky pro obdržení vývozní náhrady. Uvedený článek se tedy nepoužije v případě, kdy jako ve věci v původním řízení, je od počátku patrné, že podmínky pro přiznání vývozní náhrady nejsou splněny.
Vzhledem k výše uvedenému je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 15 odst. 1 a 3 nařízení č. 800/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady upravená tímto ustanovením, totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, není splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 celního kodexu, a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Článek 15 odst. 1 a 3 nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 444/2003 ze dne 11. března 2003, musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka pro obdržení rozlišené náhrady upravená tímto ustanovením, totiž podmínka splnění dovozních celních formalit, není splněna tehdy, když ve třetí zemi určení po odbavení v režimu aktivního zušlechťovacího styku bez výběru dovozního cla došlo k „podstatnému zpracování nebo opracování“ produktu ve smyslu článku 24 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, a když byl produkt vzniklý z tohoto zpracování nebo opracování vyvezen do třetí země.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.