CELEX: 62009CJ0543
Elektronické komunikácie
Smernica 2002/22/ES
Článok 25 ods. 2
Smernica 2002/58/ES
Článok 12
Poskytovanie telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov
Povinnosť uložená podniku, ktorý prideľuje telefónne čísla, sprístupniť iným podnikom údaje o účastníkoch iných podnikov, ktoré má k dispozícii

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 25 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES
zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica
univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367, ďalej len „smernica univerzálnej služby“), ako aj článku
12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/58/ES z 12. júla 2002, týkajúcej sa spracovávania osobných údajov a ochrany
súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách) (Ú. v. ES L 201, s. 37;
Mim. vyd. 13/029, s. 514, ďalej len „smernica o súkromí a elektronických komunikáciách“).
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Deutsche Telekom AG (ďalej
len „Deutsche Telekom“) a Spolkovou republikou Nemecko zastúpenou Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation,
Post und Eisenbahnen (spolková agentúra pre elektrickú energiu, plyn, telekomunikácie, poštu a železnice, ďalej len „Bundesnetzagentur“),
ktorého predmetom je povinnosť uložená zákonom o telekomunikáciách (Telekommunikationsgesetz, ďalej len „TKG“) podnikom, ktoré
prideľujú telefónne čísla, sprístupniť iným podnikom, ktorých činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych
informačných služieb alebo telefónnych zoznamov, údaje o účastníkoch iných podnikov, ktoré majú k dispozícii.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Smernica 95/46/ES
Z článku 1 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní
osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (Ú. v. ES L 281, s. 31; Mim. vyd. 13/015, s. 355) vyplýva, že účelom tejto smernice
je ochrana základných práv a slobôd fyzických osôb, najmä ich práva na súkromie v súvislosti so spracovaním osobných údajov.
Článok 2 písm. h) uvedenej smernice definuje „súhlas osoby pracujúcej s údajmi“ ako „slobodne poskytnutú a informovanú indikáciu
jeho prianí, ktorou osoba pracujúca s údajmi prejaví svoj súhlas, aby sa osobné údaje, ktoré sa ho týkajú, spracovali [každý
slobodný, konkrétny a vedomí prejav vôle, ktorým dotknutá osoba súhlasí s tým, aby boli jej osobné údaje spracované –
neoficiálny preklad
]“.
Článok 7 písm. a) tejto smernice stanovuje, že osobné údaje je možné spracovať, iba ak „osoba pracujúca s údajmi poskytla
svoj súhlas jednoznačne“.
Smernica „ONP“
Od 1. januára 1998 bolo v Európskej únii liberalizované zabezpečovanie telekomunikačných služieb a infraštruktúr. Súčasne
s touto liberalizáciou bol zavedený harmonizovaný právny rámec, ktorého súčasťou bola smernica Európskeho parlamentu a Rady
98/10/ES z 26. februára 1998 o uplatňovaní služieb otvorenej siete (ONP) na hlasové telefonovanie a o univerzálnej službe
pre telekomunikácie v konkurenčnom prostredí [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 101, s. 24, ďalej len „smernica ONP“).
Smernica „ONP“ bola zrušená článkom 26 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom
rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349, ďalej
len „rámcová smernica“). Článok 6 ods. 3 smernice „ONP“ stanovoval:
„S cieľom zabezpečiť poskytovanie služieb [telefónnych zoznamov a informačných služieb] členské štáty zabezpečia, aby všetky
organizácie prideľujúce telefónne čísla účastníkom vyhoveli všetkým oprávneným žiadostiam na sprístupnenie príslušných informácií
v dohodnutom formáte a za podmienok, ktoré sú spravodlivé, nákladovo orientované a nediskriminačné.“
Spoločný právny rámec
Ako vyplýva z odôvodnenia č. 1 rámcovej smernice, niekoľko rokov po uskutočnení liberalizácie na telekomunikačných trhoch
boli vytvorené podmienky efektívnej hospodárskej súťaže a bol prijatý spoločný právny rámec. Súčasťou spoločného právneho
rámca sú najmä rámcová smernica, smernica univerzálnej služby, ako aj smernica o súkromí a elektronických komunikáciách.
–       Rámcová smernica
Článok 1 ods. 1 rámcovej smernice stanovuje:
„Táto smernica vytvára harmonizovaný rámec na reguláciu elektronických komunikačných služieb… Stanovuje úlohy národných regulačných
orgánov a vytvára sústavu postupov na zabezpečenie harmonizovaného uplatňovanie regulačného rámca v celom Spoločenstve.“
Rámcová smernica ukladá národným regulačným orgánom (ďalej len „NRO“) osobitné regulačné úlohy na trhoch elektronických komunikácií.
V tomto zmysle podľa článku 16 tejto smernice NRO vypracujú analýzu relevantných trhov v oblasti elektronických komunikácií
a skúmajú, či na týchto trhoch existuje efektívna hospodárska súťaž. Ak na trhu neexistuje efektívna hospodárska súťaž, NRO
uložia podnikom s významným vplyvom na tomto trhu špecifické regulačné povinnosti.
