CELEX: 62007TJ0423
Държавни помощи
Конкуренция
Злоупотреба с господстващо положение
Сектор на въздухоплаването
Изключително ползване на терминал 2 на .летище Мюнхен
Иск за установяване на неправомерно бездействие
Изразяване на становище от Комисията
Липса на основание за постановяване на съдебно решение по същество
Задължение за действие
Липса

Правна уредба
Текстът на член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила
за прилагане на член [88 ЕО] (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) е следният:
„Когато Комисията разполага с информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно
разглежда тази информация“.
Член 20, параграф 2 от Регламент № 659/1999 гласи:
„Всяка заинтересована страна може да информира Комисията за всяка помощ, за която се твърди, че е неправомерна, и за всяко
твърдение за злоупотреба с помощ. Когато Комисията счете, че на базата на информацията, с която разполага, няма достатъчно
основания случаят да бъде разгледан, тя информира заинтересованите страни за това. Когато Комисията вземе решение по даден
случай, отнасящ се до съдържанието на предоставената информация, тя изпраща копие от това решение на заинтересованите страни“.
Текстът на член 7 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция,
предвидени в членове 81 [EО] и 82 [EО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1,
стр. 167) е следният:
„1. Когато Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член 81 [ЕО]
или 82 [ЕО], тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружението на предприятия да прекратят нарушението.
За тази цел тя може да им наложи всякакви поведенчески или структурни принудителни мерки, които са съразмерни на извършеното
нарушение и са необходими за действителното прекратяване на нарушението. Структурни мерки могат да се налагат само когато
няма поведенческа мярка, която да е равностойна по своя ефект, или когато такава равностойна по своя ефект поведенческа мярка
би била в по-голяма тежест на съответното предприятие, отколкото структурната мярка. В случай че Комисията има законен интерес
да направи това, тя може също така да установи, че в миналото е извършено нарушение.
2. Онези, които имат право да внесат жалба за целите на параграф 1, са физическите и юридическите лица, които могат да [до]кажат
правен интерес [за] това, както и държави членки“.
Съображение 6 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства
съгласно членове 81 [EО] и 82 [EО] (ОВ L 123, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242)
гласи:
„За да бъде допустима по смисъла на член 7 от Регламент […] № 1/2003, жалбата трябва да съдържа някои специфични сведения“.
Съображение 7 от Регламент № 773/2004 гласи:
„С цел подпомагане на жалбоподателите при предоставянето на необходимите факти на Комисията, следва да се изготви формуляр.
Предоставянето на изброената в този формуляр информация следва да бъде условие за разглеждане на жалбата като жалба по член 7
от Регламент […] № 1/2003“.
Текстът на член 5, параграф 1 от Регламент № 773/2004 е следният:
„За да имат право да депозират жалба по член 7 от Регламент […] № 1/2003, физическите и юридическите лица трябва да докажат
наличието на законен интерес.
Тези жалби трябва да съдържат информацията, която се изисква в посочения в приложението формуляр В. Комисията може да освобождава
от това задължение по отношение на част от информацията, включително по отношение на документите, които се изискват във формуляр
В“.
Параграф 3 от приложения към Регламент № 773/2004 формуляр В гласи:
„Подробно се излагат фактите, които по мнение на жалбоподателя дават основание да се счита, че е налице нарушение на разпоредбите
на член 81 [EО] или 82 [EО …]. По-специално се посочва естеството на продуктите (стоки или услуги), които са засегнати от
заявеното в жалбата нарушение, и при необходимост се обясняват търговските взаимоотношения във връзка с тези продукти. Предоставят
се всички налични данни за споразуменията или практиките на предприятията или на сдруженията на предприятия, за които се отнася
жалбата. Доколкото е възможно, се посочват съответните пазарни положения на визираните в жалбата предприятия“.
В параграф 6 от приложения към Регламент № 773/2004 формуляр В е предвидено:
„Обяснява се какво решение следва да бъде взето или какво действие следва да бъде предприето от Комисията според жалбоподателя
вследствие на жалбата“.
Текстът на параграф 8 от приложения към Регламент № 773/2004 формуляр В е следният:
„Предоставя се пълна информация дали жалбоподателят е сезирал друг компетентен по въпросите на конкуренцията орган за същия
въпрос или за тясно свързани с него въпроси, и/или дали е заведено съдебно дело пред национален съд. При положителен отговор
се предоставят подробни данни за сезирания административен или съдебен орган и представените пред този орган писмени изложения
на жалбоподателя“.

