CELEX: 62014CJ0220
Odvolanie
Reštriktívne opatrenia prijaté voči určitým osobám s ohľadom na situáciu v Egypte
Zmrazenie finančných prostriedkov osôb, proti ktorým je vedené trestné stíhanie pre spreneveru verejných finančných prostriedkov
Dohovor Organizácie Spojených národov proti korupcii

Pán Ahmed Abdelaziz Ezz a i. podali odvolanie proti rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie (tretia komora) z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada (T‑256/11,
EU:T:2014:93
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zamietol návrh na zrušenie rozhodnutia Rady 2011/172/SZBP z 21. marca 2011 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu v Egypte (
Ú. v. EÚ L 76, s. 63
), ako aj nariadenia Rady (EÚ) č. 270/2011 z 21. marca 2011 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu v Egypte (
Ú. v. EÚ L 76, s. 4
) v rozsahu, v akom sa týkajú odvolateľov.
Právny rámec a okolnosti predchádzajúce sporu
Dohovor Organizácie Spojených národov proti korupcii
Dohovor Organizácie Spojených národov proti korupcii bol prijatý rezolúciou č. 58/4 Valného zhromaždenia Organizácie Spojených národov z 31. októbra 2003. Tento dohovor nadobudol účinnosť 14. marca 2005. Bol ratifikovaný všetkými členskými štátmi a schválený v mene Európskej únie rozhodnutím Rady 2008/801/ES z 25. septembra 2008 (
Ú. v. EÚ L 287, s. 1
).
Podľa článku 2 tohto dohovoru:
„Na účely tohto dohovoru:
…
(f)
‚zmrazenie‘ alebo ‚zaistenie‘ je dočasný zákaz presunu, premeny, nakladania alebo pohybu majetku, dočasné prevzatie takého majetku do úschovy alebo vykonávanie kontroly nad ním na základe príkazu vydaného súdom alebo iným príslušným orgánom,
(g)
‚zhabanie‘, ktoré v príslušných prípadoch zahŕňa aj prepadnutie, je konečné odňatie majetku na základe príkazu súdu alebo iného príslušného orgánu
…“
Kapitola III uvedeného dohovoru, v ktorej sa nachádzajú články 15 až 42, sa týka trestnosti a uplatňovania práva. Články 15 až 27 tejto kapitoly vymenúvajú celý rad prípadov korupcie, ktoré majú štáty považovať za trestné činy. Keďže cieľom tohto dohovoru je umožniť kriminalizovať rastúci počet prípadov korupcie, ktoré predstavujú riziko pre spoločenskú stabilitu a bezpečnosť, netýka sa len prípadov poskytnutia nenáležitých výhod osobám alebo sprenevery verejných finančných prostriedkov, ale tiež prípadov nepriameho úplatkárstva, zatajenia alebo legalizácie príjmov z trestnej činnosti.
Článok 31 ods. 1 a 2 toho istého dohovoru znie:
„1.   Každý štát, zmluvná strana, prijme potrebné opatrenia, ktoré v rámci jeho vnútroštátneho právneho poriadku čo najviac umožnia zhabanie
(a)
príjmov z trestnej činnosti pochádzajúcich zo spáchania trestných činov podľa tohto dohovoru alebo majetku, ktorého hodnota zodpovedá takým príjmom,
(b)
majetku, vybavenia alebo iných prostriedkov použitých alebo určených na použitie pri trestných činoch podľa tohto dohovoru.
2.   Každý štát, zmluvná strana, prijme potrebné opatrenia, aby umožnila zistiť, odhaliť, zmraziť alebo zaistiť akúkoľvek vec uvedenú v odseku 1 tohto článku na účely jej následného zhabania.“
Článok 55 ods. 2 Dohovoru Organizácie Spojených národov proti korupcii znie:
„Na základe žiadosti podanej iným štátom, zmluvnou stranou, ktorého právomoci podlieha trestný čin ustanovený v súlade s týmto dohovorom, dožiadaný štát, zmluvná strana, prijme opatrenia na zistenie, odhalenie a zmrazenie alebo zaistenie príjmov z trestnej činnosti, majetku, vybavenia alebo iných prostriedkov uvedených v článku 31 ods. 1 tohto dohovoru na účely prípadného zhabania, ktoré nariadi buď dožadujúci štát, zmluvná strana, alebo, na základe žiadosti podľa odseku 1 tohto článku, dožiadaný štát, zmluvná strana.“
Právo Únie
Vzhľadom na politické udalosti, ktoré sa diali v Egypte od januára 2011, Rada Európskej únie prijala 21. marca 2011 na základe článku 29 ZEÚ rozhodnutie 2011/172.
Podľa odôvodnení 1 a 2 rozhodnutia 2011/172 v jeho pôvodnom znení:
„1.
Európska únia 21. februára 2011 vyhlásila, že je pripravená pomáhať Egyptu pri mierovom a riadnom prechode k občianskej a demokratickej vláde založenej na zásadách právneho štátu, pri plnom dodržiavaní ľudských práv a základných slobôd, a podporiť úsilie o vytvorenie hospodárstva, ktoré posilňuje sociálnu súdržnosť a podporuje rast.
2.
V tejto súvislosti by sa mali uvaliť reštriktívne opatrenia na osoby, ktoré boli označené ako zodpovedné za spreneveru egyptských štátnych finančných prostriedkov a ktoré tak oberajú egyptský ľud o prínosy vyplývajúce z udržateľného rozvoja ich hospodárstva a spoločnosti a narúšajú rozvoj demokracie v krajine.“
Podľa článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 v jeho pôvodnom znení:
„Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria osobám, ktoré boli označené za osoby zodpovedné za spreneveru egyptských štátnych finančných prostriedkov, a s nimi spriazneným fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré sa uvádzajú v prílohe, alebo sú v ich vlastníctve, držbe alebo pod ich kontrolou.“
Hoci vo francúzskom znení tohto odôvodnenia 2 a článku 1 ods. 1 bol použitý výraz „personnes reconnues comme responsables“, anglické znenie tohto ustanovenia používa výraz „persons having been identified as responsible“ (osoby, ktoré boli označené za zodpovedné).
Dňa 11. júla 2014, teda po vyhlásení napadnutého rozsudku, bolo v
Úradnom vestníku Európskej únie
zverejnené korigendum tohto rozhodnutia, ktoré sa týkalo bulharskej, španielskej, českej, estónskej, francúzskej, maďarskej a holandskej jazykovej verzie (
Ú. v. EÚ L 203, s. 113
). Podľa tohto korigenda sa majú uvedené ustanovenia vykladať tak, že sa týkajú osôb „označených“ za zodpovedné a nie osôb „uznaných“ za zodpovedné.
V prílohe rozhodnutia 2011/172 sa nachádza „zoznam fyzických a právnických osôb, subjektov a orgánov podľa článku 1“. Tento zoznam obsahuje tri skupiny informácií. V prvom stĺpci sa nachádza „meno a prípadné prezývky“ dotknutých osôb, v druhom stĺpci sa nachádzajú „identifikačné údaje“ týchto osôb a v poslednom stĺpci sú uvedené „dôvody zaradenia na zoznam“.
Pán Ahmed Abdelaziz Ezz sa nachádza v siedmom riadku uvedeného zoznamu. Druhý stĺpec obsahuje nasledujúce informácie „Bývalý poslanec parlamentu. Dátum narodenia: 12. 1. 1959. Muž“. Dôvody zaradenia na zoznam uvedené v treťom stĺpci, ktoré sú rovnaké pre všetkých 19 osôb zaradených na zoznam, znejú takto: „osoba, voči ktorej vedú egyptské orgány na základe Dohovoru OSN proti korupcii súdne konanie v súvislosti so spreneverou štátnych finančných prostriedkov“.
Pani Abla Mohamed Fawzi Ali Ahmed sa nachádza v ôsmom riadku zoznamu. Druhý stĺpec obsahuje nasledujúce informácie: „Manželka Ahmeda Abdelaziza Ezza. Dátum narodenia: 31. 1. 1963. Žena“.
