CELEX: 62014CJ0340
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2006/123/ES
Služby na vnútornom trhu
Výletné plavby
Podniky s prostitútkami vo výklade
Článok 2 ods. 2 písm. d)
Pôsobnosť
Vylúčenie
Služby v oblasti dopravy
Sloboda usadiť sa
Vydávanie povolení
Článok 10 ods. 2 písm. c)
Podmienky vydávania povolení
Proporcionalita
Jazyková podmienka
Článok 11 ods. 1 písm. b)
Doba platnosti povolenia
Obmedzenie počtu dostupných povolení
Naliehavý dôvod vo verejnom záujme

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 2 ods. 2 písm. d), článku 10 ods. 2 písm. c) a článku 11 ods. 1 písm. b) smernice Parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (
Ú. v. EÚ L 376, s. 36
).
Tieto návrhy boli predložené v rámci sporov medzi R. L. Trijberom a College van burgemeester en wethouders van Amsterdam (kolégium primátora a poslancov Amsterdamu, ďalej len „poslanecké kolégium“) (Holandsko) a J. Harmsenom a Burgemeester van Amsterdam (primátor Amsterdamu, ďalej len „primátor“) vo veci odmietnutia vydania povolenia na prevádzkovanie.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa ustanovení odôvodnenia 2 smernice 2006/123:
„Konkurencieschopný trh so službami je nevyhnutný na podporu hospodárskeho rastu a na tvorbu pracovných miest v Európskej únii. … Voľný trh, ktorý vyžaduje od členských štátov zrušenie obmedzení týkajúcich sa cezhraničného poskytovania služieb, a zároveň zvyšovanie transparentnosti a informovanosti spotrebiteľov, by spotrebiteľom umožnil širší výber a lepšie služby za nižšie ceny.“
Odôvodnenie 5 tejto smernice stanovuje:
„Preto je potrebné odstrániť prekážky týkajúce sa slobody poskytovateľov usadiť sa v členských štátoch a voľného pohybu služieb medzi členskými štátmi a zaručiť príjemcom a poskytovateľom právnu istotu potrebnú na praktický výkon týchto dvoch základných slobôd uvedených v zmluve. Keďže prekážky na vnútornom trhu so službami majú vplyv na prevádzkovateľov, ktorí sa chcú usadiť v inom členskom štáte alebo ktorí poskytujú službu v inom členskom štáte bez toho, aby tam boli usadení, je potrebné umožniť poskytovateľom, aby mohli vyvíjať svoje činnosti v oblasti služieb na vnútornom trhu buď usadením sa v členskom štáte, alebo využívaním voľného pohybu služieb. Poskytovatelia by mali mať možnosť voľby medzi týmito dvoma slobodami v závislosti od svojej stratégie rastu v každom členskom štáte.“
Odôvodnenie 7 tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica ustanovuje všeobecný právny rámec, ktorý poskytuje prospech širokému spektru služieb, pričom zohľadňuje rozdielne charakteristiky jednotlivých druhov činností alebo povolaní a ich systémy regulácie. … V tejto smernici sa tiež zohľadňujú iné ciele všeobecného záujmu, vrátane ochrany životného prostredia, verejnej bezpečnosti a zdravia, ako aj potreba súladu s pracovným právom.“
Podľa odôvodnenia 21 smernice 2006/123:
„Dopravné služby vrátane mestskej dopravy, taxi služby a služby rýchlej zdravotníckej pomoci, ako aj prístavných služieb by mali byť vyňaté z rozsahu pôsobnosti tejto smernice.“
Odôvodnenie 33 tejto smernice uvádza:
„Služby, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, zahŕňajú široké spektrum činností podliehajúcich neustálej zmene… Sú tu zahrnuté aj služby pre spotrebiteľov, ako napríklad služby v oblasti cestovného ruchu vrátane služieb sprievodcov; služby voľného času, športových centier a zábavných parkov… Tieto činnosti môžu zahŕňať služby, ktoré si vyžadujú blízkosť medzi poskytovateľom a príjemcom, ale aj služby, pri ktorých je potrebné, aby príjemca alebo poskytovateľ cestoval, alebo služby, ktoré môžu byť poskytované na diaľku, vrátane prostredníctvom internetu.“
Článok 2 tejto smernice s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
„1.   Táto smernica sa vzťahuje na služby poskytované poskytovateľmi, ktorí sú usadení v členskom štáte.
2.   Táto smernica sa nevzťahuje na tieto činnosti:
…
d)
služby v oblasti dopravy…, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti hlavy V [tretej časti] zmluvy [teraz hlava VI tretej časti ZFEÚ];
…“
Článok 4 smernice 2006/123 s názvom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
1.
‚služba‘ je akákoľvek samostatne zárobková hospodárska činnosť, ktorá je obyčajne poskytovaná za odplatu, v zmysle článku [57 ZFEÚ];
…
8.
‚závažné dôvody týkajúce sa verejného záujmu‘ sú dôvody uznané ako také v judikatúre Súdneho dvora a zahŕňajú tieto dôvody: verejný poriadok, verejnú bezpečnosť, ochranu verejnosti, verejné zdravie, zachovanie finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, ochranu spotrebiteľa, príjemcov služieb a pracovníkov, poctivosť obchodných transakcií, boj proti podvodom, ochranu životného prostredia a mestského životného prostredia, zdravie zvierat, duševné vlastníctvo, ochranu národného historického a umeleckého dedičstva, ciele sociálnej politiky a ciele politiky v oblasti kultúry;
…“
Kapitola III tejto smernice s názvom „Sloboda poskytovateľov usadiť sa“ obsahuje v oddiele I s názvom „Udeľovanie povolení“ články 9 až 11.