Обстоятелства в основата на спора
На 3 ноември 2005 г. ищецът Ryanair Ltd изпраща до Комисията на Европейските общности писмо, имащо за предмет „жалба срещу
летище Мюнхен по повод на предоставена на Lufthansa държавна помощ“.
В тази жалба ищецът посочва, че Lufthansa и нейните партньори от Star Alliance (наричани по-нататък „партньорите от Star Alliance“)
имат изключително ползване на терминал 2 на летище Мюнхен (Германия). Според него това изключително ползване е „предоставено
срещу сумата от 1,5 милиарда евро“ и от него са последвали „финансови загуби за летището от повече от 100 милиона евро за
последните две години“. Според ищеца това обстоятелство представлява злоупотреба с господстващо положение, доколкото достъпът
до разглеждания терминал му бил отказан. Това означавало също така, че германските власти са предоставили на Lufthansa значителни
държавни помощи. В жалбата се посочва, че тази „явна злоупотреба“ с общностните правила в областта на държавните помощи противоречи
и на публикуваните наскоро от Комисията Насоки на Общността за финансирането на летища и за предоставянето на държавни първоначални
помощи за авиокомпании, опериращи на регионални летища. Поради това ищецът иска Комисията да разгледа „тежкото нарушаване
на конкуренцията“, произтичащо от предимствата, които летище Мюнхен и Федерална република Германия са предоставили на Lufthansa.
В жалбата се посочва също, че препис от нея ще бъде изпратен на генерална дирекция (ГД) „Конкуренция“ на Комисията, от която
ще бъде поискано да разгледа злоупотребата с господстващо положение на летище Мюнхен, изразяваща се в направения от него отказ
ищецът да осъществява дейност от терминал 2 на летището. Най-сетне ищецът иска ГД „Транспорт и енергетика“ на Комисията да
задължи Lufthansa да възстанови значителните суми на държавните помощи, които е получила.
С писмо от 10 ноември 2005 г. Комисията потвърждава получаването на жалбата и съобщава за нейното завеждане на 4 ноември 2005 г.
Комисията посочва, че съгласно процедурата по разглеждане на жалби във връзка с държавни помощи нейните служби ще пишат до
германските власти, за да получат обяснения относно твърдяната отпусната помощ.
С писмо от 23 януари 2007 г. ищецът напомня на Комисията, че са изминали 14 месеца, откакто тя е потвърдила получаването на
неговата жалба за предоставяне на държавна помощ в полза на Lufthansa и през този период е могла да получи от германските
власти необходимите данни, за да започне официално разследване.
На 31 юли 2007 г., след като не получава отговор по своята жалба, ищецът изпраща на Комисията официално уведомително писмо,
с което изрично я приканва към действие на основание член 232 ЕО (наричано по-нататък „официалното уведомително писмо“).
В официалното уведомително писмо ищецът поканва Комисията да приложи процедурите, предвидени в Регламенти № 659/1999, № 1/2003
и № 773/2004.
Ищецът поканва в частност Комисията:
–        на първо място, да нареди на Федерална република Германия да прекрати предоставянето на разглежданата държавна помощ поне
до приемането от страна на Комисията на решение по реда на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999; на второ място, да
приеме изрично решение в рамките на предварителното разглеждане на оспорваното с неговата жалба предоставяне на държавна помощ,
от една страна, на основание член 4, параграфи 2, 3 или 4 от Регламент № 659/1999, и от друга страна, на основание член 13,
параграф 1 от същия регламент; и на трето място, да го информира за приетите в съответствие с член 20, параграф 2 от Регламент
№ 659/1999 решения,
–        да нареди като временна мярка на основание член 8 от Регламент № 1/2003 прекратяване на оспорваното с неговата жалба антиконкурентно
поведение и да започне процедура по приемане на решение в съответствие с глава III от Регламент № 1/2003 по отношение на това
антиконкурентно поведение или да го уведоми за мотивите, поради които жалбата следва да се отхвърли съгласно член 7 от Регламент
№ 773/2004.
С писмо от 2 август 2007 г. Комисията уведомява, че е получила официалното уведомително писмо, и посочва, че то е разпределено
на ГД „Транспорт и енергетика“.

Производство и искания на страните
Настоящият иск е предявен с искова молба, подадена от ищеца в секретариата на Общия съд на 15 ноември 2007 г.
Ищецът моли Общия съд:
–        да установи на основание член 232 ЕО, че Комисията неправомерно не се е произнесла по подадената на 3 ноември 2005 г. жалба,
въпреки изричната покана към нея за произнасяне,
–        да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски, включително направените от него в рамките на производството, дори ако
след предявяването на иска Комисията предприеме мерки, които според Общия съд водят до отпадане на предмета на иска, или ако
Общият съд отхвърли искането като недопустимо,
–        да разпореди мярка, каквато Общият съд счете за подходяща.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли иска,
–        да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.