Pani Khadiga Ahmed Ahmed Kamel Yassin je uvedená v deviatom riadku zoznamu. Druhý stĺpec obsahuje nasledujúce informácie: „Manželka Ahmeda Abdelaziza Ezza. Dátum narodenia: 25. 5. 1959. Žena“.
Pani Shahinaz Abdel Aziz Abdel Wahab Al Naggar je uvedená v desiatom riadku zoznamu. Druhý stĺpec obsahuje nasledujúce informácie: „Manželka Ahmeda Abdelaziza Ezza. Dátum narodenia: 9. 10. 1969. Žena“.
Na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ a rozhodnutia 2011/172 Rada prijala nariadenie č. 270/2011. Jeho článok 2 ods. 1 a 2 v podstate preberá ustanovenia článku 1 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2011/172. Toto nariadenie obsahuje prílohu I, ktorá je zhodná s prílohou rozhodnutia 2011/172. Ako vyplýva z odôvodnenia 2 uvedeného nariadenia, keďže opatrenia zavedené rozhodnutím 2011/172 „patria do rozsahu pôsobnosti Zmluvy o fungovaní Európskej únie,… je na ich vykonávanie v rámci Únie potrebné regulačné opatrenie na úrovni Únie“, ktoré odôvodňuje prijatie tohto nariadenia.
Na rozdiel od rozhodnutia 2011/172 nebolo k nariadeniu č. 270/2011 prijaté žiadne podobné korigendum.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. mája 2011 odvolatelia podali žalobu, ktorou navrhujú zrušenie rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011 v rozsahu, v akom sa ich tieto akty týkajú.
Odvolatelia na podporu svojej žaloby uvádzali osem žalobných dôvodov. Ich štvrtý žalobný dôvod sa týkal skutkových omylov a nesprávnej právnej kvalifikácie skutkového stavu, ktorými bolo poznačené odôvodnenie ich zaradenia na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011. V tejto súvislosti uvádzali, že proti nim nebolo v Egypte vedené súdne konanie.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 123 až 133 a 137 napadnutého rozsudku konštatoval:
„123
Listom zo 7. júna 2011 Rada spresnila advokátskej kancelárii zastupujúcej žalobcov, že dostala ‚list egyptského ministra zahraničných vecí datovaný 13. februára 2011, obsahujúci žiadosť egyptského generálneho prokurátora o zmrazenie majetku určitých bývalých ministrov a úradných predstaviteľov‘, medzi ktorými bol uvedený aj žalobca v prvom rade. K tomuto listu Rady bola pripojená kópia dokumentu z 13. februára 2011, v hlavičke ktorého bol uvedený úrad egyptského ministra zahraničných vecí. V tomto nepodpísanom dokumente sa uvádzala žiadosť egyptského generálneho prokurátora, aby sa zmrazil majetok ‚bývalých ministrov, úradných predstaviteľov a štátnych príslušníkov‘. Medzi osobami uvedenými v tejto žiadosti bol aj žalobca v prvom rade, nie však žalobkyne v druhom, treťom a štvrtom rade.
…
Listom z 29. júla 2011 Rada odpovedala na listy advokátskej kancelárie z 13. mája, 9. júna a 15. júla 2011. V tejto odpovedi sa neuvádzajú prípadné súdne konania voči žalobkyniam v druhom, treťom a štvrtom rade. Uvádza sa v ňom iba toto:
‚[Tieto osoby] boli uvedené na zozname osôb, ktorých sa týkala uvedená žiadosť o právnu pomoc egyptských orgánov (boli uvedené na priloženom zozname pod č. 2, 3 a 4). Žiadosť uvádza, že príkazy na zaistenie majetku všetkých osôb na zozname boli vydané egyptským generálnym prokurátorom a že tento príkaz bol potvrdený trestným súdom.‘
K tomuto listu Rady z 29. júla 2011 bola priložená nóta označená ako NV93/11/ms z 24. februára 2011, ktorou veľvyslanectvo Egyptskej arabskej republiky v Bruseli (Belgicko) žiada vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku, aby ‚príslušným súdnym orgánom‘ odovzdal žiadosť o právnu pomoc odoslanú od egyptského úradu generálneho prokurátora.
K tejto nóte boli priložené tri dokumenty.
Prvý z nich bol nedatovaný a nepodpísaný text žiadosti o právnu pomoc. Táto žiadosť spísaná v angličtine sa týkala ‚zmrazenia, prepadnutia alebo vrátenia majetku určitých ministrov a úradných predstaviteľov‘. Odkazovala na ‚vyšetrovanie vedené egyptským ministerstvom vnútra vo veciach č. 162 a 234 z roku 2010…; č. 34, 36, 38, 39, 55 a 70 z roku 2011…, ako aj [vo] veci č. 137/2011… v súvislosti s trestnými činmi korupcie, privlastnenia si verejného majetku a trestných činov prania špinavých peňazí, ktorých sa dopustili bývalí ministri a úradní predstavitelia‘ a uvádzala zoznam pätnástich osôb, medzi ktorými boli uvedení aj všetci štyria žalobcovia. Následne na jednej strane uvádzala, že egyptský generálny prokurátor rozhodol o zaistení majetku osôb uvedených na tomto zozname, a na druhej strane, že toto zaistenie bolo ‚schválené trestným súdom‘.
Druhý dokument priložený k nóte z 24. februára 2011 zodpovedal ‚zoznamu bývalých úradných predstaviteľov, [ich] manželiek a detí‘, pričom žalobkyne v druhom, treťom a štvrtom rade v ňom boli uvedené na druhom, treťom a štvrtom mieste.
Tretí dokument priložený k nóte z 24. februára 2011 bol označený ako zhrnutie obvinení vznesených voči žalobcovi v prvom rade vo ‚veci č. 38 z roku 2011‘, ktorá bola uvedená v žiadosti o právnu pomoc opísanú v bode 128 vyššie. Tento dokument nebol datovaný. Okrem toho neobsahoval hlavičku ani podpis. Ale rovnako ako nóta z 24. februára 2011 a všetky ostatné dokumenty, ktoré boli jej prílohou, obsahoval odtlačok pečiatky veľvyslanectva Egyptskej arabskej republiky v Bruseli.
Nijaký z uvedených dokumentov s určitosťou neuvádzal, že žalobkyne v druhom, treťom a štvrtom rade boli v Egypte trestne stíhané za spreneveru štátnych finančných prostriedkov.
Naproti tomu žiadosť o právnu pomoc uvedená v bode 128 vyššie jednoznačne uvádza, že 24. februára 2011, t. j. menej ako jeden mesiac pred prijatím rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, sa na všetkých žalobcov vzťahoval príkaz egyptského generálneho prokurátora o zaistení ich majetku, ktorý bol schválený trestným súdom a súvisel s vyšetrovaním sprenevery štátnych finančných prostriedkov.
Žalobcovia okrem toho nepredložili nijaký dôkaz, ktorý by vyvolával pochybnosti o presnosti skutkových tvrdení uvedených v tejto žiadosti o právnu pomoc. Naopak, rozhodnutie egyptského súdu, ktorého preklad podali do kancelárie Všeobecného súdu 5. marca 2013, potvrdzuje, že majetok žalobkyne v druhom rade bol 30. januára 2013 ešte stále zmrazený. Žalobcovia navyše na pojednávaní nespochybnili existenciu uvedeného príkazu na zaistenie.
…
Z dokumentu uvedeného v bode 130 vyššie však jasne vyplýva, že ‚vo veci č. 38 z roku 2011‘ bol žalobca v prvom rade ‚obvinený‘ na jednej strane z ‚privlastnenia si majetku‘ určitého ‚verejnoprávneho podniku, ktorého akcie [boli] vo vlastníctve štátu‘ a na druhej strane zo ‚spáchania trestných činov spočívajúcich v získavaní prospechu z verejného majetku a z jeho znehodnocovania, ako aj z privlastňovania si… a uľahčovania privlastňovania si [takéhoto majetku]‘.“
Všeobecný súd nevyhovel žiadnemu z týchto žalobných dôvodov a žalobu v plnom rozsahu zamietol.