V zmysle článku 9 tejto smernice, nazvaného „Systémy udeľovania povolení“:
„1.   Členské štáty nepodmieňujú prístup k činnosti v oblasti služieb alebo jej vykonávanie systémom udeľovania povolení, pokiaľ nie sú splnené tieto podmienky:
a)
systém udeľovania povolení nediskriminuje daného poskytovateľa;
b)
potreba existencie systému udeľovania povolení je opodstatnená závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu;
c)
sledovaný cieľ nemožno dosiahnuť pomocou menej reštriktívneho opatrenia, najmä v dôsledku skutočnosti, že následná inšpekcia by bola vykonaná príliš neskoro, aby bola skutočne účinná.
…“
Článok 10 smernice 2006/123 s názvom „Podmienky pre udeľovanie povolení“ stanovuje:
„1.   Systémy udeľovania povolení sa zakladajú na kritériách, ktoré zabraňujú tomu, aby príslušné orgány vykonávali svoju hodnotiacu právomoc svojvoľným spôsobom.
2.   Kritériá uvedené v odseku 1 musia byť:
a)
nediskriminačné;
b)
opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu;
c)
primerané cieľu tohto verejného záujmu;
d)
jasné a jednoznačné;
e)
objektívne;
f)
vopred zverejnené;
g)
transparentné a dostupné.“
Článok 11 tejto smernice nazvaný „Doba platnosti povolenia“ stanovuje:
„1.   Povolenie sa poskytovateľovi neudeľuje na dobu určitú okrem týchto prípadov:
…
b)
počet dostupných povolení je vzhľadom na závažný dôvod týkajúci sa verejného záujmu obmedzený;
…“.
Holandské právo
Právna úprava týkajúca sa služieb
Podľa článku 33 ods. 1 písm. b) a c) zákona o službách (Dienstenwet), ktorým sa čiastočne preberá smernica 2006/123 do holandského práva, príslušný orgán neudelí povolenie na dobu určitú, keď ho môže vydať na dobu neurčitú, okrem prípadov, keď počet dostupných povolení je vzhľadom na závažný dôvod týkajúci sa verejného záujmu obmedzený, alebo keď obmedzené trvanie povolenia môže byť opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu.
Právna úprava týkajúca sa vnútrozemskej vodnej dopravy
Podľa článku 2.4.5 ods. 1 nariadenia o vnútrozemskej vodnej doprave z roku 2010 (Verordening op het binnenwater 2010), ktoré prijala Raad van de gemeente Amsterdam (Rada mesta Amsterdam), je zakázané poskytovať prepravu tovaru alebo cestujúcich loďou určenou na podnikateľské činnosti bez povolenia alebo odchylne od povolenia, ktoré udelilo poslanecké kolégium. Podľa odseku 5 tohto článku môže poslanecké kolégium v záujme obmedzenia počtu osobných lodí odoprieť vydanie povolenia s prihliadnutím na záujmy uvedené v článku 2.3.1 ods. 2 tohto nariadenia. Podľa tohto ustanovenia možno udelenie prístavného povolenia odoprieť v záujme verejného prospechu, verejného poriadku, bezpečnosti, životného prostredia a plynulého a bezpečného preplavenia lodí.
Podľa článku 2.1 ods. 1 vyhlášky mesta Amsterdam o preprave cestujúcich vo vodnej doprave (Regeling passagiersvervoer te water Amsterdam), v znení účinnom v čase skutkových okolností vo veci samej, sa povolenia vydávajú v kolách. Podľa odseku 3 tohto článku sa žiadosti, ktoré neboli podané v rámci aktuálneho kola vydávania povolení, z kapacitných dôvodov zamietnu. Podľa odseku 4 tohto článku môže poslanecké kolégium odchylne od ods. 1 vydať povolenie mimo obdobia vydávania povolení pre osobitnú iniciatívu v prospech pohonu šetriaceho životné prostredie alebo pre inovatívny plán prepravy.
Právna úprava týkajúca sa prostitúcie
Podľa článku 3.27 ods. 1 všeobecného miestneho nariadenia mesta Amsterdam z roku 2008 (Algemene plaatselijke verordening 2008 van Amsterdam) je zakázané prevádzkovať podnik s prostitútkami bez povolenia primátora. Podľa článku 3.30 ods. 2 písm. b) môže primátor odoprieť vydanie povolenia, ak podľa jeho názoru nie je dostatočne pravdepodobné, že prevádzkovateľ alebo manažér splní povinnosti uvedené v článku 3.32 tohto nariadenia.
Podľa článku 3.32 ods. 1 prevádzkovateľ a manažér podniku s prostitútkami musia zabezpečiť, aby v tomto podniku nedochádzalo v súvislosti s prostitútkami k žiadnym trestným činom v zmysle článku 273f trestného zákona (Wetboek van Strafrecht), podľa ktorého sa obchodovanie s ľuďmi považuje za trestný čin, aby v ňom boli zamestnané výlučne prostitútky, ktoré sú držiteľkami platného povolenia na pobyt alebo pre ktoré má prevádzkovateľ povolenie v zmysle článku 3 zákona o zamestnávaní cudzincov (Wet Arbeid vreemdelingen) a aby sa zákazníci nemohli stať obeťami trestných činov akými sú krádež, podvod alebo podobné trestné činy. Podľa odseku 3 tohto článku musí prevádzkovateľ podniku s prostitútkami vo výklade predovšetkým zabezpečiť, aby prostitútky pracujúce v jeho podniku s prostitútkami závažne neobťažovali okolie a nerušili verejný poriadok.