С писмо от 14 април 2008 г. (наричано по-нататък „писмото от 14 април 2008 г.“) ищецът прави искане Общият съд да предприеме
процесуално-организационни действия с оглед представянето на някои документи, посочени от Комисията в нейната писмена защита.
В подаденото на 30 април 2008 г. в секретариата на Общия съд становище по писмото от 14 април 2008 г. Комисията моли Общия
съд да отхвърли искането на ищеца за предприемане на процесуално-организационни действия.
С писмо от 16 януари 2009 г. (наричано по-нататък „писмото от 16 януари 2009 г.“) Комисията предава на Общия съд препис от
решението от 23 юли 2008 г. за започване в приложение на член 88, параграф 2 ЕО на официална процедура по разследване C 38/08
(предишно NN 53/07), Германия — Мерки в полза на терминал 2 на летище Мюнхен (наричано по-нататък „решението от 23 юли 2008 г.“).
В това писмо Комисията посочва, че вследствие на решението от 23 юли 2008 г. настоящият иск за установяване на неправомерно
бездействие е останал без предмет. Тя също така изразява желанието си ищецът да уведоми Общия съд за оттеглянето на своя иск
и прави искане, в случай че ищецът не направи това, за произнасяне по липсата на основание за постановяване на съдебно решение
по същество в съответствие с член 113 от Процедурния правилник на Общия съд.
В подаденото на 17 февруари 2009 г. в секретариата на Общия съд становище по писмото от 16 януари 2009 г. ищецът заявява,
че не желае да оттегли иска, тъй като Комисията не е предприела действия по отношение на някои от точките в жалбата, в частност
по отношение на партньорите от Star Alliance, както и това, че решението ѝ за започване на официална процедура очевидно не
е равнозначно на произнасяне на Комисията по подадената от него жалба за злоупотреба с господстващо положение. Поради това
жалбоподателят моли Общия съд:
–        да отхвърли всички изложени в писмото от 16 януари 2009 г. искания на Комисията,
–        да обяви, че Комисията е допуснала виновно неправомерно бездействие, като е оставила без разглеждане неговата жалба за злоупотреба
с господстващо положение, в хипотезата, в която Общият съд не би могъл да обяви, че Комисията е допуснала подобно бездействие,
като е оставила без разглеждане неговата жалба срещу предоставената неправомерна помощ,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

От правна страна

По искането за установяване на неправомерно бездействие, свързано с твърдението за предоставена държавна помощ в полза на
Lufthansa и на нейните партньори от Star Alliance
В самото начало следва да се припомни, че във връзка с произнасянето по основателността на искането за установяване на неправомерно
бездействие, трябва да се провери дали към момента на официалната покана за действие до Комисията по смисъла на член 232 ЕО
тази институция е била длъжна да действа (Определение на Общия съд от 13 ноември 1995 г. по дело Dumez/Комисия, T‑126/95,
Recueil, стр. II‑2863, точка 44, Определение от 6 юли 1998 г. по дело Goldstein/Комисия, T‑286/97, Recueil, стр. II‑2629,
точка 24 и Решение на Общия съд от 15 септември 1998 г. по дело Gestevisión Telecinco/Комисия, T‑95/96, Recueil, стр. II‑3407,
точка 71).
Освен това следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика предвиденото в член 232 ЕО правно средство за защита,
което има различни цели от тези на правното средство по член 226 ЕО (вж. в този смисъл Решение на Съда от 25 април 2002 г.
