CELEX: 62012CJ0187
Řízení o předběžné otázce
Nařízení (ES) č. 320/2006
Nařízení (ES) č. 968/2006
Zemědělství
Dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu
Podmínky poskytnutí restrukturalizační podpory
Pojmy ‚výrobní zařízení‘ a ‚úplná demontáž‘

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu a platnosti článků 3 a 4 nařízení Rady (ES) č. 320/2006 ze dne 20. února 2006, kterým se zavádí dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005 o financování společné zemědělské politiky (
Úř. věst. L 58, s. 42
, dále jen „základní nařízení“), jakož i článku 4 nařízení Komise (ES) č. 968/2006 ze dne 27. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 320/2006 (
Úř. věst. L 176, s. 32
, dále jen „prováděcí nařízení“).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi SFIR – Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA (dále jen „SFIR“), Italia Zuccheri SpA a Co.Pro.B. – Cooperativa Produttori Bieticoli Soc. Coop. agricola (dále jen „Italia Zuccheri/Co.Pro.B.“) a Eridania Sadam SpA (dále jen „Eridania Sadam“) na jedné straně a Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA), jakož i Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (ministerstvo zemědělství, výživy a lesního hospodářství, dále jen „Ministero“) na straně druhé ve věci poskytnutí restrukturalizačních podpor podle článku 3 základního nařízení.
Právní rámec
Základní nařízení
Bod 5 odůvodnění základního nařízení zní následovně:
„Měla by být zavedena významná ekonomická pobídka v podobě přiměřené restrukturalizační podpory pro cukrovarnické podniky s nejnižší produktivitou, aby se vzdaly své výroby v rámci kvót. K tomu by měla být zřízena restrukturalizační podpora, která vytvoří pobídku pro to, aby se vzdaly výroby cukru podléhajícího kvótám, a současně umožní řádně zohlednit respektování závazků v oblasti sociální a v oblasti životního prostředí spojených se vzdáním se výroby. Podpora by měla být dostupná během čtyř hospodářských let s cílem snížit výrobu v rozsahu potřebném pro dosažení rovnováhy na trhu ve Společenství.“
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Restrukturalizační podpora“, stanoví:
„1.   Každý podnik vyrábějící cukr, isoglukosu nebo inulinový sirup, jemuž byla přidělena kvóta k 1. července [červenci 2006, má nárok na restrukturalizační podporu na tunu kvóty, které se vzdal, za předpokladu, že se během jednoho z hospodářských roků 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009 a 2009/2010
a)
vzdá kvóty, kterou přidělil jednomu nebo více svým závodům, a plně demontuje dotyčná výrobní zařízení nebo závody;
b)
vzdá kvóty, kterou přidělil jednomu nebo více svým závodům, částečně demontuje dotyčná výrobní zařízení nebo závody a nevyužije zbývající dotyčná výrobní zařízení nebo závody k výrobě výrobků, na které se vztahuje společná organizace trhů v odvětví cukru;
[...]
3.   Úplná demontáž výrobních zařízení vyžaduje
a)
konečné a úplné zastavení výroby cukru, isoglukosy a inulinového sirupu dotyčnými výrobnímu zařízeními;
b)
uzavření dotyčného závodu nebo závodů a demontáž jejich výrobních zařízení [...]
[...]
4.   Částečná demontáž výrobních zařízení vyžaduje
a)
konečné a úplné zastavení výroby cukru, isoglukosy a inulinového sirupu dotyčnými výrobnímu [výrobními] zařízeními;
b)
demontáž výrobních zařízení, které nebudou využívány pro novou výrobu a byly určeny a používány k výrobě výrobků uvedených v písmenu a) [...]
[...]