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C‑340/14
Žiadosťou adresovanou poslaneckému kolégiu pán Trijber požiadal o vydanie povolenia na prevádzkovanie osobnej prepravy cestujúcich po vode s cieľom poskytovať platené návštevy Amsterdamu po vode na základe žiadosti, najmä pri príležitosti firemných výletov alebo osláv určitých podujatí, s použitím lode, ktorou je otvorená šalupa poháňaná elektrickým motorom a vhodná na prepravu maximálne 34 osôb.
Rozhodnutím z 22. novembra 2011 poslanecké kolégium zamietlo vydať povolenie s odvolaním sa na uplatňovanú prax týkajúcu sa množstva vydaných povolení na základe článku 2.1 vyhlášky mesta Amsterdam o preprave cestujúcich vo vodnej doprave, pretože pán Trijber nepodal svoju žiadosť v rámci aktuálneho kola vydávania povolení a pretože jeho loď nepredstavuje osobitnú iniciatívu a jeho plán prepravy nie je inovatívny.
Rozhodnutím z 27. apríla 2012 poslanecké kolégium zamietlo aj odvolanie, ktoré podal pán Trijber.
Rozhodnutím zo 7. decembra 2012 Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) zamietol žalobu podanú pánom Trijberom proti uvedenému rozhodnutiu.
Následne podal pán Trijber proti tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok na Raad van State (Štátna rada), pričom tvrdil, že prax, ktorú uplatňuje poslanecké kolégium v súvislosti s množstvom vydaných povolení, nie je v súlade s ustanoveniami smernice 2006/123.
Podľa vnútroštátneho súdu prepravná činnosť, ktorú zamýšľa uskutočňovať pán Trijber, patrí do pôsobnosti uvedenej smernice. Cieľom tejto činnosti totiž nie je len prepravovať cestujúcich z jedného bodu do druhého, ale slúžiť ako sprievodca cestujúcich po kanáloch v Amsterdame alebo ponúkať možnosť stretnutí na plaviacej sa lodi, a na požiadanie zabezpečiť jedlo a nápoje. Takéto služby by sa mali považovať za služby pre spotrebiteľov patriace do rámca pôsobnosti tejto smernice. Ani ustanovenia tejto smernice, ani prípravné práce však v tejto súvislosti nedávajú definitívnu odpoveď.
Vnútroštátny súd sa však pýta, či sa pán Trijber môže odvolávať priamo na smernicu 2006/123 v situácii, ktorá existuje vo veci samej, keďže ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobody usadiť sa a voľného poskytovania služieb sa neuplatňujú v čisto vnútroštátnych situáciách. V tejto súvislosti vzniká konkrétne otázka, či uplatňovanie ustanovení kapitoly III tejto smernice týkajúcich sa slobody usadiť sa vyžaduje prítomnosť cezhraničného prvku, a ak áno, aké je relevantné kritérium na určenie toho, či táto situácia patrí do pôsobnosti smernice alebo je čisto vnútroštátnej povahy.
Pokiaľ by sa pán Trijber mohol odvolávať na ustanovenia kapitoly III smernice 2006/123, vnútroštátny súd zastáva názor, že sporný režim vydávania povolení – vzhľadom na to, že jeho cieľom je ochrana životného prostredia a bezpečnosti – je odôvodnený naliehavým dôvodom vo verejnom záujme. Keďže tento cieľ nemožno dosiahnuť menej obmedzujúcim opatrením, tento režim vydávania povolení by potom bol v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice.
Raad van State sa však domnieva, že tento režim, aj keď sa zdá byť v rozpore s článkom 10 ods. 1 a článkom 10 ods. 2 písm. d) a g) smernice 2006/123, pretože v praxi vedie poslanecké kolégium k tomu, aby svojvoľne využívalo právomoc voľnej úvahy, ktorú má k dispozícii pri vydávaní povolení mimo aktuálneho kola vydávania, by mohol byť v rozpore aj s článkom 11 ods. 1 písm. b) tejto smernice. Z kombinácie obmedzeného množstva povolení a neobmedzenej doby ich platnosti totiž prístup na trh nie je zaručený pre všetkých poskytovateľov služieb. Vzniká preto otázka do akej miery môžu príslušné orgány v takom prípade určiť dobu platnosti posudzovaného povolenia vzhľadom na cieľ smernice 2006/123.
Za týchto podmienok Raad van State rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je preprava cestujúcich otvorenou šalupou na vnútrozemských vodných cestách Amsterdamu, najmä poskytovanie okružných plavieb za odplatu a prenájom na účely osláv, ako to je v prejednávanom prípade, považovaná za službu, na ktorú sa vzťahujú ustanovenia smernice 2006/123 pri zohľadnení výnimky týkajúcej sa služby v oblasti dopravy podľa článku 2 ods. 2 písm. d) tejto smernice?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, je kapitola III smernice 2006/123 uplatniteľná v prípade čisto vnútroštátnych situácií alebo sa pri posúdení otázky, či je táto kapitola uplatniteľná, uplatňuje v čisto vnútroštátnych situáciách judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa a o voľnom pohybe služieb?
3.