по дело Комисия/Гърция, C‑154/00, Recueil, стр. I‑3879, точка 28), се основава на виждането, че неправомерното бездействие
на въпросната институция позволява да бъде сезиран Съдът, който се произнася в смисъл, че това бездействие е в разрез с Договора,
ако тази институция не вземе мерки. Съгласно член 233 ЕО последиците от това обявяване се изразяват в задължение на институцията
ответник да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решението на Съда, без това да засяга възможността за предявяване
на исковете за извъндоговорна отговорност, които биха могли да възникнат от същото произнасяне. Ако неосъщественото действие,
което е предмет на спора, е било предприето след предявяването на иска, но преди постановяване на решението на Съда, то произнасяне
на Съда, с което се установява неправомерността на първоначалното бездействие, не би могло да породи предвидените в член 233
ЕО последици. Оттук следва, че в подобен случай, както и когато институцията ответник се е отзовала на поканата да действа
в двумесечния срок, искът загубва своя предмет, поради което вече няма основание за постановяване на съдебно решение по същество
(вж. Определение на Съда от 13 декември 2000 г. по дело Sodima/Комисия, C‑44/00 P, Recueil, стр. I‑11231, точка 83 и цитираната
съдебна практика, и Решение на Общия съд от 19 февруари 2004 г. по дело SIC/Комисия, T‑297/01 и T‑298/01, Recueil, стр. II‑743,
точка 31). В това отношение е без значение обстоятелството, че това произнасяне на институцията не удовлетворява ищеца, тъй
като член 232 ЕО има предвид неправомерното бездействие, изразяващо се в непроизнасяне или в неизразяване на становище, а
не в приемане на акт, различен от този, който ищецът е искал или който е считал за необходим (вж. Определение по дело Sodima/Комисия,
посочено по-горе, точка 83 и цитираната съдебна практика).
Общият съд следва да се произнесе в светлината на тези съображения по искането за установяване на неправомерно бездействие,
свързано с твърдението за предоставена в полза на Lufthansa и на партньорите от Star Alliance държавна помощ.
Според ищеца неправомерното бездействие на Комисията се състои в това, че след размяната на писма с германските власти Комисията
очевидно не е предприела никакви мерки и в частност не е приела решение, с което да установи или че съответната държавна мярка
не представлява помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, или че една такава мярка трябва да бъде квалифицирана като помощ
по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, но е съвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграфи 2 и 3 ЕО, или пък, че
е необходимо да се започне предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура. Следователно Комисията неправомерно не е предприела
действия по отношение на неговата жалба, с която се твърди, че на Lufthansa и на партньорите от Star Alliance е предоставена
държавна помощ.
От своя страна Комисията сочи, че искането за установяване на неправомерно бездействие, свързано с твърдяната държавна помощ,
не е основателно и че при всички случаи с оглед на приемането на решението от 23 юли 2008 г. настоящият иск е останал без
предмет.
Без да е необходимо да се проверява дали към момента на официалната покана за действие по смисъла на член 232 ЕО Комисията
е била длъжна да действа, е безспорно, че с решението от 23 юли 2008 г. Комисията е започнала официалната процедура по разследване
по член 88, параграф 2 ЕО във връзка с твърдението за държавна помощ в полза на Lufthansa.
От това следва, че като е приела едно от посочените в официалното уведомително писмо решения, Комисията е изразила по надлежен
начин становище по смисъла на член 232 ЕО по поканата за действие, отправена ѝ във връзка с това от ищеца.
Следователно, макар и ищецът да е имал законен интерес да предяви настоящия иск, този иск вече бил без предмет, доколкото
с него се иска да се установи неправомерното неизразяване на становище от Комисията по частта от жалбата на ищеца, отнасяща
се до твърдяната държавна помощ в полза на Lufthansa.
Следователно вече няма основание за постановяване на съдебно решение по същество по искането за установяване на неправомерно
бездействие, свързано с твърдяната държавна помощ в полза на Lufthansa.
По отношение на искането за установяване на неправомерно бездействие, свързано с твърдяната държавна помощ в полза на партньорите
от Star Alliance, ищецът твърди, че въпреки приемането на решението от 23 юли 2008 г. все още има основание за постановяване
на съдебно решение по същество по тази част от иска.
В това отношение трябва да се посочи, че решението от 23 юли 2008 г. не следва да се счита за изразяване на становище на Комисията
по твърдението за държавна помощ в полза на партньорите от Star Alliance, тъй като то се отнася само до твърдението за държавна
помощ в полза на Lufthansa. При тези условия следва да се приеме, че с право ищецът изтъква, че по тази част от иска има основание
за постановяване на съдебно решение по същество и за установяване дали Комисията е допуснала неправомерно бездействие по този
въпрос.
Както бе припомнено в точка 25 по-горе, във връзка с произнасянето по основателността на искането за установяване на неправомерно
бездействие, трябва да се провери дали към момента на официалната покана за действие до Комисията по смисъла на член 232 ЕО
тази институция е била длъжна да действа.
В областта на държавните помощи случаите, в които Комисията е длъжна да действа по отношение на неправомерни помощи, са уредени
в Регламент № 659/1999. По силата на член 10, параграф 1 от този регламент „[к]огато Комисията разполага с информация от какъвто
и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно разглежда тази информация“. По силата на член 20, параграф 2
от същия регламент „[в]сяка заинтересована страна може да информира Комисията за всяка помощ, за която се твърди, че е неправомерна,
и за всяко твърдение за злоупотреба с помощ“. Съгласно същата разпоредба „[к]огато Комисията счете, че на базата на информацията,
с която разполага, няма достатъчно основания случаят да бъде разгледан, тя информира заинтересованите страни за това“.