5.   Výše restrukturalizační podpory na tunu kvóty, které se podnik vzdal, činí
a)
v případě uvedeném v odst. 1 písm. a):
—
730,00 EUR pro hospodářský rok 2006/2007;
[...]
b)
v případě uvedeném v odst. 1 písm. b):
—
547,50 EUR pro hospodářský rok 2006/2007 [...];
[...]“
Článek 4 uvedeného nařízení, nadepsaný „Žádost o restrukturalizační podporu“, ve svém druhém odstavci stanoví:
„Žádosti o restrukturalizační podporu musí obsahovat
a)
plán restrukturalizace;
[...]
c)
závazek vzdát se příslušné kvóty v daném hospodářském roce;
d)
v případě uvedeném v čl. 3 odst. 1 písm. a) závazek k úplné demontáži výrobních zařízení ve lhůtě stanovené příslušným členským státem;
e)
v případě uvedeném v čl. 3 odst. 1 písm. b) závazek k částečné demontáži výrobních zařízení ve lhůtě stanovené příslušným členským státem a k nevyužívání výrobní lokality a zbývajících výrobních zařízení k výrobě výrobků, na které se vztahuje společná organizace trhů v odvětví cukru;
[...]“
Prováděcí nařízení
Bod 4 odůvodnění prováděcího nařízení má následující znění:
„V souvislosti se vzdáním se kvót stanoví článek 3 [základního] nařízení [...] možnost úplné nebo částečné demontáže výrobních zařízení, z čehož vyplývají odlišné výše restrukturalizační podpory. V podmínkách pro tyto dvě možnosti by na jednu stranu mělo být zohledněno, že za úplnou demontáž se z důvodu vyšších souvisejících nákladů poskytuje vyšší částka restrukturalizační podpory, na druhou stranu se považuje za vhodné umožnit zachování částí závodu, které nejsou součástí výrobní linky, pokud mohou být použity k jiným účelům stanoveným v plánu restrukturalizace, zejména vytváří-li toto použití nová pracovní místa. Naopak zařízení, která nejsou přímo spojena s produkcí cukru, by měla být demontována, pokud pro ně v přiměřené době neexistuje alternativní použití a pokud by jejich zachování bylo škodlivé pro životní prostředí.“
Článek 4 tohoto nařízení, nadepsaný „Demontáž výrobních zařízení“, stanoví:
„1.   V případě úplné demontáže podle čl. 3 odst. 1 písm. a) [základního] nařízení [...] se požadavek na demontáž výrobních zařízení týká:
a)
veškerých zařízení, která jsou nezbytná k produkci cukru, isoglukosy či inulinového sirupu, například: zařízení ke skladování, rozboru, praní a řezání cukrové řepy, cukrové třtiny, obilovin či čekanky; veškerých zařízení, která jsou nezbytná k extrakci a zpracování či koncentrování cukru z cukrové řepy nebo cukrové třtiny, škrobu z obilovin, glukosy ze škrobu nebo inulinu z čekanky;
b)
části zařízení neuvedených v písmenu a), která jsou přímo spojena s produkcí cukru, isoglukosy nebo inulinového sirupu a jsou nezbytná pro nakládání s produkcí v rámci kvóty, které se podnik vzdal, i když by tato část mohla být použita v souvislosti s výrobou jiných produktů, například: zařízení k ohřevu či zpracování vody nebo k výrobě energie; zařízení pro nakládání s vyslazenými řízky nebo melasou; zařízení k mezinárodní [interní] přepravě;
c)
veškerých ostatních zařízení, například: balicích zařízení, která jsou ponechána bez využití a která mají být demontována a odstraněna z ekologických důvodů.
2.   V případě částečné demontáže podle čl. 3 odst. 1 písm. b) [základního] nařízení [...] se požadavek na demontáž výrobních zařízení týká zařízení uvedených v odstavci 1 tohoto článku, která nejsou určena k použití pro jinou výrobu nebo jiné využití lokality závodu v souladu s plánem restrukturalizace.“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Věc C‑187/12
SFIR je cukrovarnickým podnikem. V průběhu roku 2006 se tato společnost zapojila do dočasného režimu restrukturalizace cukrovarnického průmyslu zavedeného základním nařízením (dále jen „režim restrukturalizace“) a předložila Ministero žádost o poskytnutí podpory v plné výši, ke které přiložila plán restrukturalizace podle čl. 4 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení (dále jen „plán restrukturalizace“). Tento plán počítal s demontáží výrobních zařízení a zachováním zejména některých silážních zařízení. Ministero nejprve prohlásilo žádost o poskytnutí podpory za přípustnou a nevyslovilo námitky k plánu restrukturalizace, jehož kopii předalo Evropské komisi.