Pokiaľ odpoveď na druhú otázku znie, že pri posúdení otázky, či je uplatniteľná kapitola III smernice 2006/123, sa v čisto vnútroštátnych situáciách uplatňuje judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa a o slobodnom poskytovaní služieb:
a)
musia vnútroštátne súdy uplatniť ustanovenia kapitoly III smernice 2006/123 v prípade, akým je prejednávaný prípad, v ktorom nejde o cezhraničné usadenie sa poskytovateľa služieb, ani o cezhraničnú ponuku služieb poskytovateľom, a ten sa aj napriek tomu odvoláva na tieto ustanovenia?
b)
má pre odpoveď na túto otázku význam skutočnosť, že služby sa budú poskytovať pravdepodobne najmä obyvateľom Holandska?
c)
treba na účely zodpovedania tejto otázky zistiť, či podniky usadené v iných členských štátoch fakticky prejavili alebo prejavia záujem o poskytovanie tých istých alebo porovnateľných služieb?
4.
Vyplýva z článku 11 ods. 1 písm. b) smernice 2006/123, že v prípade, keď je počet povolení obmedzený zo závažných dôvodov týkajúcich sa verejného záujmu, musí byť obmedzené tiež trvanie povolení aj vzhľadom na cieľ tejto smernice, ktorým je zabezpečiť voľný prístup k trhu so službami, alebo to patrí do diskrečnej právomoci príslušného orgánu členského štátu?“
Vec C‑341/14
Pán Harmsen, ktorý v Amsterdame prevádzkuje podnik s prostitútkami vo výklade, požiadal primátora mesta o vydanie nových povolení na prevádzku ďalších dvoch podnikov s prostitútkami vo výklade.
Rozhodnutím z 28. júla 2011 primátor odmietol udeliť tieto povolenia s odvolaním sa na skutočnosti opísané v deviatich správach kontrolných úradníkov mesta Amsterdam a v dvoch zápisniciach o zisteniach zostavených políciou, ktoré sa týkali prevádzky existujúceho podniku s prostitútkami vo výklade.
Z týchto správ a zo zápisnice vyplynulo, že pán Harmsen – v rozpore so svojím podnikateľským zámerom, ktorý predložil spolu so svojou žiadosťou o povolenie a ktorý primátor schválil – prenajímal izby na základe hodinovej tarifikácie maďarským a bulharským prostitútkam, ktoré počas prijímacieho pohovoru nevedeli komunikovať v jazyku, ktorému pán Harmsen rozumie. Podnik pána Harmsena s prostitútkami vo výklade sa preto neprevádzkoval spôsobom, ktorým by sa zabránilo zneužitiu. Nemožno preto očakávať, že pán Harmsen zavedie dostatočné záruky, čo sa týka oboch jeho plánovaných podnikov s prostitútkami, aby zabezpečil, že nedôjde k žiadnym trestným činom v súvislosti s prostitútkami, ktoré by tam mohli pracovať. Nie je teda dostatočne pravdepodobné, že pán Harmsen splní povinnosti stanovené v článku 3.32 ods. 1 písm. a) všeobecného miestneho nariadenia mesta Amsterdam z roku 2008.
Rozhodnutím z 23. decembra 2011 primátor zamietol odvolanie pána Harmsena.
Rozsudkom z 11. júla 2012 súd v Amsterdame zamietol žalobu, ktorú pán Harmsen podal proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu.
Vnútroštátny súd vyjadril rovnaké úvahy, ako sú uvedené v bode 25 tohto rozsudku v súvislosti s vecou C‑340/14 týkajúcou sa uplatňovania smernice 2006/123 na čisto vnútroštátne situácie, a následne uviedol, že hoci sa pán Harmsen môže odvolávať na ustanovenia kapitoly III smernice 2006/123, pokiaľ dotknutý režim vydávania povolení nie je diskriminačný a bol zavedený s cieľom zaručiť verejný poriadok, aby sa predišlo trestným činom, akými sú napríklad nútená prostitúcia a obchodovanie s ľuďmi, je odôvodnený naliehavým dôvodom vo verejnom záujme. Pokiaľ tento cieľ nemožno dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, je režim vydávania povolení v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. a) až c) tejto smernice.
Vnútroštátny súd sa na druhej strane pýta, či záväzok, ktorý na seba pán Harmsen prevzal vo svojom podnikateľskom zámere schválenom primátorom, a ktorý bol následne prevzatý aj do všeobecného miestneho nariadenia, teda záväzok prenajímať izby len prostitútkam, ktoré sa vedia vyjadrovať v jazyku, ktorému prevádzkovateľ rozumie, je „primeraný“ sledovanému naliehavému dôvodu vo verejnom záujme v zmysle článku 10 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že podľa primátora táto požiadavka umožňuje prevádzkovateľovi, aby si sám priamo a spoľahlivo urobil názor o pozadí a motivácii prostitútky bez prítomnosti tretej osoby, ktorá by jej vyjadrenia mohla ovplyvniť. Podľa pána Harmsena je naopak táto požiadavka neprimeraná, keďže prevádzkovateľ môže využiť pomoc tlmočníka alebo internetového prekladového systému. Okrem toho prichádzajú do úvahy aj iné, menej obmedzujúce opatrenia, pretože jazyk nie je jediným prostriedkom na odhalenie signálov nasvedčujúcich nútenej prostitúcii alebo obchodovaniu s ľuďmi. Vo svojom existujúcom podniku má k dispozícii kamerový systém. Pán Harmsen okrem toho dohliada aj na to, aby bol prítomný na mieste a mohol zachytiť tieto signály, a v prípade potreby upozorniť políciu.