Следователно трябва да се установи дали предмет на жалбата е твърдяна неправомерна помощ в полза на партньорите от Star Alliance.
В случая трябва да се констатира, че в своята жалба ищецът всъщност е посочил само предоставянето на държавна помощ в полза
на Lufthansa, но не и в полза на партньорите от Star Alliance. В действителност, както това е видно от жалбата, която е озаглавена
„Жалба срещу летище Мюнхен във връзка с предоставена на Lufthansa държавна помощ“, ищецът уточнява, че изключителното ползване
на терминал 2 на летище Мюнхен от страна на Lufthansa и нейните партньори от Star Alliance означава, че германските власти
предоставяли значителни държавни помощи на Lufthansa. Ищецът иска също така Комисията да разгледа „тежкото нарушаване на конкуренцията“,
в резултат на предоставените на Lufthansa предимства от страна на летище Мюнхен и от Федерална република Германия. Накрая,
ищецът иска ГД „Транспорт и енергетика“ да задължи Lufthansa да възстанови значителните суми на държавни помощи, които е получила.
От заглавието на жалбата по никакъв начин не следва, че ищецът разглежда партньорите от Star Alliance като ползвали се от
държавна помощ. Освен това трябва да се подчертае, че в приложеното към репликата напомнящо писмо от 23 януари 2007 г. Lufthansa
е посочена също като единствен получател на твърдяната държавна помощ.
Следователно трябва да се приеме, че към момента на поканата за действие по смисъла на член 232 ЕО Комисията не е била длъжна
да действа във връзка с твърдение за предоставена държавна помощ в полза на партньорите от Star Alliance, поради което, в
съответствие с посочената в точка 25 по-горе съдебна практика, не може да бъде упрекната в никакво неправомерно бездействие.
От посоченото следва, че искането за установяване на неправомерно бездействие, свързано с твърдението за предоставена държавна
помощ в полза на партньорите от Star Alliance, трябва да се отхвърли като неоснователно, без да е необходимо да се предприемат
поисканите от ищеца процесуално-организационни действия.

По искането за установяване на неправомерно бездействие, свързано с твърдението за злоупотреба с господстващо положение
Доводи на страните
Ищецът твърди, че когато Комисията е сезирана с жалба, в съответствие с разпоредбите на Регламенти № 1/2003 и № 773/2004 тя
е длъжна да разгледа внимателно правните и фактическите обстоятелства, които са ѝ предоставени от жалбоподателя, за да може
да реши в разумен срок дали да започне процедура по установяване на нарушението, да отхвърли жалбата, без да започва процедурата
или да закрие преписката по жалбата. Също според него, ако Комисията реши, че разглеждането на дадена жалба по реда на член 82
ЕО е необосновано или излишно, тя трябва да уведоми жалбоподателя за своето решение, като изложи своите доводи по начин, който
да позволи извършването на контрол за неговата законосъобразност.
Според него, доколкото жалбата му е била насочена също срещу нарушение на правото на конкуренцията, Комисията е била длъжна
да действа в разумен срок.
Комисията обаче, от една страна, не го е уведомила в срок от четири месеца, в съответствие с точка 61 от проекта на Известие
на Комисията относно разглеждане на жалби от Комисията, подадени на основание членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ C 101, 2004 г.,
стр. 65; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 133), дали възнамерявала да разгледа преписката.
От друга страна, тя не е приела нито едно от решенията, които е трябвало да приеме след получаването на жалбата, а именно —
решение за започване на процедурата по установяването на нарушение на член 82 ЕО, решение за отхвърляне на жалбата след предоставянето
на информация от страна на жалбоподателя в съответствие с член 7 от Регламент № 773/2004 или надлежно мотивирано решение да
остави жалбата без разглеждане поради липса на интерес за Общността. Следователно ищецът счита, че трябва да бъде констатирано
наличието на неправомерно бездействие от страна на Комисията.