Přípisem č. 2095 ze dne 15. března 2011 (dále jen „přípis z roku 2011“) nicméně Ministero informovalo SFIR, že na základě kontrol, provedených v roce 2010, Komise konstatovala existenci silážních zařízení v blízkosti některých odstavených závodů a vznesla připomínky, podle kterých zachování těchto silážních zařízení nesplňuje podmínky stanovené základním a prováděcím nařízením pro získání restrukturalizační podpory v plné výši. Podle Komise musejí být totiž dotčená sila považována za zařízení „přímo spojená s produkcí cukru“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) prováděcího nařízení.
AGEA proto následně vyzvala SFIR, aby do 31. března 2012 provedla úplnou demontáž silážních zařízení demolicí. AGEA rovněž informovala SFIR o tom, že záruku, kterou tato společnost poskytla za závazky přijaté v rámci své účasti na režimu restrukturalizace, nelze uvolnit. SFIR napadla toto rozhodnutí a několik dalších souvisejících aktů před Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.
Rozsudkem č. 9481 ze dne 1. prosince 2011 bylo žalobě SFIR vyhověno pouze v rozsahu, v němž směřovala k uvolnění záruky v části odpovídající restrukturalizační podpoře, poskytnuté na částečnou demontáž. Ve zbývající části byla žaloba zamítnuta. Žalobní důvody, jimiž SIR poukazovala na to, že „úplná demontáž“ výrobních zařízení, vedoucí k získání podpory o 25 % vyšší, než je podpora na „částečnou demontáž“, nezahrnuje demolici dotčených silážních zařízení, byly zamítnuty. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio měl za to, že výrobními zařízeními se rozumějí zejména zařízení, která byla využívána během fází skladování a balení, následujících bezprostředně po výrobě, přičemž tato posledně uvedená zařízení lze zachovat pouze tehdy, jsou-li určena k použití pro jinou výrobu nebo jiné využití průmyslové lokality.
SFIR podala odvolání proti tomuto rozsudku ke Consiglio di Stato, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být úplná demontáž zařízení k výrobě cukru, isoglukosy a inulinového sirupu ve smyslu článku 3 [základního] nařízení, jehož způsoby provádění stanoví [prováděcí] nařízení, vykládána v tom smyslu, že zařízeními určenými k demontáži jsou pouze ta, která jsou nezbytná k výrobě, jak výslovně stanoví uvedený článek 3 [základního] nařízení, v souladu s nímž musí být vykládáno [prováděcí] nařízení, nemá-li být stiženo neplatností? Jsou v důsledku toho ve smyslu uvedeného článku 3 [základního] nařízení a článku 4 [prováděcího] nařízení mezi zařízení určená k demontáži zahrnuta jen ta, která jsou určena k výrobě cukru, isoglukosy a inulinového sirupu, a též ostatní zařízení ve smyslu uvedeného čl. 4 písm. c) [prováděcího] nařízení, zejména balicí zařízení, která jsou ponechána bez využití a která mají být demontována nebo odstraněna z ekologických důvodů, a dále zařízení, která nejsou spojena s výrobou cukru, isoglukosy a inulinového sirupu, která nejsou bez využití, ale používají se k jiným činnostem, jako je v projednávaném případě balení, a která nepodléhají ani povinnosti odstranění z ekologických důvodů, mohou být zachována, neboť se na ně nevztahuje povinnost demontáže ve smyslu uvedených právních předpisů Společenství?“
Věc C‑188/12
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je rovněž cukrovarnickým podnikem, který se v průběhu roku 2006 zapojil do režimu restrukturalizace a předložil Ministero žádost o poskytnutí podpory v plné výši. Plán restrukturalizace, který byl Ministero prohlášen za přípustný, počítal se zachováním zejména některých silážních zařízení určených k dlouhodobému skladování a balicích zařízení, jakož i zařízení pro uvádění výrobků na trh.