Návrhy účastníkov konania
Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok,
—
zrušil rozhodnutie 2011/172 a nariadenie č. 270/2011 v rozsahu, v akom sa ich tieto akty týkajú,
—
zaviazal Radu na náhradu trov konania, ktoré vznikli v odvolacom konaní a v konaní pred Všeobecným súdom a
—
prijal všetky ostatné opatrenia, ktoré bude považovať za primerané.
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie a
—
zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie a
—
zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolatelia uvádzajú šesť odvolacích dôvodov.
O prvom odvolacom dôvode
Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa tým, že rozhodol, že rozhodnutie č. 2011/172 bolo legálne prijaté na základe článku 29 EÚ, dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Tento dôvod sa týka bodov 44 až 47 napadnutého rozsudku.
Napadnutý rozsudok
Všeobecný súd na účely určenia zmyslu článku 29 ZEÚ preskúmal články 21 ZEÚ, 23 ZEÚ až 25 ZEÚ a 28 ZEÚ. V bode 41 napadnutého rozsudku uviedol:
„Z týchto ustanovení spoločne vyplýva, že ‚pozície Únie‘ v zmysle článku 29 ZEÚ tvoria rozhodnutia, ktoré po prvé patria do oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP), ako je vymedzená v článku 24 ods. 1 ZEÚ, po druhé sa zaoberajú ‚určitou záležitosťou geografickej alebo vecnej povahy‘ a po tretie nemajú povahu ‚operačných činností‘ v zmysle článku 28 ZEÚ.“
V bodoch 44 až 46 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v prejednávanej veci boli splnené všetky tri kritériá. V bode 47 uvedeného rozsudku dospel k záveru, že článok 1 rozhodnutia 2011/172 mohol byť zákonne prijatý na základe článku 29 ZEÚ.
Argumentácia účastníkov konania
Odvolatelia uvádzajú, že v prejednávanej veci neboli splnené podmienky umožňujúce prijatie rozhodnutia na základe článku 29 ZEÚ. Dôvody zaradenia na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 nepatria do oblasti zásad a cieľov SZBP stanovených v článku 21 ZEÚ. Egyptské orgány nikdy v listoch predložených Radou neuviedli, že činnosti vytýkané odvolateľom ohrozujú „demokraciu“ v Egypte alebo „udržateľný rozvoj hospodárstva [alebo] spoločnosti“ tejto krajiny.
Správanie vytýkané prvému odvolateľovi, teda podvod voči akcionárom spoločnosti, neodôvodňuje, aby Únia zasiahla na medzinárodnej úrovni na základe SZBP. Okrem toho neexistuje žiadne skutkové tvrdenie proti manželkám pána Ezza. Dôsledkom konštatovania, že podvody spáchané v tretích krajinách zapájajú do celej veci zahraničnú a bezpečnostnú politiku Únie, by bolo významné rozšírenie pôsobnosti tejto politiky na úkor právomocí členských štátov v oblasti právnej pomoci.
Okrem toho egyptské orgány nežiadali Úniu, aby prijala rozhodnutie na základe článku 29 ZEÚ, ale požiadali o právnu pomoc, ktorá patrí do pôsobnosti vnútroštátnych súdov.
Napokon žiadosť týchto orgánov sa týkala zadržania finančných prostriedkov, ktoré by mohli byť použité na výkon rozsudku vydaného vnútroštátnym súdom proti pánovi Ezzovi, a umožnenia „vrátenia“ predmetných súm, pre ktoré neexistuje právomoc v rámci SZBP. Všeobecný súd tým, že konštatoval, že jeden z odvolateľov bol obvinený z činov, ktoré egyptské orgány považovali za hrozbu pre demokratickú vládu Egyptskej arabskej republiky alebo udržateľný rozvoj hospodárstva alebo spoločnosti tejto krajiny, skreslil dôkazy, ktoré mu boli predložené.
Rada uvádza, že prvý odvolací dôvod spája dve výhrady, pričom jedna spočíva v nedostatku právneho základu pre rozhodnutie 2011/172 a druhá v tom, že odvolatelia nespĺňali podmienky na to, aby spadali do pôsobnosti rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011. Pripomína, že Všeobecný súd odpovedal na ich žalobný dôvod založený na nedostatku právneho základu v bodoch 44 až 47 napadnutého rozsudku.
Rada sa domnieva, že odvolatelia nesprávne interpretujú ciele rozhodnutia 2011/172, lebo žiadna zo skutočností uvedených v tomto rozhodnutí neumožňuje dospieť k záveru, že dôvodom pre ich zaradenie na zoznam osôb, ktorých finančné prostriedky a hospodárske zdroje sa zmrazujú, uvedený v prílohe tohto rozhodnutia, bol podvod, ktorého sa dopustili v tretej krajine, alebo že cieľom tohto rozhodnutia bolo poskytnutie právnej pomoci.
Rozhodnutie 2011/172 je samostatným opatrením, ktoré nebolo prijaté ako odpoveď na žiadosť egyptských orgánov, ale na účely vykonania cieľov SZBP a diskrečnej právomoci, ktorou Rada v tejto súvislosti disponuje. V dôsledku toho sa Všeobecný súd pri preskúmaní námietky nezákonnosti vznesenej proti článku 1 rozhodnutia 2011/172 nevyslovil k uvádzaným činom, ktorých sa mali odvolatelia dopustiť, a ani k obsahu nóty NV93/11/ms, a nebol povinný tak urobiť.
Komisia tvrdí, že prvý odvolací dôvod je v rozsahu, v akom sa týka právneho základu rozhodnutia 2011/172, neprípustný, lebo nebol uvedený v žalobe o neplatnosť podanej na prvom stupni. Je tiež novým meritórnym dôvodom, lebo kritérium týkajúce sa zodpovednosti v prípade sprenevery verejných finančných prostriedkov, z ktorého vychádza zmrazenie finančných prostriedkov odvolateľov, je v rozpore s článkom 21 ZEÚ, lebo opatrenie nesleduje žiaden z cieľov uvedených v odsekoch 1 a 2 tohto článku. Okrem toho sa odvolanie vôbec netýka úvah Všeobecného súdu uvedených v bodoch 34 až 54 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o zmysel a dosah článku 29 ZEÚ. Tento odvolací dôvod by sa preto mal vyhlásiť za neprípustný.
Komisia subsidiárne tvrdí, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že podmienky uplatnenia článku 29 ZEÚ boli splnené. Tvrdí, že na rozdiel od toho, čo uvádzajú odvolatelia, v prejednávanej veci nejde o prípad, keď sa do prípadu podvodu spáchaného v tretej krajine zapája zahraničná a bezpečnostná politika Únie, ale o odpoveď na žiadosť novoustanovenej vlády tretej krajiny chrániť verejné finančné prostriedky tejto krajiny, aby sa umožnilo ich budúce vrátenie a použitie v prospech egyptského ľudu.
Okrem toho zdôrazňuje, že skutočnosť, že egyptské orgány sa výslovne obrátili na súdne orgány Únie, nemá vplyv na otázku, či článok 29 ZEÚ predstavuje správny právny základ pre prijatie rozhodnutia 2011/172 týkajúceho sa reštriktívnych opatrení. Tieto reštriktívne opatrenia sú samostatnými opatreniami, ktoré môže Rada prijať aj v prípade, že dotknutá tretia krajina nepodá žiadosť.
Napokon odkaz na vrátenie finančných prostriedkov nie je v prejednávanej veci relevantný, lebo táto otázka nepatrí do pôsobnosti rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011.
Posúdenie Súdnym dvorom
Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že rozhodnutie 2011/172 bolo platne prijaté na základe článku 29 ZEÚ.