Освен това в своята реплика ищецът подчертава, че не е могъл да използва приложения към Регламент № 773/2004 формуляр В, тъй
като жалбата му представлявала съчетание между жалба срещу държавна помощ и жалба срещу злоупотреба с господстващо положение,
а Комисията не е предвидила формуляр за смесени жалби. Тъй допълва също така, че тъй като член 5, параграф 1 от Регламент
№ 773/2004 се ограничавал да посочи, че „жалби[те] трябва да съдържат информацията, която се изисква в посочения в приложението
формуляр В“, тази разпоредба въвеждала задължение за предоставяне само на този вид информация, като давала свобода на жалбоподателя
да избере формата и реда за нейното предоставяне. Според ищеца обаче неговата жалба била редовна, доколкото изискуемата съгласно
формуляр В информация се съдържала в нея, вече била известна на Комисията или не била достъпна.
Комисията посочва, че жалбата основно била посветена на неправомерното предоставяне на държавна помощ, че писмото, с което
е изпратена, било адресирано до тези нейни служби, които са натоварени да разглеждат държавните помощи в транспортния сектор,
както и че нейното заглавие било „Жалба срещу Летище Мюнхен във връзка с предоставена на Lufthansa държавна помощ“. Комисията
не оспорва наличието на твърдение в писмото на ищеца, че летище Мюнхен е злоупотребило с господстващото си положение, нито
това, че препис от това писмо е бил изпратен до ГД „Конкуренция“, тоест до тази от нейните служби, която отговаря за разглеждането
на нарушенията на членове 81 ЕО и 82 ЕО. Въпреки това тя счита, че доводите, отнасящи се до злоупотребата с господстващо положение,
имат явно второстепенно значение и във всеки случай, че те не били подкрепени в достатъчна степен. В действителност ищецът
се ограничил да твърди, че Lufthansa и партньорите от Star Alliance имали изключително ползване на терминал 2 на летище Мюнхен
и че това обстоятелство представлявало злоупотреба с господстващо положение.
Комисията счита, че подобно твърдение не следва да се разглежда като жалба по смисъла на член 7 от Регламент № 1/2003. Всъщност
тя припомня по-конкретно, че съгласно член 5, параграф 1 от Регламент № 773/2004 жалбата по смисъла на член 7 от Регламент
№ 1/2003 трябва да „съдържа […] информацията, която се изисква в посочения в приложението формуляр В“.
В дупликата си Комисията отбелязва също така, че ако се предположи, че е прието един и същ документ да може да съдържа едновременно
жалба срещу неправомерна държавна помощ и жалба срещу злоупотреба с господстващо положение, очевидно неговият автор ще трябва
да изготви този документ по много ясен начин. Освен това тя подчертава, че макар и жалбата действително да съдържала определена
информация, изискуема от формуляр В, друга важна информация не била посочена. Според Комисията изискуемите по силата на параграфи
6—8 от този формуляр данни не били предоставени, а жалбата съдържала само откъслечно изискуемите в другите параграфи от формуляра
данни.
При всички случаи в писмото си от 16 януари 2009 г. Комисията посочва, че в резултат на нейното решение от 23 юли 2008 г.,
с което тя започва официална процедура по разследване на терминал 2 на летище Мюнхен, предявеният от ищеца иск за установяване
на неправомерно бездействие става безпредметен.
Съображения на Общия съд
Най-напред трябва да се отхвърли доводът на Комисията, според който в резултат на решението от 23 юли 2008 г. искът е станал
безпредметен и по отношение на твърдяната злоупотреба с господстващо положение.
Всъщност, доколкото това решение се отнася само до изложеното от ищеца твърдение за предоставяне на държавна помощ в полза
на Lufthansa, а не до твърдението за злоупотреба с господстващо положение, не може да се счита, че същото представлява изразяване
на становище на Комисията по това второ твърдение.
Ето защо в случая следва да се установи дали, както ищецът твърди, Комисията е допуснала неправомерно бездействие по отношение
на твърдението за злоупотреба с господстващо положение. За целта трябва да се провери дали към момента на поканата за действие
по смисъла на член 232 ЕО Комисията е била длъжна да действа (вж. точка 25 по-горе).
Критериите, които са релевантни за преценката доколко съществува задължение за действие по отношение на твърдяно нарушение
на предвидените в членове 81 ЕО и 82 ЕО правила на конкуренцията, са припомнени от самия ищец. В действителност той подчертава,
че когато Комисията е сезирана с жалба в съответствие с разпоредбите на Регламенти № 1/2003 и № 773/2004, тя е длъжна да разгледа
внимателно правните и фактическите обстоятелства, които са ѝ предоставени от жалбоподателя, за да може да реши в разумен срок
дали да започне процедура по установяване на нарушението, да отхвърли жалбата, без да започне такава процедура, или да закрие
преписката по жалбата. Ако Комисията реши, че разглеждането на дадена жалба по реда на член 82 ЕО е необосновано или излишно,
тя трябва да уведоми жалбоподателя за своето решение, като изложи своите доводи по начин, който да позволи извършването на
контрол за неговата законосъобразност.