Přípisem z roku 2011 byla společnost Italia Zuccheri/Co.Pro.B. stejně jako SFIR informována o připomínkách Komise týkajících se zachování silážních zařízení určených ke skladování. AGEA následně vyzvala společnost Italia Zuccheri/Co.Pro.B., aby do 31. března 2012 provedla demolici, a informovala ji o tom, že záruky poskytnuté touto společností nelze uvolnit.
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. podala žalobu proti tomuto rozhodnutí a několika dalším souvisejícím aktům k Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, který rozsudkem ze dne 1. prosince 2011 vyhověl této žalobě pouze v rozsahu, v němž směřovala k uvolnění záruky v části odpovídající restrukturalizační podpoře poskytnuté na částečnou demontáž. Ve zbývající části byla žaloba zamítnuta.
Společnost Zuccheri/Co.Pro.B. podala proti tomuto rozsudku odvolání ke Consiglio di Stato, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musejí být články 3 a 4 [základního] nařízení a článek 4 [prováděcího] nařízení vykládány v tom smyslu, že výraz ‚výrobní zařízení‘ nezahrnuje zařízení používaná cukrovarnickými podniky ke skladování nebo balení a další úpravě cukru za účelem jeho uvádění na trh, a že proto v případě takových zařízení, jakými jsou sila, je třeba v každém jednotlivém případě přezkoumat, zda jsou tato zařízení součástí ‚výrobní linky‘, nebo zda jsou spojena s jinými činnostmi odlišnými od výroby?
2)
Musí být zejména článek 4 [prováděcího] nařízení vykládán v tom smyslu, že v souladu se zněním a cíli [základního] nařízení a [prováděcího] nařízení a zejména se čtvrtým bodem odůvodnění [prováděcího] nařízení, spadají taková zařízení, jako jsou sila, jež cukrovarnické podniky využívají ke skladování cukru, jeho balení a další úpravě výlučně za účelem jeho uvedení na trh a která nesouvisejí s výrobním procesem, pod zařízení, která jsou uvedena v písm. c) tohoto článku, a nikoli pod zařízení uvedená v písm. a) a b) tohoto článku?
3)
Podpůrně, je článek 4 [prováděcího] nařízení s ohledem na články 3 a 4 [základního] nařízení [jakož i] na normy vyšší právní síly a zásady unijního primárního práva neplatný, jestliže je vykládán v tom smyslu, že mezi zařízení uvedená v odst. 1 písm. a) a b) jsou zahrnuta i zařízení, která používají cukrovarnické podniky pro skladování cukru, jeho balení a k další úpravě výlučně za účelem jeho uvedení na trh, když je zřejmé, že cílem sledovaným [základním] nařízením je snížit výrobní kapacitu cukrovarnických podniků a nikoliv ohrozit jejich možnost podnikat pouze v oblasti uvádění na trh cukru, který byl vyroben v rámci příslušných výrobních kvót v jiných zařízeních nebo podnicích?
4)
Dále podpůrně, jsou s ohledem na normy vyšší právní síly a na zásady unijního primárního práva v každém případě články 3 a 4 [základního] nařízení a článek 4 [prováděcího] nařízení platné, jestliže jsou vykládány v tom smyslu, že pod pojem ‚výrobní zařízení‘ nebo zařízení, která jsou ‚přímo spojena s produkcí cukru‘, spadají zařízení používaná cukrovarnickými podniky pro skladování cukru, jeho balení a další úpravu za účelem jeho uvádění na trh?“
Věc C‑189/12
Eridania Sadam je rovněž cukrovarnickým podnikem. V průběhu roku 2006 se zapojil do režimu restrukturalizace a předložil Ministero žádost o poskytnutí podpory v plné výši. Plán restrukturalizace, který byl Ministero prohlášen za přípustný, počítal se zachováním zejména některých silážních zařízení určených k dlouhodobému skladování a balicích zařízení, jakož i zařízení pro uvádění výrobků na trh.
Přípisem z roku 2011 byla společnost Eridania Sadam, stejně jako SFIR a Italia Zuccheri/Co.Pro.B. informována o připomínkách Komise k zachování silážních zařízení určených ke skladování. AGEA následně vyzvala společnost Eridania Sadam, aby do 31. března 2012 provedla demolici, a informovala ji o tom, že záruky poskytnuté touto společností nelze uvolnit.