–       Smernica univerzálnej služby
Odôvodnenia č. 11 a 35 smernice univerzálnej služby stanovujú:
„(11)      zoznamy účastníkov a informácie o telefónnych číslach predstavujú podstatný prístupový nástroj pre verejne dostupné telefónne
služby a tvoria časť povinnosti poskytovania univerzálnej služby. Užívatelia a zákazníci požadujú úplné zoznamy účastníkov
a informácie o telefónnych číslach, ktoré obsahujú všetkých telefónnych účastníkov a ich čísiel (vrátane pevných a mobilných
čísiel) a chcú, aby boli tieto informácie prezentované bez uprednostňovania. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/66/ES
z 15. decembra 1997 o spracovaní osobných údajov a ochrane súkromia v telekomunikačnom sektore [Ú. v. ES L 24, 1998, s. 1]
zabezpečuje práva účastníkov na súkromie z hľadiska zahrnutia ich osobných dát do zoznamu;
…
(35)      poskytovanie informačných služieb a zoznamov je už otvorené pre hospodársku súťaž. Ustanovenia tejto smernice dopĺňajú ustanovenia
smernice 97/66/ES tým, že dávajú účastníkom právo, aby boli ich osobné dáta zahrnuté do vytlačených alebo elektronických zoznamov.
Všetci poskytovatelia služieb, ktorí pridelili telefónne čísla svojim účastníkom, sú povinní sprístupniť príslušné informácie
spravodlivým, nákladovo orientovaným a nediskriminačným spôsobom“.
Článok 5 smernice univerzálnej služby nazvaný „Informačné služby a zoznamy účastníkov“ vo svojom znení platnom v čase, keď
nastali skutkové okolnosti sporu, stanovoval:
„1.      Členské štáty zabezpečia:
a)      aby mali koncoví užívatelia k dispozícii aspoň jeden úplný telefónny zoznam vo forme schválenej príslušným úradom, buď vytlačený,
alebo elektronický, alebo v oboch formách, a aby bol pravidelne aktualizovaný aspoň raz za rok;
b)      aby mali koncoví užívatelia k dispozícii aspoň jednu telefónnu informačnú službu, vrátane užívateľov verejných telefónov mincových
alebo kartových.
2.      Telefónne zoznamy uvedené v odseku 1 obsahujú, podľa ustanovení článku 11 smernice 97/66/ES, všetkých účastníkov verejne prístupných
telefónnych služieb.
…“
Podľa článku 17 smernice univerzálnej služby NRO po vykonaní podrobnej trhovej analýzy a po zistení, že na dotknutom trhu
neexistuje skutočná hospodárska súťaž, uložia primerané regulačné povinnosti podnikom s významným vplyvom na tomto trhu.
Článok 25 smernice univerzálnej služby nazvaný „Podpora operátora a telefónne informačné služby pre účastníkov“ vo svojom
znení platnom v čase, keď nastali skutkové okolnosti sporu, stanovoval:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby účastníci verejne prístupných telefónnych služieb mali právo na zapísanie do verejne dostupného
telefónneho zoznamu podľa článku 5 ods. 1 písm. a).
2.      Členské štáty zabezpečia, aby na účely zabezpečenia verejne prístupných informačných služieb a telefónnych zoznamov všetky
podniky, ktoré prideľujú telefónne čísla účastníkom, splnili všetky odôvodnené požiadavky na sprístupnenie príslušných informácií
v dohodnutom formáte za podmienok, ktoré sú spravodlivé, objektívne, nákladovo orientované a nediskriminačné.
…
5.      Odseky 1, 2,… platia s výhradou požiadaviek právnych predpisov spoločenstva o ochrane osobných údajov a súkromia a najmä článku
11 smernice 97/66/ES.“
–       Smernica o súkromí a elektronických komunikáciách
Odôvodnenia č. 38 a 39 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách stanovujú:
„(38) Zoznamy účastníkov elektronických komunikačných služieb sú distribuované širokej verejnosti. Právo na súkromie fyzický osôb
a legitímny záujem právnických osôb si vyžadujú, aby mohli účastníci určiť, či ich osobné údaje budú zverejnené v zozname
a ak budú, tak aké. Poskytovatelia verejných zoznamov by mali svojich účastníkov zahrnutých v zoznamoch informovať o účele
zoznamu a o akomkoľvek osobitnom použití, ktoré sa môže realizovať v elektronickej verzii verejných telefónnych zoznamov pomocou
vyhľadávacích funkcií zabudovaných v software, ako sú spätné vyhľadávacie funkcie umožňujúce užívateľom zoznamu zistiť meno,
adresu účastníka len na základe telefónneho čísla.