Za týchto okolností Raad van State rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je kapitola III smernice 2006/123 uplatniteľná v prípade čisto vnútroštátnych situácií alebo sa pri posúdení otázky, či je táto kapitola uplatniteľná, uplatňuje v čisto vnútroštátnych situáciách judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa a o voľnom pohybe služieb?
2.
Pokiaľ odpoveď na prvú otázku znie, že pri posúdení otázky, či je uplatniteľná kapitola III smernice 2006/123, sa v čisto vnútroštátnych situáciách uplatňuje judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa a o voľnom pohybe služieb:
a)
musia vnútroštátne súdy uplatniť ustanovenia kapitoly III smernice 2006/123 v prípade, akým je prejednávaný prípad, v ktorom nejde o cezhraničné usadenie sa poskytovateľa služieb, ani o cezhraničnú ponuku služieb poskytovateľom, a ten sa aj napriek tomu odvoláva na tieto ustanovenia?
b)
má pre odpoveď na túto otázku význam skutočnosť, že prevádzkovateľ poskytuje služby predovšetkým samostatným prostitútkam z iných členských štátov ako z Holandského kráľovstva?
c)
treba na účely zodpovedania tejto otázky zistiť, či podniky usadené v iných členských štátoch fakticky prejavili alebo prejavia záujem o zriadenie podniku s prostitútkami vo výklade v Amsterdame?
3.
Pokiaľ sa poskytovateľ služieb môže odvolávať na ustanovenia v kapitole III smernice 2006/123, odporuje článku 10 ods. 2 písm. c) tejto smernice opatrenie, akým je sporné pravidlo, podľa ktorého prevádzkovateľ podniku s prostitútkami vo výklade smie prenajímať izby na báze hodinovej tarifikácie iba tým prostitútkam, ktoré vedia s prevádzkovateľom komunikovať v jazyku, ktorému on rozumie?“
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 16. septembra 2014 boli veci C‑340/14 a C‑341/14 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd postupne pýta na uplatňovanie smernice 2006/123 na čisto vnútroštátne situácie (druhá otázka vo veci C‑340/14 a prvá otázka vo veci C‑341/14) a na relevantné kritériá pre určenie, či ide o takú situáciu (tretia otázka vo veci C‑340/14 a druhá otázka vo veci C‑341/14), na pojem „služby v oblasti dopravy“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. d) tejto smernice (prvá otázka vo veci C‑340/14), na výklad článku 11 ods. 1 písm. b) tejto smernice, pokiaľ ide o dĺžku povolení (štvrtá otázka vo veci C‑340/14) a na výklad článku 10 ods. 2 písm. c) tejto smernice, pokiaľ ide o podmienky udeľovania povolení (tretia otázka vo veci C‑341/14).
O uplatňovaní smernice 2006/123 na čisto vnútroštátne situácie a na relevantné kritériá pre určenie, či ide o takú situáciu
Svojou druhou a treťou otázkou vo veci C‑340/14 a prvou a druhou otázkou vo veci C‑341/14 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2006/123 vykladať v tom zmysle, že sa ustanovenia obsiahnuté v jej kapitole III týkajúce sa slobody usadiť sa uplatňujú len na čisto vnútroštátne situácie, a aké sú kritériá pre určenie, že o takú situáciu ide.
V tejto súvislosti treba uviesť, že vo veci C‑340/14, hoci je podľa znenia tretej položenej otázky nesporné, že služba, ktorú ponúka pán Trijber, ktorá je predmetom žiadosti o povolenie dotknutej vo veci samej, je určená predovšetkým holandským občanom, faktom zostáva – ako to uvádza aj samotný vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí – že túto službu môžu rovnako využívať aj občania ostatných členských štátov a že dotknutý režim môže brániť v prístupe všetkých poskytovateľov na trh vrátane tých, ktorí pochádzajú z iných členských štátov a chcú sa usadiť v Holandsku, aby tam ponúkali také služby. Pokiaľ ide o vec C‑341/14, uvedený súd navyše výslovne uvádza, že príjemcami služieb, ktoré pán Harmsen ponúka, ktoré sú predmetom žiadostí o povolenie dotknutých vo veci samej, sú štátni príslušníci iných členských štátov ako Holandského kráľovstva.
Z toho vyplýva, že keďže situácie opísané v prejudiciálnych otázkach nie sú čisto vnútroštátne, netreba skúmať druhú a tretiu otázku vo veci C‑340/14 a prvú a druhú otázku vo veci C‑341/14.
O pojme
„služby v oblasti dopravy
“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123
Svojou prvou otázkou vo veci C‑340/14 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123 vykladať v tom zmysle, že činnosť, ktorá je predmetom žiadosti o povolenie vo veci samej, a ktorá spočíva v tom, že cestujúcim sa poskytne plavba loďou s cieľom ukázať im mesto pri príležitosti nejakého podujatia, predstavuje službu „v oblasti dopravy“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice.
V tejto súvislosti treba uviesť, že ako vyplýva z článku 1 tejto smernice vykladaného spoločne s jej odôvodneniami 2 a 5, táto smernica uvádza všeobecné ustanovenia, ktorých cieľom je odstrániť obmedzenia slobody poskytovateľov služieb usadiť sa v členských štátoch, ako aj obmedzenia voľného pohybu služieb medzi členskými štátmi, aby sa prispelo k dosiahnutiu slobodného a konkurenčného vnútorného trhu (pozri rozsudok Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
, bod
).