Společnost Eridania Sadam podala proti tomuto rozhodnutí a několika dalším souvisejícím aktům žalobu k Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, který rozsudkem ze dne 1. prosince 2011 vyhověl této žalobě pouze v rozsahu, v němž směřovala k uvolnění záruky v části odpovídající restrukturalizační podpoře poskytnuté na částečnou demontáž. Ve zbývající části byla žaloba zamítnuta.
Společnost Eridania Sadam podala proti tomuto rozsudku odvolání ke Consiglio di Stato, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být články 3 a 4 [základního] nařízení a článek 4 [prováděcího] nařízení vykládány v tom smyslu, že výraz ‚výrobní zařízení‘ nezahrnuje zařízení používaná cukrovarnickými podniky k balení cukru za účelem jeho uvádění na trh, a že proto v případě takových zařízení, jakými jsou sila, je třeba v každém jednotlivém případě přezkoumat, zda jsou tato zařízení součástí ‚výrobní linky‘, nebo zda jsou spojena s jinými činnostmi odlišnými od výroby, jako je balení?
2)
Podpůrně, je článek 4 [prováděcího] nařízení s ohledem na články 3 a 4 [základního] nařízení a na normy vyšší právní síly a zásady unijního primárního práva neplatný, jestliže je vykládán v tom smyslu, že mezi zařízení uvedená v odst. 1 písm. a) a b) jsou zahrnuta i zařízení, která používají cukrovarnické podniky pro balení cukru za účelem jeho uvádění na trh, když je zřejmé, že cílem sledovaným [základním] nařízením je snížit výrobní kapacitu cukrovarnických podniků, a nikoliv ohrozit jejich možnost podnikat pouze v oblasti uvádění na trh cukru, který byl vyroben v rámci příslušných výrobních kvót v jiných zařízeních nebo podnicích?
3)
Dále podpůrně, jsou s ohledem na normy vyšší právní síly a na zásady unijního primárního práva v každém případě články 3 a 4 [základního] nařízení a článek 4 [prováděcího] nařízení platné, jestliže jsou vykládány v tom smyslu, že pod pojem ‚výrobní zařízení‘ nebo zařízení, která jsou ‚přímo spojena s produkcí cukru‘, spadají zařízení používaná cukrovarnickými podniky pro balení cukru za účelem jeho uvádění na trh?“
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 11. května 2012 byly věci C‑187/12 až C‑189/12 spojeny pro účely písemné a ústní části řízení, jakož i rozsudku.
K předběžným otázkám
K jediné otázce ve věci C‑187/12, k první a druhé otázce ve věci C‑188/12 a k první otázce ve věci C‑189/12
Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je, zda musí být články 3 a 4 základního nařízení a článek 4 prováděcího nařízení vykládány v tom smyslu, že pojem „výrobní zařízení“ zahrnuje taková zařízení, jako jsou sila, která jsou využívána ke skladování, balení nebo úpravě cukru pro účely jeho uvádění na trh, a případně zda je třeba v každém jednotlivém případě přezkoumat, zda jsou tato zařízení součástí výrobní linky nebo zda jsou spojena s jinými činnostmi odlišnými od výroby.
V tomto ohledu je nejprve nutno konstatovat, že základní nařízení ani prováděcí nařízení neobsahují definici tohoto pojmu.
Dále je nutno připomenout, že v případě neexistence takové definice je dosah takového pojmu, uvedeného v článku 3 základního nařízení a zahrnujícího podle čl. 4 odst. 1 písm. a) a b) prováděcího nařízení jak „zařízení, která jsou nezbytná k produkci cukru“, tak i „zařízení [...], která jsou přímo spojena s produkcí cukru“, podle ustálené judikatury určen s ohledem na obecný kontext, v němž je použit, a v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne4. května 2006, Massachusetts Institute of Technology,
C-431/04, Sb. rozh. s. I-4089
, bod 17 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 13. prosince 2012, BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, bod 25). Konečně je třeba při výkladu ustanovení unijního práva zohlednit cíle sledované dotčenou právní úpravou (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 29. ledna 2009, Petrosian,
C-19/08, Sb. rozh. s. I-495
, bod 34 a citovaná judikatura).