Skúmanie právneho základu aktu však umožňuje overiť právomoc autora aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98,
EU:C:2000:544
, bod 83) a zistiť, či konanie smerujúce k prijatiu tohto aktu nebolo v rozpore so zákonom (rozsudok ABNA a i., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04,
EU:C:2005:741
, bod 53). Podľa ustálenej judikatúry musí byť voľba právneho základu aktu Únie založená na objektívnych prvkoch, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania, medzi ktoré patria predovšetkým cieľ a obsah tohto aktu (pozri najmä rozsudok Parlament/Rada, C‑130/10,
EU:C:2012:472
, bod 42).
V bodoch 44 až 46 napadnutého rozsudku Všeobecný súd najskôr preskúmal cieľ a obsah rozhodnutia 2011/172 a dospel k záveru, že mohlo byť platne prijaté na základe článku 29 ZEÚ. Osobitne v bode 44 napadnutého rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že rozhodnutie 2011/172 sa tak zaraďuje do oblasti politiky podpory nových egyptských orgánov, ktorá je určená na podporu tak politickej, ako aj hospodárskej stabilizácie tohto štátu a osobitne na pomoc orgánom tohto štátu v ich boji proti sprenevere štátnych finančných prostriedkov, a že toto rozhodnutie sa tak plne zaraďuje do SZBP a zodpovedá cieľom uvedeným v článku 21 ods. 2 písm. b) a d) ZEÚ.
V tejto súvislosti odvolatelia nepredkladajú žiadne tvrdenie, ktoré by preukazovalo, že Všeobecný súd sa v odôvodnení uvedenom v predchádzajúcom bode dopustil nesprávneho právneho posúdenia, ale len vo všeobecnosti tvrdia, že egyptské orgány nikdy v listoch predložených Radou neuviedli, že údajné činnosti odvolateľov ohrozujú demokraciu alebo udržateľný rozvoj hospodárstva alebo spoločnosti v Egypte v zmysle článku 21 ods. 2 písm. b) a d) ZEÚ. V dôsledku toho nemožno argumentáciu odvolateľov prijať.
Odvolatelia okrem toho spochybňujú dôvodnosť rozhodnutia 2011/172 vo vzťahu k článku 21 ZEÚ.
S ohľadom na široký rozsah účelu a cieľov SZBP, ako sú vyjadrené v článku 3 ods. 5 ZEÚ a článku 21 ZEÚ, ako aj v osobitných ustanoveniach týkajúcich sa SZBP, najmä v článkoch 23 ZEÚ a 24 ZEÚ, toto tvrdenie nespochybňuje posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa právneho základu rozhodnutia 2011/172.
Pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa skreslenia dôkazov, treba konštatovať, že odvolatelia neuvádzajú, ktorej časti bodov napadnutého rozsudku spochybnených v rámci prvého odvolacieho dôvodu sa táto výhrada týka.
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod sa má zamietnuť.
O druhom odvolacom dôvode
Vo svojom druhom odvolacom dôvode odvolatelia uvádzajú, že Všeobecný súd sa tým, že rozhodol, že spĺňajú podmienky uvedené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 270/2011, ako aj v odôvodnení uvedenom v prílohách týchto aktoch, aby voči nim mohli byť prijaté reštriktívne opatrenia týkajúce sa finančných prostriedkov v ich držbe a ich hospodárskych zdrojov a aby ich mená figurovali na zozname nachádzajúcom sa v prílohe oboch týchto aktov, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Napadnutý rozsudok
Vzhľadom na rozdiely v anglickej jazykovej verzii článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 v porovnaní s inými jazykovými verziami Všeobecný súd v bodoch 62 až 84 napadnutého rozsudku podal výklad tohto ustanovenia. Anglické znenie stanovuje uloženie zmrazenia finančných prostriedkov v prípade „persons having been identified as responsible“ (osôb, ktoré boli „označené“ za zodpovedné za spreneveru), zatiaľ čo francúzske znenie odkazuje na osoby „uznané“ za zodpovedné za spreneveru.
Vzhľadom na kontext a cieľ uvedeného ustanovenia Všeobecný súd v bode 67 napadnutého rozsudku rozhodol, že ho treba vykladať extenzívne. Rozhodol, že zásada, podľa ktorej sa ustanovenia stanovujúce správne sankcie majú vykladať reštriktívne, nebráni podať široký výklad. V bodoch 82 až 84 uvedeného rozsudku takto rozhodol aj vo vzťahu k zásade prezumpcie neviny.
Na účely preskúmania odôvodnenia zaradenia mien odvolateľov na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 Všeobecný súd porovnal jeho znenie v rôznych jazykových verziách tohto rozhodnutia. V bode 93 napadnutého rozsudku uviedol, že bez ohľadu na použité jazykové znenie je zrejmé, že dôvod zaradenia je v súlade s článkom 1 ods. 1 uvedeného rozhodnutia a v bode 94 tohto rozsudku konštatoval, že anglické znenie tejto prílohy lepšie zodpovedá cieľu, ktorý tento článok sleduje.
Vychádzajúc zo znenia článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 v anglickom jazyku, Všeobecný súd v bode 95 napadnutého rozsudku rozhodol, že „Rada zamýšľala zmrazenie majetku žalobcov z dôvodu, že boli predmetom súdneho konania v Egypte vykazujúceho spojitosť, bez ohľadu na jej povahu, s obvineniami týkajúcimi sa sprenevery štátnych finančných prostriedkov“. V bode 99 tohto rozsudku rozhodol, že „Rada zapísaním mien žalobcov do zoznamu, ktorý tvorí prílohu rozhodnutia 2011/172, neporušila kritériá, ktoré sama stanovila v článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia“.
Argumentácia účastníkov konania
Odvolatelia v prvom rade spochybňujú výklad článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a článku 2 ods. 1 nariadenia č. 270/2011 poskytnutý Všeobecným súdom. Tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že použil anglické znenie týchto ustanovení. Tvrdia, že nie je správne, že anglické znenie lepšie zodpovedá cieľu, ktorý rozhodnutie 2011/172 sleduje a že Všeobecný súd mal zosúladiť všetky jazykové verzie. Všeobecný súd mal vykladať predmetné ustanovenia podľa všeobecnej štruktúry a účelu právnej úpravy. Odvolatelia nesúhlasia tiež s výkladom odôvodnenia zaradenia každého z nich do prílohy rozhodnutia 2011/172 a prílohy nariadenia č. 270/2011, ktorý podal Všeobecný súd v bodoch 85 až 95 napadnutého rozsudku.
Vzhľadom na tento nesprávny výklad Všeobecný súd nevykonal úplné a dôkladné preskúmanie dôkazov požadované právom Únie. Opieral sa len o tvrdenia uvedené v žiadosti o právnu pomoc bez toho, aby overil ich správnosť. Nezohľadnil najmä tvrdenie prvého odvolateľa, podľa ktorého sťažnosť podaná voči nemu v skutočnosti sledovala politický cieľ a bola nedôvodná. Všeobecný súd tiež nepreskúmal tvrdenia odvolateľa, podľa ktorých bol v Egypte predmetom zaobchádzania, ktoré porušovalo základné záruky spravodlivého procesu a právneho štátu.
Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 99 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada zapísaním mien odvolateľov na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 neporušila kritériá, ktoré sama stanovila v článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia.
Táto chyba je ešte zjavnejšia v súvislosti s druhou až štvrtou odvolateľkou. Všeobecný súd v bode 131 napadnutého rozsudku konštatoval, že nijaký z dokumentov uvedených Radou neuvádzal, že tieto odvolateľky boli v Egypte trestne stíhané za spreneveru štátnych finančných prostriedkov. Spájaním týchto odvolateliek s prvým odvolateľom Všeobecný súd nezohľadnil rozsudok Súdneho dvora Tay Za/Rada (C‑376/10 P,
EU:C:2012:138
, bod 66), ani rozsudok Všeobecného súdu Nabipour a i./Rada (T‑58/12,
EU:T:2013:640
, body 107, ako aj 108), podľa ktorých prijatie reštriktívnych opatrení voči fyzickej osobe odôvodňuje len jej osobné zapojenie do konaní, ktorých sa týka príslušná právna úprava.