(39)      Povinnosť informovať účastníkov o účele verejných telefónnych zoznamov, v ktorých sa majú uviesť ich osobné údaje, by mala
byť uložená subjektu, ktorý zhromažďuje také údaje. Keď môžu byť údaje prenášané jednej alebo viacerým tretím stranám, účastník
by mal byť informovaný o tejto možnosti a o príjemcovi alebo o kategóriách možných príjemcov; každý prenos by mal byť podmienený
tým, že údaje sa nemôžu použiť na iné účely než sú tie, na ktoré boli zhromažďované. Ak subjekt, ktorý zhromažďuje údaje od
účastníkov, alebo ktorákoľvek tretia strana, ktorej sa údaje poslali, chce používať dáta na ďalšie účely, musí sa získať nový
súhlas od účastníka daný pôvodnému subjektu zhromažďujúcemu údaje alebo tretej strane, ktorej sa údaje poslali.“
Článok 12 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách nazvaný „Telefónne zoznamy účastníkov“ v odsekoch 1 až 3 stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby bol každý účastník bezplatne a predtým, než bude zaradený do zoznamu, informovaný o účele vytlačeného
alebo elektronického telefónneho zoznamu účastníkov dostupného verejnosti alebo zoznamu, ktorý sa dá získať z informačnej
služby a v ktorom môžu byť zaradené ich osobné údaje, a o akýchkoľvek ďalších možnostiach využitia založených na vyhľadávacích
funkciách zabudovaných v elektronických verziách zoznamu.
2.      Členské štáty zabezpečia aby mali účastníci možnosť určiť, či ich osobné údaje budú zaradené do verejného telefónneho zoznamu
a ak áno, ktoré budú zaradené, pokiaľ sú tieto údaje relevantné účelom zoznamu stanoveným poskytovateľom zoznamu, a možnosť
overiť, opraviť alebo odstrániť také údaje. Nezaradenie do telefónneho zoznamu účastníkov, overenie, opravy alebo odstránenie
takých údajov zo zoznamu musí byť bezplatné.
3.      Členské štáty môžu požadovať, aby pre akýkoľvek účel verejného telefónneho zoznamu, iný než je vyhľadanie kontaktných údajov
osôb na základe ich mena prípadne minima ďalších identifikačných údajov, bol potrebný dodatočný súhlas účastníkov.“
Článok 19 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách stanovuje, že smernica 97/66 sa ruší s účinnosťou od 31. októbra
2003 a že „odkazy na zrušenú smernicu sa chápu ako odkazy na túto smernicu.“ Odkazy na článok 11 smernice 97/66 je teda potrebné
chápať ako odkazy na článok 12 smernice súkromí a elektronických komunikáciách.

Vnútroštátna právna úprava
Podľa vnútroštátneho súdu zo znenia § 47 ods. 1 TKG v spojení s § 104 a § 105 TKG vyplýva, že každý podnik, ktorý prideľuje
telefónne čísla koncovým užívateľom, je povinný na požiadanie sprístupniť podnikom poskytujúcim verejne prístupné telefónne
informačné služby alebo telefónne zoznamy nie len údaje o vlastných účastníkoch, ale takisto aj údaje o účastníkov iných poskytovateľov
telefónnych služieb, ktoré má k dispozícii. Sprístupnenie takýchto údajov nie je podmienené súhlasom alebo absenciou námietky
dotknutých účastníkov či ich poskytovateľov telefónnych služieb.

Skutkové okolnosti a prejudiciálne otázky
Spoločnosť Deutsche Telekom ako prevádzkovateľ telekomunikačnej siete v Nemecku prideľuje telefónne čísla svojim užívateľom.
Táto spoločnosť prevádzkuje na celom spolkovom území telefónnu informačnú službu. Okrem toho vydáva vo vytlačenej a elektronickej
forme telefónne zoznamy, ktoré obsahujú údaje nie len o jej vlastných účastníkoch, ale takisto aj o účastníkoch iných podnikov.
Údaje potrebné na tento účel Deutsche Telekom získava od poskytovateľov telefónnych služieb, ktoré pridelili telefónne čísla
príslušným účastníkom. Takto Deutsche Telekom uzavrela s približne 100 podnikmi zmluvy o poskytovaní údajov o účastníkoch.
Spoločnosti GoYellow GmbH (ďalej len „GoYellow“) a Telix AG (ďalej len „Telix“), vedľajší účastníci konania vo veci samej,
prevádzkujú internetovú, resp. telefónnu informačnú službu a využívajú údaje, ktoré im za poplatok sprístupnila Deutsche Telekom.
V nadväznosti na spor týkajúci sa rozsahu údajov, ktoré bola Deutsche Telekom povinná sprístupniť spoločnostiam GoYellow a Telix
podľa § 47 ods. 1, § 104 a § 105 TKG, podali tieto spoločnosti návrh na Bundesnetzagentur.
Rozhodnutím z 11. septembra 2006 Bundesnetzagentur spoločnosti Deutsche Telekom nariadila, aby spoločnostiam GoYellow a Telix
sprístupnila nie len údaje o vlastných účastníkoch, ale takisto aj údaje o účastníkoch iných poskytovateľov telefónnych služieb
(ďalej len „cudzie údaje“), ktoré má k dispozícii, napriek tomu, že títo iní poskytovatelia alebo ich účastníci si želali,
aby uvedené údaje zverejňovala výlučne Deutsche Telekom.
Proti tomuto rozhodnutiu Bundesnetzagentur podala Deutsche Telekom žalobu na Verwaltungsgericht Köln.