Ve věcech v původním řízení je nutno zaprvé podotknout, že někteří zúčastnění předložili vyjádření, v nichž se přiklánějí k výkladu, podle kterého sila nepatří obecně mezi výrobní zařízení, a to z důvodu, že jsou určena ke skladování konečného produktu, a nikoli k výrobě v užším slova smyslu, a používají tak velmi úzkou definici pojmu „výroba“, označující chemický nebo fyzikální proces, který v těchto věcech odpovídá extrakci cukru ze základní suroviny.
Pojem „výroba“ může nicméně zahrnovat i jiné etapy výroby produktu na vstupu či výstupu chemického či fyzikálního procesu transformace. Skladování cukru, který není zabalen bezprostředně po své extrakci ze základní suroviny, může být považováno za součást výrobního procesu, stejně jako například skladování cukrové řepy před jejím zpracováním s cílem extrakce obsahu cukru, které je v čl. 4 odst. 1 písm. a) prováděcího nařízení výslovně považováno za nezbytné k produkci. Z tohoto pohledu může být skladování považováno za „přímo spojené s produkcí cukru“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.
Zadruhé, pokud jde o obecné souvislosti a cíle právní úpravy dotčené v původním řízení, je nutno připomenout, že cílem režimu restrukturalizace je podle bodu 5 odůvodnění základního nařízení „snížit výrobu v rozsahu potřebném pro dosažení rovnováhy na trhu ve Společenství“. Z tohoto pohledu by se každé zařízení, jehož využití může mít vliv na množství cukru, které lze vyrobit, mělo zpravidla považovat za výrobní zařízení, na které se vztahuje povinnost demontáže.
V tomto ohledu je nutno na jedné straně konstatovat, že zřízení sila v místě cukrovaru předurčuje výrobní proces, neboť ten je koncipován v závislosti na dostupnosti a blízkosti skladovacích kapacit. Na druhé straně silo, přinejmenším pokud má samo o sobě nebo spolu s jinými sily výrobce skladovací kapacitu, která převyšuje množství cukru vyrobeného tímto výrobcem během průměrného hospodářského roku, umožňuje uvedenému výrobci zpracovat celou úrodu i v případě, že by produkt získaný z této úrody překročil předpokládaný prodej během daného hospodářského roku. Kromě toho může tentýž výrobce díky takto vzniklým zásobám uvést na vnitřní trh v průběhu budoucích hospodářských let dodatečné množství cukru pocházejícího z jeho vlastní výroby.
Taková sila proto mohou mít přímý vliv na množství cukru, které lze vyrobit, a na výrobní proces, který se odvíjí od blízkosti skladovacího zařízení. Sila umožňují zejména zcela nebo částečně oddálit prodej produktu získaného za daný hospodářský rok, a tím ovlivnit „trh [...] Společenství“ ve smyslu bodu 5 odůvodnění základního nařízení.
Zatřetí je podle čl. 3 odst. 3 písm. a) a b) základního nařízení předpokladem poskytnutí podpory v plné výši navíc konečné a úplné zastavení výroby cukru dotyčnými výrobními zařízeními a demontáž těchto zařízení, jakož i „uzavření závodu“. Právní úprava dotčená v původním řízení tedy zjevně vychází z předpokladu, že pro účely poskytnutí restrukturalizační podpory v plné výši je zpravidla třeba uzavřít dotčený průmyslový komplex jako celek. Možnost nedemontovat jiná zařízení, než jsou výrobní zařízení, či dokonce pokračovat v jejich budoucím využívání a přitom si zachovat nárok na podporu v plné výši tedy představuje výjimku z tohoto pravidla, kterou je nutno vykládat restriktivně.
Ve světle všech těchto skutečností je zjevné, že silo určené ke skladování cukru příjemce podpory musí být kvalifikováno jako výrobní zařízení, a to nezávisle na skutečnosti, že je využíváno i pro jiné účely, jak tomu zřejmě je částečně ve sporech v původních řízeních.