Rada sa domnieva, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade rozhodnutia 2011/172. V každom prípade uverejnením korigenda tohto rozhodnutia bola otázka úmyslu autora aktu s konečnou platnosťou rozhodnutá.
Pokiaľ ide o dôkazy o vedení trestného konania proti prvému odvolateľovi Rada odkazuje na nótu NV93/11ms egyptského generálneho prokurátora a na skutočnosť, že tento odvolateľ vo svojej žalobe podanej na Všeobecný súd uznal, že takéto konanie je voči jeho osobe vedené. Stíhanie nie je založené na nesprávnom uplatnení Dohovoru Organizácie Spojených národov proti korupcii, ale skutočnosti vytýkané odvolateľovi egyptskými orgánmi zodpovedajú porušeniam opísaným v tomto dohovore, najmä v jeho článkoch 17 a 18. V dôsledku toho odôvodnenie zaradenia na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 spočíva v existencii súdneho konania vedeného egyptskými orgánmi, ktoré sám prvý odvolateľ uvádza.
Rada uvádza, že odvolatelia nevysvetľujú, z akého dôvodu mala Rada alebo Všeobecný súd zohľadniť tvrdenie, podľa ktorého sťažnosť podaná proti prvému odvolateľovi sledovala politický cieľ. Okrem toho pripomína, že reštriktívne opatrenia prijaté proti nemu nie sú trestnou sankciou, takže tvrdenie založené na porušení spravodlivého procesu a právneho štátu nie je relevantné.
Pokiaľ ide o druhú až štvrtú odvolateľku, Rada zdôrazňuje, že ich zaradenie na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 nie je odôvodnené tým, že sú osobami spriaznenými s prvým odvolateľom. V tejto súvislosti pripomína, že Všeobecný súd najmä v bode 97 napadnutého rozsudku konštatoval, že mená odvolateľov boli zapísané do zoznamu z jediného dôvodu, že boli predmetom súdneho konania v Egypte spojeného s obvineniami týkajúcimi sa sprenevery štátnych finančných prostriedkov.
Komisia uvádza, že odvolatelia nenapadli body 57 až 84 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd poskytol výklad článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172. Tvrdí, že Všeobecný súd legitímne uprednostnil extenzívny výklad tohto ustanovenia. Cieľ zmrazenia finančných prostriedkov, teda umožniť neskoršie vrátenie týchto zdrojov egyptskej vláde, by nebolo možné dosiahnuť, keby bolo potrebné čakať na začatie trestného stíhania. Okrem toho znenie rozhodnutia 2011/172 nebráni takémuto výkladu. Článok 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a článok 2 ods. 1 nariadenia č. 270/2011 sa týkajú osôb, ktoré boli označené za osoby zodpovedné za spreneveru štátnych finančných prostriedkov a osôb, ktoré sú s nimi „spriaznené“. Okrem toho odseky 2 týchto článkov stanovujú opatrenia, ktoré majú zaistiť, aby dotknuté osoby neobchádzali reštriktívne opatrenia, ktoré sú im uložené. Komisia z toho odvodzuje, že odôvodnenie zaradenia na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, teda skutočnosť, že osoby „sú predmetom súdneho konania“, nemožno vykladať tak, že dotknuté osoby musia byť predmetom „trestného stíhania“.
Pokiaľ ide o dôkazy, Komisia zdôrazňuje, že Rada mohla vychádzať z listov od egyptských orgánov bez toho, aby musela overiť dôvodnosť tvrdení uvedených v týchto listoch, alebo sa rozhodovať podľa výsledku týchto konaní. Hoci v prípade prvého odvolateľa sa žiadosť o právnu pomoc týkala konkrétnych skutkov, a to „trestného činu špekulácie a úmyselného poškodenia verejného majetku“, neplatí to v prípade druhej až štvrtej odvolateľky. Dôvodom zaistenia ich majetku egyptskými orgánmi a jeho zmrazenia aktmi Únie bola skutočnosť, že tieto osoby mohli v dôsledku svojho vzťahu s prvým odvolateľom spreneveriť verejný majetok alebo byť na tento účel použité. Navyše podľa informácií uvedených v týchto listoch bolo zaistenie majetku týchto osôb predmetom príkazov vydaných generálnym prokurátorom a potvrdených trestným súdom. Rada teda poskytla relevantné informácie, na základe ktorých vytvorila predmetné zoznamy.
Pokiaľ ide o úplné preskúmanie odôvodnenia zaradenia na tieto zoznamy, ktoré žiadajú odvolatelia, Komisia zdôrazňuje, že Rade neprináleží overiť „spoľahlivosť“ tvrdení egyptských orgánov, ani rozhodovať vo veci prejednávanej pred vnútroštátnym súdom. Listy egyptských orgánov predstavovali vhodné informácie, o ktoré sa Rada mohla opierať na účely prijatia reštriktívnych opatrení.
Komisia rovnako ako Rada tvrdí, že odkaz na Dohovor Organizácie Spojených národov proti korupcii predstavuje právny základ žiadosti o právnu pomoc a nemožno mu rozumieť tak, že stanovuje osobitné dôvody pre súdne stíhanie prvého odvolateľa.
Na záver Komisia odvodzuje, že kritika, podľa ktorej závery Všeobecného súdu nie sú konzistentné, neodráža napadnutý rozsudok. Uvádza, že odvolatelia nespochybňujú bod 67 napadnutého rozsudku a nezohľadňujú detailnú analýzu Všeobecného súdu týkajúcu sa určenia relevantných kritérií pre zaradenie na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2011/172 (body 57 až 84 tohto rozsudku), určenia dôvodu zaradenia na tento zoznam (body 85 až 95 uvedeného rozsudku) a právnu kvalifikáciu skutkového stavu (body 118 až 157).
Komisia napokon tvrdí, že rozsudok Tay Za/Rada (
EU:C:2012:138
) nie je v prejednávanej veci relevantný. Táto vec sa týkala syna riaditeľa podniku, ktorý bol spojený s členmi barmskej vlády a opatrenia prijaté proti režimu v tejto krajine sa týkali verejných predstaviteľov, „ktorí tvoria, realizujú a využívajú politiku brániacu Barme/Mjanmarsku v prechode k demokracii alebo ktorí z nej majú prospech“. V prejednávanej veci je cieľom ochrana verejných finančných prostriedkov, aby mohli byť v budúcnosti vrátené Egyptskej arabskej republike. Samotná skutočnosť, že určitá osoba je zosobášená s osobou, ktorá má väzby na predstaviteľov štátu, tak neznamená, že táto osoba je spojená s režimom tohto štátu. Naopak táto skutočnosť je relevantná, keď cieľ reštriktívnych opatrení spočíva v ochrane verejných finančných prostriedkov, lebo určitý majetok môže byť v spoločnom vlastníctve manžela a jeho manželiek. Samotná skutočnosť, že v Egypte boli vydané príkazy, hoci tieto nie sú nevyhnutne potrebné na zaradenie druhej až štvrtej odvolateľky na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, predstavuje významný nepriamy dôkaz o spojení, lebo egyptské súdy lepšie poznajú právnu úpravu manželstva, ktorá sa uplatňuje v prípade prvého odvolateľa a jeho manželiek.
Posúdenie Súdnym dvorom
Odvolatelia vo svojom druhom odvolacom dôvode v prvom rade spochybňujú výklad kritérií zaradenia na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011 Všeobecným súdom a v druhom rade ich zapísanie s ohľadom na tieto kritériá, ako aj odôvodnenie použité v tejto súvislosti.
Na rozdiel od toho, čo odvolatelia uplatňujú v prvom rade, Všeobecný súd pri výklade článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a článku 2 ods. 1 nariadenia č. 270/2011 zohľadnil rozdielne jazykové verzie rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, ich kontext a ich účel.