Rozsudkom zo 14. februára 2008 Verwaltungsgericht Köln uvedenú žalobu zamietol. Deutsche Telekom preto podala opravný prostriedok
„Revision“ na Bundesverwaltungsgericht, v ktorom najmä tvrdila, že povinnosť sprístupniť cudzie údaje porušuje ustanovenia
smernice univerzálnej služby.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht vysvetľuje, že spor vo veci samej sa obmedzuje jednak
na povinnosť uloženú Deutsche Telekom sprístupniť cudzie údaje spoločnostiam GoYellow a Telix a jednak na údaje, ktoré si
účastník alebo jeho poskytovateľ telefónnych služieb želá zverejniť výlučne spoločnosťou Deutsche Telekom. Podľa názoru vnútroštátneho
súdu by opravný prostriedok „Revision“, posudzovaný iba na základe vnútroštátneho práva, mal byť zamietnutý. Vnútroštátny
súd však chce zistiť, či povinnosť uložená vnútroštátnym právom, ktorá je predmetom sporu, o ktorom rozhoduje, je v súlade
s právom Únie.
Bundesverwaltungsgericht jednak zdôrazňuje, že rozsudok z 25. novembra 2004, KPN Telecom (C‑109/03, Zb. s. I‑11273), potvrdzuje,
že podnik, ktorý prideľuje telefónne čísla, je podľa článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby povinný sprístupniť iba
údaje o vlastných účastníkoch. Vnútroštátny súd sa okrem toho domnieva, že nie je vylúčené, že právo Únie umožňuje vnútroštátnemu
zákonodarcovi rozšíriť povinnosť sprístupniť údaje na cudzie údaje, a to najmä vzhľadom na všeobecný cieľ rámcovej smernice,
ktorý spočíva v podpore hospodárskej súťaže. Podľa názoru vnútroštátneho súdu totiž zhromažďovanie údajov iba u jediného subjektu
môže jednak predchádzať podstatným prekážkam, ktoré sa bežne spájajú so získavaním údajov od každého jednotlivého podniku
prideľujúceho telefónne čísla pri vytváraní a predovšetkým neustálej aktualizácii databáz údajov nevyhnutných na poskytovanie
telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov a jednak trvalo podporovať stabilné štruktúry hospodárskej súťaže.
Za predpokladu, že by bol vnútroštátny zákonodarca oprávnený rozšíriť povinnosť sprístupniť údaje rovnako na cudzie údaje,
ktoré má k dispozícii podnik podliehajúci tejto povinnosti, sa vnútroštátny súd pýta, či článok 12 smernice o súkromí a elektronických
komunikáciách podmieňuje sprístupnenie uvedených cudzích údajov súhlasom dotknutých účastníkov a ich poskytovateľa telefónnych
služieb.
Za týchto okolností Bundesverwaltungsgericht rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 25 ods. 2 [smernice univerzálnej služby] vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú oprávnené na účely poskytovania
verejne prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov uložiť podniku, ktorý prideľuje účastníkom telefónne
čísla, povinnosť sprístupniť údaje o účastníkoch, ktorým tento podnik samotný telefónne čísla nepridelil, ak má uvedené údaje
k dispozícii?
V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku:
2.      Má sa článok 12 [smernice o súkromí a elektronických komunikáciách] vykladať v tom zmysle, že uloženie vyššie uvedenej povinnosti
vnútroštátnym zákonodarcom je podmienené tým, či iný poskytovateľ telefónnych služieb alebo jeho účastníci súhlasia so sprístupnením
údajov alebo toto sprístupnenie prinajmenšom nenamietajú?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby sa má vykladať
v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava ukladajúca podnikom, ktoré prideľujú telefónne čísla koncovým užívateľom,
povinnosť sprístupniť podnikom, ktorých činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych informačných služieb
a telefónnych zoznamov, údaje o účastníkoch iných podnikov, ktoré majú k dispozícii.
Na účely odpovede na túto otázku je v prvom rade potrebné preskúmať, či cudzie údaje dotknuté vo veci samej sú „príslušnými
informáciami“ v zmysle článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby, ktoré sú podniky prideľujúce telefónne čísla podľa tohto
ustanovenia povinné sprístupniť iným podnikom, ktorých činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych informačných
služieb a telefónnych zoznamov.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby stanovuje povinnosť sprístupniť
údaje iba pre „podniky, ktoré prideľujú telefónne čísla účastníkom“. Vzhľadom na väzbu existujúcu medzi touto povinnosťou
sprístupniť údaje a prideľovaním telefónneho čísla účastníkovi je potrebné sa domnievať, že „príslušné informácie“, ktorých
oznámenie sa vyžaduje v uvedenom ustanovení, sa týkajú výlučne údajov o vlastných účastníkoch dotknutých podnikov. Toto ustanovenie
totiž ukladá povinnosť podniku, akým je Deutsche Telekom, ktorý prideľuje telefónne čísla, a nie podniku, ktorý poskytuje
telefónne informačné služby a telefónne zoznamy.