Smernica 2006/123 sa tak podľa svojho článku 2 ods. 1 a článku 4 vzťahuje na akúkoľvek samostatne zárobkovú hospodársku činnosť, ktorá je obyčajne poskytovaná za odplatu, poskytovateľom usadeným v členskom štáte bez ohľadu na to, či má alebo nemá stabilnú a nepretržitú prevádzku v členskom štáte určenia, okrem výslovne vylúčených činností, medzi ktoré patria najmä činnosti týkajúce sa „služieb v oblasti dopravy vrátane prístavných služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti [hlavy VI tretej časti ZFEÚ]“ uvedené v tomto článku 2 ods. 2 písm. d).
Na pochopenie rozsahu vylúčenia stanoveného v článku 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123 treba podať výklad pojmu „služieb v oblasti dopravy“ s odkazom nielen na znenie tohto ustanovenia, ale tiež na jeho účel a štruktúru v kontexte systému zavedeného touto smernicou (pozri analogicky rozsudok Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
, bod
).
V prvom rade, pokiaľ ide o znenie uvedeného článku 2 ods. 2 písm. d), treba uviesť, že pojem „služby v oblasti dopravy“, ktorý prijal normotvorca Únie v rámci smernice 2006/123, zodpovedá službám patriacim do oddielu VI tretej časti ZFEÚ, ktorý obsahuje články 90 až 100 týkajúce sa spoločnej dopravnej politiky, ktoré sú na základe článku 58 ods. 1 ZFEÚ vylúčené z pôsobnosti ustanovení tejto Zmluvy týkajúcich sa voľného poskytovania služieb.
Hoci ustanovenia hlavy VI neobsahujú definíciu pojmu „doprava“, z článku 100 ods. 1 ZFEÚ vyplýva, že „vnútrozemská vodná“ doprava patrí pod tento oddiel. Viaceré služby námornej dopravy pritom boli predmetom osobitných spoločných pravidiel, ktoré normotvorca Únie prijal na základe článku 100 ods. 2 ZFEÚ, predovšetkým v nariadení Rady (EHS) č. 3577/92 zo 7. decembra 1992, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci členských štátov (námorná kabotáž) (
Ú. v. ES L 364, s. 7
; Mim. vyd. 06/002, s. 10).
Pokiaľ ide ďalej o účel a štruktúru článku 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123, treba konštatovať, ako sa uvádza v jej odôvodnení 21, že vylúčenie služieb v oblasti dopravy sa okrem iného vzťahuje aj na mestskú dopravu.
Toto vylúčenie však neznamená, že každá služba pozostávajúca z premiestnenia vodnou cestou sa bude automaticky považovať za „dopravu“ alebo „mestskú dopravu“ v zmysle tejto smernice.
Služba takéhoto druhu by totiž mohla zahŕňať okrem premiestnenia ešte ďalší prvok alebo aj viaceré, ktoré by patrili do hospodárskej oblasti, ktorú normotvorca Únie zahrnul do oblasti pôsobnosti smernice 2006/123. Za týchto okolností je dôležité preskúmať, čo je hlavným účelom dotknutej služby.
Pokiaľ ide napokon o systém zavedený smernicou 2006/123, treba pripomenúť, že ako vyplýva z jej odôvodnenia 7, táto smernica zavádza všeobecný právny rámec, ktorý zahŕňa široké spektrum služieb, a pritom zohľadňuje osobitosti jednotlivých druhov činností a systém ich právnej úpravy, ako aj ďalšie ciele vo všeobecnom záujme vrátane ochrany spotrebiteľov. Z toho vyplýva, že normotvorca Únie sa výslovne snažil o zabezpečenie dodržania rovnováhy medzi na jednej strane cieľom odstrániť prekážky slobody poskytovateľov služieb usadiť sa, ako aj slobodného pohybu služieb, a na druhej strane požiadavkou chrániť osobitosti určitých citlivých činností, najmä tých, ktoré súvisia s ochranou spotrebiteľov (pozri v tomto zmysle rozsudok Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
, bod
).
V tejto súvislosti treba uviesť, že z odôvodnenia 33 smernice 2006/123 vyplýva, že medzi služby spotrebiteľom, ktoré patria do jej oblasti pôsobnosti, patria okrem iného aj služby v oblasti cestovného ruchu vrátane služieb sprievodcov.
Práve vzhľadom na tieto spresnenia má vnútroštátny súd overiť, či sa na činnosť, ktorá je predmetom žiadosti o povolenie vo veci samej, vzťahuje pojem „služby v oblasti dopravy“ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123, a či je v dôsledku toho uvedená činnosť vylúčená z jej pôsobnosti (pozri analogicky rozsudok Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
, bod
).
Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby vnútroštátnemu súdu poskytol užitočné odpovede, však má právomoc poskytnúť tomuto súdu usmernenie na základe informácií vyplývajúcich zo spisu v spore vo veci samej, ako aj z predložených ústnych a písomných pripomienok, ktoré vnútroštátnemu súdu umožnia rozhodnúť (pozri najmä rozsudok Sokoll‑Seebacher,
C‑367/12
,
EU:C:2014:68
, bod
).
Zo skutočností predložených vnútroštátnym súdom, ktoré neboli spochybnené v písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru, v prejednávanej veci vyplýva, že služba dotknutá vo veci samej síce na prvý pohľad predstavuje prípad „vnútrozemskej vodnej dopravy“ v zmysle článku 100 ods. 1 ZFEÚ, ale príjemcom sa má poskytnúť skôr v príjemnom kontexte slávnostného podujatia ako len prepravou z jedného miesta na druhé v Amsterdame.