V tejto súvislosti sa Všeobecný súd v bode 66 napadnutého rozsudku nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď určil, že cieľom týchto aktov je pomôcť egyptským orgánom v boji proti sprenevere štátnych finančných prostriedkov. Tento cieľ navyše výslovne vyplýva z odôvodnenia 2 rozhodnutia 2011/172.
Vzhľadom na tento cieľ sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v rovnakom bode 66 rozhodol, že potrebný účinok rozhodnutia 2011/172 by bol vážne ohrozený, ak by prijatie reštriktívnych opatrení podliehalo vyhláseniu odsudzujúcich trestov voči osobám podozrivým zo sprenevery majetku, lebo tieto osoby by mali k dispozícii potrebný čas na prevod svojho majetku do štátov, ktoré neposkytujú egyptským orgánom nijakú formu spolupráce.
Všeobecný súd preto správne v bode 67 napadnutého rozsudku rozhodol, že článok 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 sa má vykladať v tom zmysle, že sa týka nielen osôb trestne stíhaných, ale tiež osôb, ktoré sú predmetom všetkých súdnych konaní súvisiacich s trestnými stíhaniami za „spreneveru egyptských štátnych finančných prostriedkov“, ktoré z tohto dôvodu možno považovať za osoby spojené s jednotlivcami, ktorých sa týkajú tieto trestné stíhania.
Pokiaľ ide o dôvodnosť tohto výkladu, Všeobecný súd správne v bode 93 napadnutého rozsudku rozhodol, že bez ohľadu na použité jazykové znenie je dôvod zapísania mien odvolateľov v súlade s článkom 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a v bode 94 uvedeného rozsudku, že anglické jazykové znenie lepšie zodpovedá cieľu sledovanému týmto ustanovením. Všeobecný súd preto nepochybil, keď v bode 95 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada zamýšľala zmrazenie majetku odvolateľov z dôvodu, že boli predmetom súdneho konania v Egypte vykazujúceho spojitosť, bez ohľadu na jej povahu, so šetreniami týkajúcimi sa sprenevery štátnych finančných prostriedkov.
V druhom rade odvolatelia nesúhlasia so svojím zaradením na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, lebo je v rozpore s rozhodnutím 2011/172. Hoci, ako bolo uvedené v bode 72 tohto rozsudku, výklad tohto rozhodnutia podaný odvolateľmi nemožno prijať, treba preskúmať tvrdenia, ktoré v tejto súvislosti uvádzajú.
Pokiaľ ide o žiadosť o právnu pomoc predloženú egyptskými orgánmi, treba konštatovať, že táto žiadosť je preskúmaná najmä v bodoch 128 až 134 a 137 napadnutého rozsudku. V bode 128 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že táto žiadosť odkazuje na vyšetrovanie vedené egyptským prokurátorom proti štyrom odvolateľom v súvislosti s trestnými činmi korupcie a privlastnenia si verejného majetku. V bode 133 uvedeného rozsudku Všeobecný súd uviedol, že odvolatelia nepredložili nijaký dôkaz, ktorý by vyvolával pochybnosti o presnosti skutkových tvrdení uvedených v tejto žiadosti o právnu pomoc. Taktiež uviedol, že odvolatelia nespochybnili existenciu príkazu na zaistenie vydaného egyptským prokurátorom, ktorý bol potvrdený trestným súdom. Pokiaľ ide konkrétnejšie o prvého odvolateľa, Všeobecný súd v bodoch 130 a 137 napadnutého rozsudku preskúmal jeden z dokumentov pripojených k žiadosti o právnu pomoc a konštatoval, že vo „veci č. 38 z roku 2011“ bol odvolateľ „obvinený“ na jednej strane z „privlastnenia si majetku“ určitého „verejnoprávneho podniku, ktorého akcie [boli] vo vlastníctve štátu“ a zo „spáchania trestných činov spočívajúcich v získavaní prospechu z verejného majetku a v jeho znehodnocovaní, ako aj z privlastňovania si… a uľahčovania privlastňovania si [takéhoto majetku]“.
Keďže odvolatelia nespochybňujú existenciu žiadosti o právnu pomoc a k nej pripojených dokumentov a príkazu na zaistenie ich majetku, nemožno, na rozdiel od toho, čo uvádzajú, Všeobecnému súdu vytýkať, že nevykonal úplné a dôkladné preskúmanie týchto dôkazov.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že Rade alebo Všeobecnému súdu neprináleží preskúmať dôvodnosť vyšetrovaní vedených proti odvolateľom, ale len overiť dôvodnosť zmrazenia finančných prostriedkov s ohľadom na žiadosť o právnu pomoc. Pokiaľ ide o skutkové zistenia Všeobecného súdu týkajúce sa súdnych konaní týkajúcich sa štyroch odvolateľov, treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej len Všeobecný súd je príslušný jednak určiť skutkový stav, okrem prípadu, v ktorom by obsahová nepresnosť jeho zistení vyplývala zo spisového materiálu, ktorý mu bol predložený, a jednak tento skutkový stav posúdiť. Posúdenie skutkového stavu, s výnimkou prípadu skreslenia dôkazných prostriedkov, ktoré mu boli predložené, teda nie je právnou otázkou, ktorá by sama osebe podliehala preskúmaniu Súdneho dvora (pozri najmä rozsudky Versalis/Komisia, C‑511/11 P,
EU:C:2013:386
, bod 66, ako aj Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P,
EU:C:2014:2062
, bod 84).
V prípade prvého odvolateľa odvolatelia v skutočnosti žiadajú o nové preskúmanie skutkového stavu bez toho, aby uviedli akékoľvek skreslenie tohto stavu Všeobecným súdom, lebo tvrdia, že žiadosť o právnu pomoc egyptských orgánov, ako je opísaná v bodoch 128, 130 a 137 napadnutého rozsudku, nepodáva dôkaz o tom, že prvý odvolateľ je v Egypte stíhaný, a najmä, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval existenciu súdneho konania vedeného proti jeho osobe pre spreneveru verejných finančných prostriedkov, ktorej sa dopustil ako bývalý egyptský poslanec. Toto tvrdenie preto treba vyhlásiť za neprípustné.
Tvrdenie odvolateľov, podľa ktorého neexistuje žiaden dôkaz o tom, že uznesenie bolo prijaté „na základe Dohovoru Organizácie Spojených národov proti korupcii z dôvodu sprenevery verejných finančných prostriedkov“ treba tiež zamietnuť, lebo zo samotnej žiadosti o právnu pomoc vyplýva, že prvý odvolateľ je stíhaný v Egypte a že egyptské orgány uviedli ako právny základ žiadosti o právnu pomoc tento dohovor, pričom okrem iného odkázali na články 17 až 19, 23 a 31 tohto dohovoru.
Pokiaľ ide o druhú až štvrtú odvolateľku, hoci Všeobecný súd v bode 131 napadnutého rozsudku uznal, že nijaký z dokumentov s určitosťou neuvádzal, že boli v Egypte trestne stíhané za spreneveru štátnych finančných prostriedkov, v bode 132 uvedeného rozsudku konštatoval, že na ich majetok sa vzťahoval príkaz egyptského generálneho prokurátora o zaistení ich majetku, ktorý bol schválený trestným súdom a súvisel s vyšetrovaním sprenevery štátnych finančných prostriedkov.
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľov, podľa ktorého zaistenie ich majetku v Egypte nepreukazovalo súdne konanie vedené proti druhej až štvrtej odvolateľke, stačí pripomenúť, že toto zaistenie bolo nariadené egyptským generálnym prokurátorom a schválené trestným súdom, ktorých treba považovať za súdne orgány. Tvrdenie odvolateľov, že toto zaistenie malo len preventívny charakter, nie je dôvodné vzhľadom na skutočnosť, že toto zaistenie nariadili súdne orgány a preventívny charakter tohto opatrenia mu neodníma jeho súdnu povahu.
Všeobecný súd sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 134 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada sa tým, že druhú až štvrtú odvolateľku označila v prílohe rozhodnutia 2011/172 za osoby, ktoré boli predmetom súdneho konania v Egypte súvisiaceho s vyšetrovaním sprenevery štátnych finančných prostriedkov, nedopustila skutkového omylu, ani nevychádzala z nesprávneho právneho posúdenia skutkových okolností.