Takýto výklad potvrdzuje cieľ článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby, ktorým je zabezpečiť splnenie povinnosti univerzálnej
služby podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice, ktorý stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby mali koncoví užívatelia k dispozícii
aspoň jeden úplný telefónny zoznam, resp. aspoň jednu úplnú telefónnu informačnú službu. Povinnosť uložená každému podniku,
ktorý prideľuje telefónne čísla, sprístupniť údaje o vlastných účastníkoch umožňuje podniku poverenému zabezpečením tejto
univerzálnej služby vytvoriť úplnú databázu údajov a tým zabezpečiť splnenie tejto povinnosti vyplývajúcej z uvedeného článku
5 ods. 1.
Na podporu svojej argumentácie, podľa ktorej povinnosť sprístupniť údaje stanovená v článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej
služby sa vzťahuje rovnako na cudzie informácie, sa Bundesnetzagentur a talianska vláda odvolávajú na odôvodnenie č. 11 tejto
smernice, ako aj na všeobecný cieľ spoločného právneho rámca, ktorým je podpora hospodárskej súťaže.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že odôvodnenie č. 11 smernice univerzálnej služby stanovuje, že „užívatelia a zákazníci
požadujú úplné zoznamy účastníkov a údaje o telefónnych číslach, ktoré obsahujú všetkých telefónnych účastníkov a ich čísla“.
Toto odôvodnenie však treba chápať v spojení s povinnosťou univerzálnej služby stanovenou v článku 5 ods. 1 uvedenej smernice,
ktorá členským štátom neukladá povinnosť zabezpečiť, aby všetky telefónne zoznamy a telefónne informačné služby boli úplné.
Podľa tohto ustanovenia totiž členské štáty musia zabezpečiť iba to, aby mali koncoví užívatelia k dispozícii aspoň jeden
úplný telefónny zoznam alebo jednu úplnú telefónnu informačnú službu. Ako z bodu 31 tohto rozsudku vyplýva, povinnosť sprístupniť
údaje, ktorá smeruje voči podnikom prideľujúcim telefónne čísla a týka sa iba údajov o vlastných účastníkoch týchto podnikov,
dostatočne zabezpečuje, že bude splnená povinnosť univerzálnej služby vyplývajúca z uvedeného článku 5 ods. 1.
Všeobecný cieľ spoločného právneho rámca, ktorým je podpora hospodárskej súťaže, neumožňuje dôjsť k záveru, že podnik, ktorý
prideľuje telefónne čísla účastníkom, akým je Deutsche Telekom, je povinný podľa článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby
sprístupniť iným podnikom iné údaje, ako sú údaje o vlastných účastníkoch.
Článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby sa totiž musí vykladať s ohľadom na jeho špecifický cieľ, ktorým je zabezpečiť
splnenie povinnosti univerzálnej služby stanovenej v článku 5 ods. 1 tejto smernice.
Okrem toho odôvodnenie č. 35 smernice univerzálnej služby stanovuje, že poskytovanie informačných služieb a zoznamov je už
otvorené pre hospodársku súťaž. Na konkurenčnom trhu totiž povinnosť podnikov prideľujúcich telefónne čísla sprístupniť údaje
o vlastných účastníkoch v súlade s článkom 25 ods. 2 tejto smernice v zásade nie len umožňuje určenému podniku, aby splnil
povinnosti univerzálnej služby podľa článku 5 ods. 1 uvedenej smernice, ale takisto umožňuje všetkým poskytovateľom telefónnych
služieb vytvoriť úplnú databázu a vykonávať činnosti na trhu telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov. V tejto
súvislosti postačuje, ak dotknutý poskytovateľ požiada každý podnik prideľujúci telefónne čísla o príslušné údaje o jeho účastníkoch.
Z vyššie uvedeného teda vyplýva, že „príslušné informácie“ v zmysle článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby, ktorých
oznámenie toto ustanovenie vyžaduje, sú výlučne údaje o vlastných účastníkoch podnikov prideľujúcich telefónne čísla.
Po druhé je potrebné určiť, či článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby vykonáva úplnú harmonizáciu, alebo naopak, či
toto ustanovenie dovoľuje členským štátom uložiť podnikom prideľujúcim telefónne čísla povinnosť sprístupniť podnikom poskytujúcim
verejne prístupné telefónne informačné služby a telefónne zoznamy nie iba „príslušné informácie“ v zmysle uvedeného ustanovenia,
ale rovnako aj cudzie údaje.
V tejto súvislosti je potrebné najprv zdôrazniť, že v bode 35 už citovaného rozsudku KPN Telecom v súvislosti s výkladom článku
6 ods. 3 smernice „ONP“, ktorého znenie je podobné zneniu článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby, Súdny dvor rozhodol,
že tento článok 6 ods. 3 nemá za cieľ úplnú harmonizáciu, pričom ostáva v kompetencii členských štátov určiť, či v osobitnom
vnútroštátnom kontexte majú byť určité dodatočné údaje sprístupnené tretím osobám.
Deutsche Telekom, vláda Spojeného kráľovstva a Európska komisia však uvádzajú, že takýto výklad nemožno vykonať pri článku
25 ods. 2 smernice univerzálnej služby, lebo toto ustanovenie je súčasťou spoločného právneho rámca, ktorý je, ako vyplýva
z článku 1 ods. 1 rámcovej smernice, harmonizovaným rámcom na reguláciu elektronických komunikačných služieb. Vnútroštátny
zákonodarca preto nie je oprávnený uložiť dotknutým podnikom rozsiahlejšie povinnosti, ako sú povinnosti stanovené v tomto
článku 25 ods. 2.