Общият съд счита обаче, че в случая ищецът не е спазил изискванията, които следват от посочените регламенти.
В това отношение Общият съд припомня, че съгласно съображения 6 и 7 от Регламент № 773/2004, за да може дадена жалба да се
квалифицира като жалба, посочваща наличието на нарушения на предвидените в членове 81 ЕО и 82 ЕО правила на конкуренцията,
тя задължително трябва да е съобразена с член 5 от Регламент № 773/2004, който се отнася до допустимостта на жалбите и предвижда
изрично, от една страна, физическите и юридическите лица да докажат наличието на законен интерес, за да могат да подадат жалба
по смисъла на член 7 от Регламент № 1/2003, и от друга страна, жалбата да съдържа информацията, която се изисква в посочения
в приложението към Регламент № 773/2004 формуляр В.
Що се отнася до формуляр В, на който се позовава член 5 от Регламент № 773/2004, той предвижда, че жалбоподателите трябва
да предоставят определен брой данни в подкрепа на тяхната жалба. По-конкретно съгласно параграфи 3—8 от този формуляр жалбоподателят
трябва, първо, да изложи подробно фактите, които по негово мнение дават основание да се счита, че е налице нарушение на разпоредбите
на член 81 EО или член 82 EО, второ, да посочи по негово мнение географския обхват на заявеното нарушение и когато това не
е очевидно, да обясни до каква степен визираното в жалбата поведение може да засегне търговията между държавите членки или
между Съюза и една или повече държави от Европейската асоциация за свободна търговия (ЕАСТ), които са страни по Споразумението
за Европейското икономическо пространство (ЕИП), трето — да посочи какво решение следва да бъде взето или какво действие следва
да бъде предприето от Комисията, четвърто — да посочи основанията си да претендира за наличие на законен интерес съгласно
член 7 от Регламент № 1/2003, като по-специално обясни по какъв начин посоченото в жалбата поведение го е засегнало и обясни
как по негово мнение намесата от страна на Комисията би могла да отстрани основанието за недоволство, и пето — да предостави
пълна информация дали е сезирал друг компетентен по въпросите на конкуренцията орган за същия въпрос или за тясно свързани
с него въпроси и дали е заведено съдебно дело пред национален съд.
В случая от жалбата е видно, че по отношение на твърдението за злоупотреба с господстващо положение ищецът се е ограничил
по същество да спомене, че изключителното ползване от страна на Lufthansa и нейните партньори от Star Alliance на терминал
2 на летище Мюнхен представлява злоупотреба с господстващо положение и че ще изпрати препис от своята жалба до ГД „Конкуренция“
на Комисията, от която ще поиска да направи разследване на злоупотребата с господстващо положение на летище Мюнхен, състояща
се в неговия отказ да го допусне да осъществява дейност от терминал 2 на това летище.
Подобно споменаване обаче не може да се счита за отговарящо на наложените в член 5 от Регламент № 773/2004 изисквания. От
това следва, че предвид съдържанието на жалбата Комисията не е могла със сигурност да се счита за сезирана със жалба, излагаща
твърдение за злоупотреба с господстващо положение по смисъла на Регламенти № 1/2003 и № 773/2004.
Следователно твърдението на ищеца, че неговата жалба съдържала достатъчно данни, за да бъде квалифицирана като жалба по смисъла
на Регламенти № 1/2003 и № 773/2004, трябва да се отхвърли доколкото по-конкретно ищецът не е доказал законен интерес в съответствие
с член 5, параграф 1 от Регламент № 773/2004 и доколкото някои изискуеми данни съгласно приложения към Регламент № 773/2004
формуляр В не са били налице. Сред тези данни са по-специално посочените в параграф 3 от този формуляр, съгласно който жалбоподателят
трябва да изложи подробно фактите, които по негово мнение дават основание да се счита, че е налице нарушение на член 82 EО.