Odvolatelia uplatňujú tiež politický podtext sťažnosti podanej proti prvému odvolateľovi, ako aj spôsob, akým sa s ním zaobchádzalo v Egypte, ktorý bol v rozpore so zásadami právneho štátu. Nekonkretizujú však, na ktorý dôvod uplatnený pred Všeobecným súdom tento súd neodpovedal, ani nepreukazujú, v čom sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Odvolatelia napokon tvrdia, že Všeobecný súd mal pri preskúmaní zaradenia na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011 zohľadniť osobné zapojenie fyzickej osoby do konaní, ktorých sa týka príslušná právna úprava. Treba však uviesť, že kritérium stanovené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172, podľa ktorého sa zmrazujú všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria osobám alebo subjektom označeným za osoby zodpovedné za spreneveru egyptských štátnych finančných prostriedkov, sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje odvolať sa na existenciu súdnych konaní spojených so súdnym stíhaním v súvislosti so spreneverou verejných finančných prostriedkov ako na základ na reštriktívne opatrenia bez toho, aby bolo potrebné určiť osobné zapojenie dotknutej osoby. Z toho vyplýva, že judikatúra, na ktorú sa odvolatelia v bode 57 tohto rozsudku odvolávajú, nie je relevantná.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti je potrebné druhý odvolací dôvod zamietnuť.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom treťom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Rada si splnila povinnosť odôvodniť rozhodnutie 2011/172 a nariadenie č. 270/2011.
Tvrdia, že Rada odôvodnila ich zaradenie na zoznamy uvedené v prílohe týchto aktov jediným a rovnakým dôvodom, a síce, že boli „osobou, voči ktorej vedú egyptské orgány na základe Dohovoru OSN proti korupcii súdne konanie v súvislosti so spreneverou štátnych finančných prostriedkov“. Takýto dôvod je nepresný a neumožňuje určiť „osobitné a konkrétne“ dôvody uloženia reštriktívnych opatrení odvolateľom. Nepresnosť odôvodnenia použitého Radou je zhoršená významnou odlišnosťou jazykových verzií rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011 a znemožňuje odvolateľom účinne brániť ich práva.
Rada uvádza, že odvolatelia nevysvetľujú, v čom sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil zákonnosť dôvodov zaradenia. V každom prípade odvolatelia získali všetky relevantné dokumenty na svoju obhajobu.
Okrem toho zdôrazňuje, že odvolatelia prvýkrát uplatňujú problémy vyvolané rozdielmi medzi jazykovými verziami rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011. Pripomína, že odvolatelia vždy používali ako jazyk konania angličtinu, takže je ťažké pochopiť, ako im odkaz na anglickú jazykovú verziu sporných opatrení mohol zabrániť v ich obhajobe za najlepších podmienok.
Komisia tvrdí, že odôvodnenie týchto aktov bolo dostatočné.
Posúdenie Súdnym dvorom
V bodoch 107 až 109 napadnutého rozsudku Všeobecný súd správne pripomenul judikatúru týkajúcu sa odôvodnenia aktov a osobitne aktov, ktorými sa ukladajú reštriktívne opatrenia, akými je zmrazenie finančných prostriedkov.
Po tom, ako v bode 113 napadnutého rozsudku preskúmal odkazy na právny základ rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011, v bode 114 tohto rozsudku overil, že skutkové úvahy, na základe ktorých Rada rozhodla o uložení zmrazenia majetku, boli dostatočne podrobné na to, aby odvolatelia mohli spochybniť presnosť najskôr pred Radou, potom pred súdom Únie. V bode 115 uvedeného rozsudku overil, že tieto úvahy nemali stereotypnú povahu, ale týkali sa konkrétnej situácie odvolateľov.
Všeobecný súd sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 116 napadnutého rozsudku rozhodol, že rozhodnutie 2011/172 a nariadenie č. 270/2011 obsahovali údaje o právnych a skutkových okolnostiach, ktoré podľa orgánu, ktorý ich prijal, zakladajú ich dôvodnosť a z ich znenia jasne vyplýva uvažovanie, ktorým sa Rada riadila.
Tretí odvolací dôvod preto treba zamietnuť.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom štvrtom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 158 až 185 napadnutého rozsudku rozhodol, že nebolo porušené právo odvolateľov na obhajobu a na účinnú súdnu ochranu.
Všeobecný súd dospel k nesprávnemu záveru, že rozhodnutie 2011/172 a nariadenie č. 270/2011 boli dostatočne odôvodnené. Taktiež nezohľadnil skutočnosť, že odvolatelia dostali kópiu žiadosti o právnu pomoc až viac ako štyri mesiace po prijatí tohto rozhodnutia a nariadenia, teda až po podaní žaloby na Všeobecný súd. Informácie poskytnuté v liste z 29. júla 2011 neboli úplné. Všeobecný súd nepreskúmal, či boli preukázané skutočnosti, ktoré Rada použila na odôvodnenie zaradenia odvolateľov na zoznamy, uvedené v prílohe týchto aktov. Konštatovanie Všeobecného súdu, že zaradenie druhej až štvrtej odvolateľky na tieto zoznamy je v súlade so zákonom, sa opieralo o iné odôvodnenie, než uvádzala Rada.
Rada tvrdí, že odvolatelia nepreukázali, čo im bránilo uplatniť v plnom rozsahu svoje právo na obhajobu a na účinnú súdnu ochranu, ak boli v zákonom stanovenej lehote spôsobilí podať žalobu o neplatnosť a v rámci tejto žaloby spochybňovali rovnaké skutočnosti, ako skutočnosti, ktoré im boli oznámené v odpovedi na žiadosti o informácie, ktoré zaslali po prijatí rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011.
Rada a Komisia pripomínajú, že Všeobecný súd v bodoch 164 a 165 napadnutého rozsudku konštatoval, že Rada poskytla odvolateľom dokumenty potrebné na ich obhajobu. Odvolatelia nespochybňujú tieto body napadnutého rozsudku.
Pokiaľ ide o ďalšie tvrdenia, Rada uvádza, že na ne už odpovedala v rámci iných odvolacích dôvodov.
Posúdenie Súdnym dvorom
V bodoch 158 až 185 napadnutého rozsudku, ktorých sa týka štvrtý odvolací dôvod, Všeobecný súd odpovedal na tri rôzne tvrdenia uplatnené odvolateľmi.
Všeobecný súd najskôr v bodoch 159 až 166 napadnutého rozsudku rozhodol, že tvrdenie odvolateľov, podľa ktorého im dôkazy, na základe ktorých im bol zmrazený majetok, neboli oznámené, nie je dostatočne skutkovo podložené. V bodoch 164 a 165 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd konštatuje, že Rada poskytla odvolateľom dokumenty potrebné na ich obhajobu, znejú takto:
„164
Na jednej strane totiž z dokumentov v spise vyplýva, že listom zo 7. júna 2011… Rada odpovedala na žiadosť z 1. apríla 2011, pričom uviedla, že žalobcov odkazuje na dokument datovaný ‚13. februára 2011 od egyptského ministra zahraničných vecí obsahujúci žiadosť egyptského generálneho prokurátora o zmrazenie majetku určitých bývalých ministrov a úradných predstaviteľov, opierajúcu sa o Dohovor Organizácie Spojených národov proti korupcii, a ktorá uvádza [žalobcu v prvom rade] na zozname dotknutých osôb‘. Tento dokument z 13. februára 2011 tvoril prílohu listu Rady.