V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby je súčasťou kapitoly IV tejto
smernice venovanej záujmom a právam koncových užívateľov. Súdny dvor už rozhodol, že rámcová smernica a smernica univerzálnej
služby nepredstavujú úplnú harmonizáciu aspektov týkajúcich sa ochrany spotrebiteľov (rozsudky z 11. marca 2010, Telekomunikacja
Polska, C‑522/08, Zb. s. I‑2079, bod 29).
Po druhé je potrebné pripomenúť, že cieľom článku 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby je zabezpečiť splnenie povinnosti
členských štátov podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice, dohliadať, aby mali koncoví užívatelia k dispozícii aspoň jeden úplný
telefónny zoznam a aspoň jednu úplnú telefónnu informačnú službu. Keďže ide o minimálnu požiadavku, ktorú musia členské štáty
rešpektovať, v zásade majú možnosť prijať aj prísnejšie ustanovenia, ktorými uľahčia novým subjektom vstup na trh verejne
prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov.
Spoločnému právnemu rámcu teda neodporuje právna úprava, akou je dotknutá úprava vo veci samej, ktorá tým, že sa vzťahuje
na každý podnik prideľujúci telefónne čísla koncovým užívateľom, všeobecným a nediskriminačným spôsobom postihuje telekomunikačné
podniky, pričom však takáto úprava nezasahuje do právomocí NRO vyplývajúcich priamo zo spoločného právneho rámca (rozsudok
Telekomunikacja Polska, už citovaný, body 27 a 28; pozri tiež rozsudok z 3. decembra 2009, Komisia/Nemecko, C‑424/07, Zb.
s. I‑11431, body 78 a 91 až 99).
V prejednávanej veci je potrebné dôjsť k záveru, že vnútroštátna právna úprava, akou je dotknutá úprava vo veci samej, nijako
nezasahuje do právomocí, ktoré spoločný právny rámec výslovne priznáva NRO.
Na jednej strane totiž článok 25 ods. 2 smernice univerzálnej služby nepriznáva NRO žiadne osobitné právomoci a neukladá im
žiadne osobitné povinnosti. Toto ustanovenie ukladá povinnosti výlučne členským štátom ako takým.
Na druhej strane vnútroštátna právna úprava, akou je dotknutá úprava vo veci samej, nijako nezasahuje do právomocí dotknutého
NRO týkajúcich sa analýzy rozličných trhov elektronických komunikácií a uloženia regulačných povinností podnikom s významným
vplyvom na trhoch, na ktorých neexistuje skutočná hospodárska súťaž, ktoré vyplývajú z článku 16 rámcovej smernice a článku
17 smernice univerzálnej služby. Samotná skutočnosť, že v prípade rešpektovania dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy vo
veci samej dotknutými podnikmi už NRO nebude musieť využiť osobitné ustanovenie po prípadnom vykonaní podrobnej trhovej analýzy
na účely zistenia, či by podniku s významným vplyvom na trhu mohla byť uložená povinnosť sprístupniť cudzie údaje tretím podnikom,
však neumožňuje dospieť k záveru, že do právomoci, ktoré dotknutý NRO odvodzuje z článku 17 smernice univerzálnej služby,
bude priamo zasiahnuté (pozri analogicky, pokiaľ ide o všeobecný zákaz viazaných predajov, rozsudok Telekomunikacja Polska,
už citovaný, bod 28).
Zo všetkých vyššie uvedených skutočností vyplýva, že na prvú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 25 ods. 2 smernice
univerzálnej služby sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje vnútroštátna právna úprava ukladajúca podnikom, ktoré prideľujú
telefónne čísla koncovým užívateľom, povinnosť sprístupniť podnikom, ktorých činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných
telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov, nie len údaje o vlastných účastníkoch, ale takisto aj údaje o účastníkoch
iných podnikov, ktoré majú k dispozícii.

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 12 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách
podmieňuje sprístupnenie údajov o účastníkoch iného podniku podnikom, ktorý prideľuje telefónne čísla a má tieto údaje k dispozícii,
v prospech podniku, ktorého činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych
zoznamov, súhlasom podniku alebo jeho účastníkov so sprístupnením údajov alebo nenamietaním tohto sprístupnenia.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že článok 8 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) stanovuje,
že „každý má právo na ochranu osobných údajov, ktoré sa ho týkajú“.
Smernica 95/46 má za cieľ zabezpečiť, aby v členských štátoch bolo rešpektované právo na ochranu osobných údajov. Smernica
o súkromí a elektronických komunikáciách, ako vyplýva z jej článku 1 ods. 2, upresňuje a dopĺňa smernicu 95/46 v oblasti elektronických
komunikácií.
Právo na ochranu osobných údajov sa však nejaví ako absolútne právo, ale musí sa zohľadniť so zreteľom na jeho spoločenskú
funkciu (rozsudok z 9. novembra 2010, Volker a Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, Zb. s. I‑11063, bod 48 a citovaná
judikatúra).