В това отношение Общият съд намира, че макар ищецът да е изложил известен брой факти с цел да докаже, че в полза на Lufthansa
е предоставена държавна помощ, жалбата не съдържа никакво излагане на обстоятелствата, от което да може да се определи в какво
се е изразявало господстващото положение на Летище Мюнхен, нито защо запазването на терминал 2 за Lufthansa и за нейните партньори
от Star Alliance е представлявало злоупотреба с господстващо положение от страна на това летище. Както Комисията посочва в
своята дуплика, терминал 2 на летище Мюнхен се използва от голям брой авиокомпании (Aer Lingus, AirBerlin, Air France, Alitalia,
British Airways, EasyJet, Germanwings, Iberia и KLM). При всички случаи обаче ищецът не обяснява защо той се счита за „изключен
от достъпа до пазара на Летище Мюнхен“, след като му е предоставено ползването на същия терминал, който се използва от тези
други авиокомпании. Ищецът също така не доказва как летище Мюнхен е злоупотребило с господстващо положение, като го е третирало
по начин, който е напълно идентичен с начина на третиране например на EasyJet. Освен това се налага констатацията, че в жалбата
има известно двусмислие, доколкото тя би могла да се схване в смисъл, че Lufthansa има господстващо положение. Всъщност, по-конкретно
в нея се посочва, че „обстоятелството, че Lufthansa и нейните партньори от Star Alliance имат изключително ползване на терминал
2 на летище Мюнхен […] е не само злоупотреба с господстващо положение, доколкото достъпът до този терминал […] е отказан [на
ищеца], но означава също, че Lufthansa е получила и продължава да получава значителни държавни помощи“.
Освен това трябва да се отбележи, че от една страна, ищецът не посочва какво решение следва да бъде взето или какво действие
следва да бъде предприето от Комисията, както е предвидено в параграф 6 от формуляр В. Противно на твърдението на ищеца, обстоятелството,
че е поискал с жалбата си от Комисията да предприеме разследване по твърдението за злоупотреба с господстващо положение от
страна на летището, не може да се разглежда като отговарящо на посочените в параграф 6 изисквания. От друга страна, ищецът
не е уточнил, в съответствие с параграф 8 от формуляр В, дали е сезирал друг компетентен по въпросите на конкуренцията орган
и дали е заведено съдебно дело пред национален съд.
При тези условия подадената на 3 ноември 2005 г. жалба не може да се квалифицира като жалба, подадена в съответствие с Регламенти
№ 1/2003 и № 773/2004. Следователно към момента на поканата за действие по смисъла на член 232 ЕО Комисията не е била длъжна
да действа, поради което, в съответствие с посочената в точка 25 по-горе съдебна практика, не може да бъде упрекната в никакво
неправомерно бездействие.
Следователно искът, насочен към установяване на неправомерно бездействие на Комисията, доколкото тя не се е произнесла по
твърдението за злоупотреба с господстващо положение, следва да се отхвърли като неоснователен, без да е необходимо да се предприемат
поисканите от ищеца процесуално-организационни действия.

По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако е направено такова искане. Освен това съгласно член 87, параграф 6 от същия правилник, когато липсва основание за постановяване
на съдебно решение по същество, Общият съд определя съдебните разноски по свое усмотрение.
В конкретния случай по отношение, от една страна, на основната част от иска, която се отнася до твърдението за предоставяне
на държавна помощ в полза на Lufthansa, по което, в резултат на решението от 23 юли 2008 г., вече няма основание за постановяване
на съдебно решение по същество, ищецът не би могъл да се упрекне, че е подал този иск в защита на своите права, без да дочака
Комисията да приеме това решение, което тя е направила след изтичането на срока за предявяване на иск за установяване на неправомерно
бездействие.
От друга страна, що се отнася до частта от иска, свързана с твърдяната държавна помощ в полза на партньорите от Star Alliance
и с твърдяната злоупотреба с господстващо положение, след като исканията на ищеца са отхвърлени, той следва да се осъди да
заплати съдебните разноски. При тези условия Общият съд приема, че в зависимост от обстоятелствата по случая ще бъде справедливо
да реши, от една страна, Комисията да понесе направените от нея съдебни разноски, както и половината от тези на жалбоподателя,
а от друга страна, последният да понесе половината от направените от него съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав)
реши:
1)
Липсва основание за постановяване на съдебно решение по същество по направеното от Ryanair Ltd искане за установяване на неправомерно
бездействие по отношение на твърдението за предоставена държавна помощ в полза на Lufthansa.
2)
Отхвърля искането на Ryanair за установяване на неправомерно бездействие по отношение на твърдението за предоставена държавна
помощ в полза на партньорите на Lufthansa от Star Alliance.
3)
Отхвърля искането на Ryanair за установяване на неправомерно бездействие по отношение на твърдението за злоупотреба с господстващо
положение.
4)
Осъжда Европейската комисия да понесе направените от нея съдебни разноски и половината от тези на Ryanair.
5)
Осъжда Ryanair да понесе половината от направените от него съдебни разноски.
Papasavvas
Vadapalas
O’Higgins
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 19 май 2011 година.
Подписи
*
Език на производството: английски.