Naproti tomu se na silo nemusí vztahovat povinnost demontáže, je-li prokázáno, že zejména technické či obchodní důvody brání tomu, aby bylo toto silo určeno ke skladování výroby cukru příjemce podpory, a že je využíváno výlučně ke skladování cukru vyrobeného v rámci kvóty a uloženého jinými výrobci či zakoupeného od těchto výrobců.
Protože činnost balení a další úpravy nesouvisejí vzhledem ke znění čl. 4 odst. 1 písm. c) prováděcího nařízení s výrobou cukru v užším slova smyslu, může totéž platit i v případě, že výrobce prokáže, že jeho silo slouží výlučně k balení nebo k další úpravě cukru vyrobeného jinde v rámci kvóty.
Vnitrostátnímu soudu tak přísluší posoudit podle okolností jednotlivého případu, zda silo s ohledem na své technické vlastnosti či skutečné využití představuje výrobní zařízení, či nikoli.
Vzhledem k výše uvedenému je nutno odpovědět na jedinou otázku ve věci C‑187/12, na první a druhou otázku ve věci C‑188/12 a na první otázku ve věci C‑189/12 v tom smyslu, že články 3 a 4 základního nařízení a článek 4 prováděcího nařízení musejí být vykládány v tom smyslu, že pro účely těchto článků zahrnuje pojem „výrobní zařízení“ sila určená ke skladování cukru příjemce podpory, a to nezávisle na skutečnosti, že jsou využívána i k jiným účelům. Pod tento pojem nespadají sila využívaná výlučně ke skladování cukru vyrobeného v rámci kvóty, uloženého jinými výrobci či zakoupeného od těchto výrobců, ani sila využívaná pouze k balení cukru a další úpravě pro účely jeho uvádění na trh. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby takové posouzení provedl v závislosti na okolnostech jednotlivého případu s ohledem na technické vlastnosti či skutečné využití dotyčných silážních zařízení.
Ke třetí a čtvrté otázce ve věci C‑188/12, jakož i ke druhé a třetí otázce ve věci C‑189/12
Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je, zda jsou články 3 a 4 základního nařízení a článek 4 prováděcího nařízení, vykládané v tom smyslu, že pojem „výrobní zařízení“ zahrnuje i zařízení využívaná cukrovary ke skladování, balení či další úpravě cukru pro účely jeho uvádění na trh, platné vzhledem k normám vyšší právní síly a zásadám unijního primárního práva.
V tomto ohledu je nutno nejprve připomenout, že balicí zařízení jako taková nepředstavují výrobní zařízení ve smyslu právní úpravy dotčené v původním řízení, jak jasně vyplývá z čl. 4 odst. 1 písm. c) prováděcího nařízení. Pokud jde o tato zařízení, zahrnující i zařízení k „balení“, uváděná předkládajícím soudem, otázka platnosti článků 3 a 4 základního nařízení a článku 4 prováděcího nařízení proto nevyvstává.
Pokud jde dále o zařízení ke skladování, která mohou zahrnovat i zařízení využívaná k balení, z odpovědi poskytnuté v bodě 35 tohoto rozsudku na jedinou otázku ve věci C‑187/12 vyplývá, že tato zařízení spadají pod výrobní zařízení ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) základního nařízení v rozsahu, v němž jsou určena zejména ke skladování cukru příjemce podpory.
Pokud jde o posledně uvedená zařízení, je nutno konstatovat, že předkládající soud neupřesňuje právní normy vyšší právní síly a zásady primárního unijního práva, které by mohly bránit povinnosti provést demontáž těchto zařízení, stanovené v článcích 3 a 4 základního nařízení a v článku 4 prováděcího nařízení. Jak nicméně vyplývá zejména z písemných a ústních vyjádření zúčastněných stran, je třeba posoudit platnost těchto ustanovení s ohledem na zásady proporcionality a rovného zacházení.
Pokud jde zaprvé o zásadu proporcionality, je nutno na jedné straně konstatovat, že výrobce, který se vzdá výrobní kvóty přidělené jednomu z jeho závodů, který demontuje většinu výrobních zařízení s výjimkou sila, které musí být považováno za výrobní zařízení, a který nadále využívá toto silo ke skladování cukru vyráběného v jeho ostatních výrobních závodech, obvykle nemá nárok na restrukturalizační podporu z důvodu zákazu, stanoveného v čl. 3 odst. 1 písm. b) základního nařízení, využívat výrobní zařízení, která nebyla demontována, k výrobě výrobků, na které se vztahuje společná organizace trhů v odvětví cukru.