Článok 8 ods. 2 Charty teda dovoľuje spracovávať osobné údaje, pokiaľ sú splnené určité podmienky. V tejto súvislosti uvedené
ustanovenie stanovuje, že osobné údaje „musia byť riadne spracované na určené účely na základe súhlasu dotknutej osoby alebo
na inom oprávnenom základe ustanovenom zákonom“.
Sprístupnenie osobných údajov o účastníkoch inému podniku poskytujúcemu verejne prístupné telefónne informačné služby a telefónne
zoznamy predstavuje spracovanie osobných údajov v zmysle článku 8 ods. 2 Charty, ktoré možno uskutočniť iba „na základe súhlasu
dotknutej osoby alebo na inom oprávnenom základe ustanovenom zákonom“.
Zo smernice o súkromí a elektronických komunikáciách vyplýva, že táto smernica podmieňuje zverejnenie osobných údajov o účastníkoch
vo vytlačených alebo elektronických zoznamoch súhlasom uvedených účastníkov.
Článok 12 ods. 2 uvedenej smernice stanovuje, že účastníci majú možnosť určiť, či a ktoré ich osobné údaje budú zaradené do
verejného telefónneho zoznamu.
Naproti tomu žiadne ustanovenie smernice o súkromí a elektronických komunikáciách nepodmieňuje zverejnenie osobných údajov
o účastníkoch akýmkoľvek súhlasom podniku, ktorý pridelil dotknuté telefónne čísla alebo má k dispozícii cudzie údaje. Takýto
podnik sa totiž sám nemôže dožadovať práva na vydanie súhlasu, ktoré je priznané výlučne účastníkom.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd rovnako pýta, či článok 12 uvedenej smernice podmieňuje sprístupnenie osobných údajov
v prospech iného podniku, ktorého činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych
zoznamov novým súhlasom účastníka v prípade, ak tento účastník súhlasil so zverejnením svojich osobných údajov iba v jednom
zozname, ktorým je v prejednávanej veci zoznam vyhotovený spoločnosťou Deutsche Telekom.
V tejto súvislosti je potrebné najprv pripomenúť, že z článku 12 ods. 1 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách,
ako aj z odôvodnenia č. 38 tejto smernice vyplýva, že účastníci musia byť pred zaradením do verejných zoznamov informovaní
o účele vyhotovovania zoznamov a o všetkých osobitných možnostiach využitia ich údajov, najmä prostredníctvom vyhľadávacích
funkcií zabudovaných v elektronických verziách zoznamov. Takéto predchádzajúce informovanie umožňuje dotknutému účastníkovi
vydať slobodný, konkrétny a vedomý súhlas so zverejnením príslušných osobných údajov vo verejných zoznamoch v zmysle článku
2 písm. h) a článku 7 písm. a) smernice 95/64.
Odôvodnenie č. 39 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách vo vzťahu k povinnosti predchádzajúceho informovania účastníkov
v zmysle článku 12 ods. 1 tejto smernice upresňuje, že „keď môžu byť [osobné] údaje [sprístupnené] jednej alebo viacerým tretím
stranám, účastník by mal byť informovaný o tejto možnosti a o príjemcovi alebo o kategóriách možných príjemcov“.
Účastník po získaní údajov uvedených v článku 12 ods. 1 uvedenej smernice má možnosť, ako vyplýva z odseku 2 tohto článku,
iba určiť, či a ktoré jeho osobné údaje majú byť zaradené do verejného telefónneho zoznamu.
Generálna advokátka Trstenjak v bode 122 svojich návrhov zdôraznila, že z kontextového a systematického výkladu článku 12
smernice o súkromí a elektronických komunikáciách vyplýva, že sa súhlas v zmysle druhého odseku tohto článku vzťahuje na účel
zverejnenia osobných údajov vo verejnom zozname, a nie na totožnosť konkrétneho poskytovateľa zoznamu.
Po prvé, znenie článku 12 ods. 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách nedovoľuje domnievať sa, že účastníkovi
prislúcha právo selektívne sa rozhodovať v prospech určitých poskytovateľov verejne prístupných telefónnych informačných služieb
a telefónnych zoznamov. V tejto súvislosti treba uviesť, že samotné zverejnenie osobných údajov v telefónnom zozname, ktorý
má osobitný účel, môže účastníka poškodiť. Ak však tento účastník súhlasil s tým, aby jeho údaje boli zverejnené v zozname,
ktorý má osobitný účel, v zásade nebude mať záujem namietať voči zverejneniu rovnakých údajov v inom zozname.
Po druhé, odôvodnenie č. 39 uvedenej smernice potvrdzuje, že sprístupnenie osobných údajov tretím osobám je dovolené, ak „údaje
sa nemôžu použiť na iné účely než sú tie, na ktoré boli zhromažďované“.