Na druhej strane listom z 29. júla 2011 uvedeným v bode 125 vyššie Rada predovšetkým odpovedala na list z 13. mája 2011. Advokátsku kanceláriu zastupujúcu žalobcov v ňom vyzvala, aby zohľadnila nielen ‚informácie [, ktoré] už boli oznámené v predchádzajúcom liste Rady zo 7. júna 2011‘, ale aj ‚nótu… egyptského zastupiteľstva v [Európskej únii] z 24. februára 2011, ktorá opakuje žiadosť o právnu pomoc pochádzajúcu od egyptského generálneho prokurátora‘. Táto nóta, rovnako ako žiadosť o právnu pomoc, ktoré sú opísané v bodoch 126 a 128 vyššie, boli pripojené k uvedenému listu Rady.“
Keďže odvolatelia nenamietali skreslenie skutkového stavu alebo dôkazov, treba štvrtý odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustný v súlade s judikatúrou citovanou v bode 77 tohto rozsudku v rozsahu, v akom sa týka bodov 159 až 166 napadnutého rozsudku.
Všeobecný súd ďalej v bodoch 167 až 170 napadnutého rozsudku zamietol tvrdenie odvolateľov týkajúce sa nedostatku odôvodnenia rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011.
V tejto súvislosti už bolo v bode 93 tohto rozsudku konštatované, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že tieto akty boli z právneho hľadiska dostatočne odôvodnené. Štvrtý odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako nedôvodný v rozsahu, v akom sa týka bodov 167 až 170 napadnutého rozsudku.
Všeobecný súd napokon v bodoch 171 až 185 napadnutého rozsudku odmietol viacero tvrdení odvolateľov, ktoré mali preukázať porušenie ich práva na účinnú súdnu ochranu. V rámci tohto dôvodu odvolatelia uvádzajú, že Všeobecný súd nezohľadnil skutočnosť, že kópia žiadosti o právnu pomoc, ktorá predstavuje základný dôkazný prostriedok, o ktorý sa opiera rozhodnutie 2011/172 a nariadenie č. 270/2011, im bola poskytnutá až 29. júla 2011, teda až štyri mesiace po prijatí týchto aktov. V dôsledku toho sa odvolatelia na rozdiel od posúdenia Všeobecného súdu uvedeného v bode 182 napadnutého rozsudku domnievajú, že Rada im neodpovedala v „dostatočnom čase“.
Stačí uviesť, že odvolatelia tieto tvrdenia neuviedli pred Všeobecným súdom, takže v štádiu odvolania nie je prípustné, aby uplatňovali existenciu nesprávneho posúdenia, ktorého sa v tejto súvislosti dopustil Všeobecný súd.
Štvrtý odvolací dôvod preto treba zamietnuť.
O piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom piatom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že zásahy do ich majetku a/alebo ich slobody podnikania boli primerané.
Všeobecný súd nepreskúmal možnosť pristúpiť na účely dosiahnutia sledovaného cieľa k menej prísnym opatreniam, než sú reštriktívne opatrenia. Uspokojil sa s tým, že v bode 207 napadnutého rozsudku uviedol, že odvolatelia nepreukázali, že Rada mohla rozhodnúť o prijatí menej obmedzujúcich opatrení, ktoré by pritom boli rovnako primerané ako opatrenia stanovené rozhodnutím 2011/172 a nariadením č. 270/2011. Všeobecný súd okrem toho individuálne nepreskúmal situáciu každého z odvolateľov. Pokiaľ by sa Všeobecný súd nedopustil takéhoto pochybenia, nevyhnutne by dospel k záveru, že predmetné reštriktívne opatrenia predstavujú neprimeraný zásah do majetku odvolateľov a/alebo ich slobody podnikania.
Rada pripomína, že Všeobecný súd sa v bodoch 187 až 217 napadnutého rozsudku dlho zaoberal primeranosťou opatrení. Okrem toho preskúmanie situácie každého z odvolateľov nebolo potrebné, lebo predmetné reštriktívne opatrenia nepredstavujú sankciu za údajné alebo preukázané protiprávne konanie a nemusia teda byť prispôsobené správaniu osôb, na ktoré sa vzťahujú. V tejto súvislosti Rada uvádza, že ani pred Všeobecným súdom, ani pred Súdnym dvorom odvolatelia neuviedli žiadnu okolnosť, ktorá by odôvodňovala takýto rozdielny prístup. Odvolatelia teda nesprávne tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia tým, že nezohľadnil určité tvrdenie, lebo toto tvrdenie pred ním nikdy nebolo uplatnené.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa ustálenej judikatúry v odvolaní musí byť presne uvedené, ktoré časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, sa napádajú, ako aj právne tvrdenia, ktoré tento návrh osobitným spôsobom podporujú (pozri najmä rozsudky Francúzsko/Monsanto a Komisia, C‑248/99 P,
EU:C:2002:1
, bod 68, ako aj Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, bod 46).
Odvolatelia však nepredkladajú nijaký právny argument, ktorý by mal preukázať existenciu nesprávneho právneho posúdenia v bodoch 205 až 209 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd preskúmal primeranosť predmetných reštriktívnych opatrení. Odvolatelia len spochybňujú odôvodnenie Všeobecného súdu uvedené v bode 207 napadnutého rozsudku a pripomenuté v bode 109 tohto rozsudku, v ktorom Všeobecný súd konštatuje, že nepreukázali, že Rada mohla rozhodnúť o prijatí menej obmedzujúcich opatrení, avšak bez toho, aby sa snažili preukázať, že takéto dôkazy pred Všeobecným súdom predložili.
Čo sa týka osobnej situácie každého z odvolateľov, stačí pripomenúť, že dôvodnosť ich zaradenia na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011 Všeobecný súd preskúmal v odpovedi na štvrtý žalobný dôvod žaloby o neplatnosť. V tejto súvislosti treba uviesť, že Všeobecný súd odkázal na článok 1 ods. 3 rozhodnutia 2011/172, podľa ktorého príslušné orgány členských štátov môžu za určitých podmienok povoliť uvoľnenie alebo sprístupnenie určitých zmrazených finančných prostriedkov alebo hospodárskych zdrojov. Článok 4 nariadenia č. 270/2011 obsahuje podobné ustanovenie. Vzhľadom na osobitný cieľ zmrazenia týkajúci sa všetkých odvolateľov, a síce zadržanie majetku, ktorý sa mohol stať súčasťou majetku odvolateľov v dôsledku sprenevery štátnych prostriedkov na úkor egyptských orgánov, na skutočnosť, že opatrenia majú dočasný a zvratný charakter zdôraznený v bode 209 napadnutého rozsudku, a na tieto ustanovenia, ktoré umožňujú uvoľnenie niektorých finančných prostriedkov v každom jednotlivom prípade, Všeobecný súd nemal povinnosť overovať primeranosť reštriktívneho opatrenia voči každému z odvolateľov.
Za týchto okolností sa má piaty odvolací dôvod zamietnuť ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O šiestom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom šiestom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sa Rada nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia.
Všeobecný súd v bodoch 235 a 236 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že Rada dodržala kritériá stanovené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 a v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 270/2011. Okrem toho, ako vyplýva z bodu 237 tohto rozsudku, argumenty Rady „[vychádzali] z toho, že Rade prislúchalo preveriť, či sú trestnoprávne zodpovední za spreneveru egyptských štátnych finančných prostriedkov“.
Rada a Komisia uvádzajú, že na tieto tvrdenia už odpovedali v rámci ostatných dôvodov odvolania.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné uviesť, že odvolatelia odkazujú na argumentáciu uvedenú na podporu druhého odvolacieho dôvodu a spochybňujú posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa dôvodnosti ich zaradenia na zoznamy uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/172 a nariadenia č. 270/2011. Keďže Všeobecný súd toto posúdenie potvrdil v rámci preskúmania druhého odvolacieho dôvodu, šiesty odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.
Keďže všetky odvolacie dôvody boli zamietnuté, treba odvolanie zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Rada a Komisia navrhli, aby odvolateľom bola uložená povinnosť nahradiť trovy konania a odvolatelia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené, aby im bola uložená povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Ahmed Abdelaziz Ezz, ako aj Abla Mohammed Fawzi Ali Ahmed, Khadiga Ahmed Ahmed Kamel Yassin a Shahinaz Abdel Azizabdel Wahab Al Naggar znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie a Európska komisia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.