V tomto ohľade je nesporné, že táto služba nepatrí pod žiadne osobitné všeobecné pravidlá, ktoré normotvorca Únie prijal na základe článku 100 ods. 2 ZFEÚ.
Z toho vyplýva – čo však ešte musí overiť vnútroštátny súd – že hlavným cieľom takejto činnosti pravdepodobne nie je poskytnúť službu prepravy v zmysle článku 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123, a preto, pokiaľ sa neuplatňujú ďalšie vylúčenia stanovené v článku 2 ods. 2, táto činnosť patrí do pôsobnosti tejto smernice.
Na prvú otázku položenú vo veci C‑340/14 preto treba odpovedať tak, že článok 2 ods. 2 písm. d) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že činnosť, ktorá je predmetom žiadosti o povolenie vo veci samej, ktorá spočíva v tom, že cestujúcim sa poskytne plavba loďou s cieľom ukázať im mesto pri príležitosti určitého podujatia, nepredstavuje službu „v oblasti dopravy“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice.
O výklade článku 11 ods. 1 písm. b) smernice 2006/123 týkajúcom sa doby platnosti povolení
Svojou štvrtou otázkou vo veci C‑340/14 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 11 ods. 1 písm. b) smernice 2006/123 má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány vydávali časovo neobmedzené povolenia na výkon činnosti, akou je činnosť dotknutá vo veci samej, zatiaľ čo počet povolení vydaných na tento účel týmito orgánmi je obmedzený naliehavými dôvodmi vo verejnom záujme.
V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa výslovného znenia článku 11 ods. 1 smernice 2006/123 sa povolenia vydávané poskytovateľom služieb nevydávajú na dobu určitú s výnimkou prípadov vymenovaných v uvedenom odseku, medzi ktoré patrí aj prípad, keď je počet dostupných povolení obmedzený z naliehavého dôvodu vo verejnom záujme.
Z toho vyplýva, že ak je množstvo dostupných povolení obmedzené z takého naliehavého dôvodu vo verejnom záujme, tieto povolenia naopak musia mať obmedzenú dobu platnosti.
Ako uviedol aj generálny advokát v bode 68 svojich návrhov, v tejto súvislosti nemožno príslušným vnútroštátnym orgánom priznať žiadnu právomoc voľnej úvahy, pokiaľ sa nemá ohroziť cieľ stanovený v článku 11 smernice 2006/123, ktorý spočíva v zaručení prístupu poskytovateľov služieb na dotknutý trh.
V prejednávanej veci zo samotného znenia otázky zjavne vyplýva, že vnútroštátny súd už konštatoval, že požiadavka stanovená vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej, podľa ktorej je počet povolení vydaných na výkon predmetnej činnosti obmedzený, sleduje ciele, ktoré patria pod naliehavé dôvody vo verejnom záujme v zmysle článku 4 bodu 8 smernice 2006/123, konkrétne ochranu životného prostredia a verejnú bezpečnosť.
Z toho vyplýva, že za okolností veci samej povolenia vydávané príslušnými orgánmi nemôžu mať neobmedzenú dobu platnosti.
Na štvrtú otázku položenú vo veci C‑340/14 preto treba odpovedať tak, že článok 11 ods. 1 písm. b) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány vydávali časovo neobmedzené povolenia na výkon činnosti, akou je činnosť dotknutá vo veci samej, zatiaľ čo počet povolení vydaných na tento účel týmito orgánmi je obmedzený naliehavými dôvodmi vo verejnom záujme.
O výklade článku 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 týkajúcom sa podmienok vydávania povolení
Svojou treťou otázkou položenou vo veci C‑341/14 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 vykladať v tom zmysle, že bráni opatreniu, akým je opatrenie dotknuté vo veci samej, ktoré podmieňuje vydanie povolenia na výkon činnosti prevádzkovania podniku s prostitútkami vo výklade, ktorým sa prenajímajú izby na báze hodinovej tarifikácie, tým, že poskytovateľ takých služieb musí byť schopný komunikovať v jazyku, ktorému príjemcovia týchto služieb, v tomto prípade prostitútky, rozumejú.
V tejto súvislosti treba hneď na úvod zdôrazniť, že vnútroštátny súd už vo svojom rozhodnutí konštatoval, že touto podmienkou sa sleduje cieľ, ktorý patrí pod „závažné dôvody týkajúce sa verejného záujmu“ v zmysle článku 4 bodu 8 smernice 2006/123, konkrétne verejný poriadok, a v prejednávanej veci ešte konkrétnejšie predchádzanie trestných činov spáchaných voči prostitútkam, najmä obchodovaniu s ľuďmi, nútenej prostitúcii a prostitúcii maloletých, a že táto podmienka je preto odôvodnená „závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu“ v zmysle článku 10 ods. 2 písm. b) tejto smernice.
S cieľom odpovedať na položenú otázku treba za týchto okolností preskúmať, ako to urobila aj holandská vláda a Európska komisia, či je táto podmienka primeraná „cieľu tohto verejného záujmu“ v zmysle článku 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že vnútroštátne opatrenie obmedzujúce výkon voľného poskytovania služieb, ktoré sleduje cieľ vo verejnom záujme, možno pripustiť len pod podmienkou, že je vhodné na zabezpečenie jeho dosiahnutia a nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie sledovaného cieľa nevyhnutné (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, bod
a citovanú judikatúru).