Po tretie, smernica o súkromí a elektronických komunikáciách uvádza prípad, keď možno vyžadovať opätovný alebo osobitný súhlas
účastníka. Podľa článku 12 ods. 3 tejto smernice tak členské štáty môžu vyžadovať, aby dodatočný súhlas účastníkov bol potrebný
tiež na akýkoľvek iný účel verejného telefónneho zoznamu, než je vyhľadanie kontaktných údajov osôb na základe ich mena, prípadne
minima ďalších identifikačných údajov. Z odôvodnenia č. 39 tejto smernice vyplýva, že nový súhlas účastníka sa musí získať
vtedy, „ak subjekt, ktorý zhromažďuje údaje od účastníkov, alebo ktorákoľvek tretia strana, ktorej sa údaje poslali, chce
používať dáta na ďalšie účely“.
Z toho vyplýva, že ak bol účastník informovaný podnikom, ktorý mu pridelil telefónne číslo, o možnosti sprístupnenia jeho
osobných údajov inému podniku, akým je Deutsche Telekom, s cieľom ich zverejnenia vo verejnom zozname, a tento účastník súhlasil
so zverejnením uvedených údajov v takomto zozname, v prejednávanej veci v zozname tejto spoločnosti, sprístupnenie týchto
údajov inému podniku na účely ich zverejnenia vo vytlačenom alebo elektronickom zozname alebo sprístupnenia týchto zoznamov
prostredníctvom informačného operátora, nemusí byť podmienené novým súhlasom účastníka, pokiaľ je zaručené, že dotknuté údaje
nebudú použité na iné účely, než sú tie, na ktoré boli zhromažďované. Súhlas účastníka náležite informovaného o zverejnení
jeho osobných údajov vo verejnom zozname podľa článku 12 ods. 2 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa totiž
vzťahuje na účel tohto zverejnenia, čiže zahŕňa akékoľvek spracovanie neskorších údajov inými podnikmi pôsobiacimi na trhu
verejne prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych zoznamov, ak toto spracovanie údajov sleduje rovnaký účel.
Okrem toho, pokiaľ účastník súhlasil so sprístupnením svojich osobných údajov podnikom určeným na ich zverejnenie vo verejnom
zozname tohto podniku, sprístupnenie tých istých údajov inému podniku s cieľom ich zverejnenia vo verejnom zozname bez vydania
nového súhlasu týmto účastníkom nemôže zasahovať do samotnej podstaty práva na ochranu osobných údajov, ako je to priznané
v článku 8 Charty.
Na druhú otázku je teda potrebné odpovedať tak, že článok 12 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa má vykladať
v tom zmysle, že mu neodporuje vnútroštátna právna úprava ukladajúca podniku, ktorý zverejňuje telefónne zoznamy, povinnosť
sprístupniť osobné údaje, ktoré má k dispozícii a ktoré sa týkajú účastníkov iných poskytovateľov telefónnych služieb, v prospech
iného podniku, ktorého činnosť spočíva vo zverejňovaní vytlačených alebo elektronických verejných zoznamov alebo v sprístupnení
takýchto zoznamov prostredníctvom informačného operátora, bez toho, aby bolo takéto sprístupnenie podmienené vydaním nového
súhlasu účastníkmi, pokiaľ títo účastníci boli pred prvým zápisom údajov do verejného zoznamu informovaní o účele zápisu,
ako aj o skutočnosti, že tieto údaje môžu byť oznámené inému poskytovateľovi telefónnych služieb, a pokiaľ je zaručené, že
uvedené údaje sa po ich sprístupnení nepoužijú na iné účely, než sú tie, na ktoré boli zhromažďované pri ich prvom zverejnení.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Článok 25 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov
týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) sa má vykladať v tom zmysle, že
mu neodporuje vnútroštátna právna úprava ukladajúca podnikom, ktoré prideľujú telefónne čísla koncovým užívateľom, povinnosť
sprístupniť podnikom, ktorých činnosť spočíva v poskytovaní verejne prístupných telefónnych informačných služieb a telefónnych
zoznamov, nie len údaje o vlastných účastníkoch, ale takisto aj údaje o účastníkoch iných podnikov, ktoré majú k dispozícii.
2.
Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/58/ES z 12. júla 2002, týkajúcej sa spracovávania osobných údajov a ochrany
súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách), sa má vykladať v tom zmysle,
že mu neodporuje vnútroštátna právna úprava ukladajúca podniku, ktorý zverejňuje telefónne zoznamy, povinnosť sprístupniť
osobné údaje, ktoré má k dispozícii a ktoré sa týkajú účastníkov iných poskytovateľov telefónnych služieb, v prospech iného
podniku, ktorého činnosť spočíva vo zverejňovaní vytlačených alebo elektronických verejných zoznamov alebo v sprístupnení
takýchto zoznamov prostredníctvom informačného operátora, bez toho, aby bolo takéto sprístupnenie podmienené vydaním nového
súhlasu účastníkov, pokiaľ títo účastníci boli pred prvým zápisom údajov do verejného zoznamu informovaní o účele zápisu,
ako aj o skutočnosti, že tieto údaje môžu byť oznámené inému poskytovateľovi telefónnych služieb, a pokiaľ je zaručené, že
uvedené údaje sa po ich sprístupnení nepoužijú na iné účely, než sú tie, na ktoré boli zhromažďované pri ich prvom zverejnení.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.