Vnútroštátnemu súdu, ktorý je jediný príslušný na posúdenie skutkového stavu v konaní vo veci samej, napokon prináleží, aby rozhodol, či určité opatrenie spĺňa tieto podmienky. Podľa judikatúry uvedenej v bode 55 tohto rozsudku však Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby vnútroštátnemu súdu poskytol užitočnú odpoveď, má právomoc poskytnúť tomuto súdu usmernenia na základe informácií vyplývajúcich zo spisu v spore vo veci samej, ako aj z predložených ústnych a písomných pripomienok, ktoré vnútroštátnemu súdu umožnia rozhodnúť.
Pokiaľ ide v prejednávanej veci po prvé o to, či je opatrenie dotknuté vo veci samej vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa, treba uviesť, že zo skutočností predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že cieľom dotknutej jazykovej požiadavky je v podstate posilniť monitorovanie trestnoprávnych konaní súvisiacich s prostitúciou delegovaním istej časti tohto monitorovania na prevádzkovateľov podnikov s prostitútkami tak, že sa im poskytnú prostriedky na preventívnu identifikáciu indícií o existencii takého trestnoprávneho konania.
Zdá sa, že toto opatrenie je vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa, pretože ak sa prostitútkam umožní, aby priamo a osobne informovali prevádzkovateľa podniku s prostitútkami o všetkých skutočnostiach, ktoré by mohli viesť k existencii trestného činu súvisiaceho s prostitúciou, toto opatrenie pravdepodobne uľahčí príslušným vnútroštátnym orgánom výkon kontrol potrebných na to, aby bolo možné zaručiť dodržiavanie vnútroštátnych ustanovení v trestnoprávnej oblasti (pozri analogicky rozsudok Komisia/Nemecko,
C‑490/04
,
EU:C:2007:430
, bod
).
Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či dotknuté opatrenie ide nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa, treba v prvom rade konštatovať, že toto opatrenie vyžaduje použitie akéhokoľvek jazyka, ktorému rozumejú obe dotknuté strany, čo je menej obmedzujúce vo vzťahu k voľnému poskytovaniu služieb ako opatrenie, ktorým by sa uložila povinnosť výlučne používať jeden úradný jazyk dotknutého členského štátu alebo iný konkrétny jazyk (pozri analogicky rozsudok Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, bod
).
Okrem toho sa nezdá, že by opatrenie dotknuté vo veci samej vyžadovalo vyššiu úroveň jazykových znalostí, ale len takú znalosť, aby si dotknuté strany navzájom rozumeli.
Na záver treba uviesť, že sa nezdá, že by existovali menej obmedzujúce opatrenia, ktoré by umožnili zabezpečiť sledovaný cieľ vo verejnom záujme. Ako uviedla aj holandská vláda, konkrétne intervencia tretej osoby, ako to navrhol pán Harmsen, by vzhľadom na osobitnosti tohto druhu činnosti mohla byť zdrojom neprípustného zasahovania do vzťahov medzi prevádzkovateľom a prostitútkami, čo však musí overiť vnútroštátny súd. Pokiaľ ide o kontroly kamerovým systémom, také kontroly nevyhnutne neumožňujú preventívne identifikovať trestnú činnosť.
Na tretiu otázku položenú vo veci C‑341/14 preto treba odpovedať tak, že článok 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni opatreniu, akým je opatrenie dotknuté vo veci samej, ktoré podmieňuje vydanie povolenia na výkon takej činnosti, ktorá je dotknutá vo veci samej, pozostávajúcej z prevádzkovania podniku s prostitútkami vo výklade, ktorým sa prenajímajú izby na báze hodinovej tarifikácie, tým, že poskytovateľ takých služieb musí byť schopný komunikovať v jazyku, ktorému príjemcovia týchto služieb, v tomto prípade prostitútky, rozumejú, pokiaľ táto podmienka umožňuje zaručiť realizáciu sledovaného cieľa vo verejnom záujme, konkrétne prevenciu trestných činov súvisiacich s prostitúciou, a pokiaľ nejde nad rámec potrebný na dosiahnutie tohto cieľa, čo však musí overiť vnútroštátny súd.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 2 ods. 2 písm. d) smernice Parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že – s výhradou overenia, ktoré musí vykonať vnútroštátny súd – činnosť, ktorá je predmetom žiadosti o povolenie vo veci samej, ktorá spočíva v tom, že cestujúcim sa poskytne plavba loďou s cieľom ukázať im mesto pri príležitosti určitého podujatia, nepredstavuje službu „v oblasti dopravy“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice.

2.
Článok 11 ods. 1 písm. b) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány vydávali časovo neobmedzené povolenia na výkon činnosti, akou je činnosť dotknutá vo veci samej, zatiaľ čo počet povolení vydaných na tento účel týmito orgánmi je obmedzený naliehavými dôvodmi vo verejnom záujme.

3.
Článok 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni opatreniu, akým je opatrenie dotknuté vo veci samej, ktoré podmieňuje vydanie povolenia na výkon takej činnosti, aká je dotknutá vo veci C‑341/14, pozostávajúcej z prevádzkovania podniku s prostitútkami vo výklade, ktorým sa prenajímajú izby na báze hodinovej tarifikácie, tým, že poskytovateľ takých služieb musí byť schopný komunikovať v jazyku, ktorému príjemcovia týchto služieb, v tomto prípade prostitútky, rozumejú, pokiaľ táto podmienka umožňuje zaručiť realizáciu sledovaného cieľa vo verejnom záujme, konkrétne prevenciu trestných činov súvisiacich s prostitúciou, a pokiaľ nejde nad rámec potrebný na dosiahnutie tohto cieľa, čo však musí overiť vnútroštátny súd.

Podpisy
(
*
)   Jazyk konania: holandčina.