Na druhé straně by měl tentýž výrobce za předpokladu úplné demontáže nárok na restrukturalizační podporu v plné výši, i když dodatečná finanční zátěž spojená s demontáží sila představuje, jak vyplývá z odpovědí zúčastněných stran na otázku položenou Soudním dvorem, pouze malou část celkových nákladů na demontáž.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada proporcionality, jež je jednou z obecných zásad unijního práva, vyžaduje, aby akty orgánů Unie nepřekračovaly meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi více přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne 21. července 2011, Beneo Orafti,
C-150/10, Sb. rozh. I-6843
, bod 75 a citovaná judikatura).
Kromě toho z ustálené judikatury vyplývá, že pokud jde o soudní přezkum podmínek uplatňování této zásady, s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má zákonodárce Evropské unie v oblasti společné zemědělské politiky, může pouze zjevně nepřiměřená povaha opatření přijatého v této oblasti ve vztahu k cíli, který příslušný orgán zamýšlí sledovat, ovlivnit legalitu takového opatření. Nejde tedy o to zjistit, zda opatření přijaté zákonodárcem bylo jediným a nejlepším možným opatřením, ale zda bylo zjevně nepřiměřené (výše uvedený rozsudek Beneo Orafti, body 76 a 77, jakož i citovaná judikatura).
Pokud jde za těchto podmínek o proporcionalitu právní úpravy dotčené v původním řízení, je třeba konstatovat, že režim restrukturalizace vychází z dobrovolné účasti výrobců, přičemž by podle bodu 5 odůvodnění základního nařízení měla být „zavedena významná ekonomická pobídka v podobě přiměřené restrukturalizační podpory pro cukrovarnické podniky s nejnižší produktivitou, aby se vzdaly své výroby v rámci kvót“.
Uvedená právní úprava umožňuje výrobci svobodně se rozhodnout, zda hodlá využít podpory, vybrat si závod, ohledně kterého se vzdá odpovídající kvóty, a případně zvolit úplnou nebo částečnou demontáž výrobních zařízení. Výhoda, kterou může výrobce získat z restrukturalizační podpory, tak z velké části závisí na rozhodnutí, která sám učiní.
Z tohoto pohledu není právní úprava dotčená v původním řízení nepřiměřená.
Pokud jde zadruhé o dodržování zásady rovného zacházení, mohly by případně vzniknout pochybnosti ohledně poskytování restrukturalizační podpory ve stejné výši za tunu kvóty, které se podnik vzdal, a to bez rozdílu jak v případě, že dotčený výrobce má silo, které musí demontovat, tak v případě, že takové silo nemá a nemusí nést náklady spojené s jeho demontáží.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je čl. 40 odst. 2 druhý pododstavec SFEU, který stanoví zákaz jakékoli diskriminace v rámci společné zemědělské politiky, pouhým zvláštním výrazem obecné zásady rovnosti, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li taková odlišnost objektivně odůvodněna (rozsudek ze dne 11. června 2009, Agrana Zucker,
C-33/08, Sb. rozh. s. I-5035
, bod 46 a citovaná judikatura).
Úvahy uvedené v bodech 40 až 46 tohoto rozsudku, které vedly k závěru, že právní úprava dotčená v původním řízení není nepřiměřená, lze přitom přenést i na přezkum dodržování zásady rovného zacházení.
Na jedné straně je totiž třeba připomenout, že cílem dotčené podpory je pobídnout výrobce, aby se dobrovolně vzdal výrobní kvóty přidělené cukrovaru. S ohledem na tento cíl je situace výrobce cukru, který se rozhodl vzdát se kvóty přidělené závodu vybavenému silem, zcela srovnatelná se situací výrobce, který musí demontovat závod, který takovým silem vybaven není, neboť tito výrobci se vzdávají stejného množství tun z kvóty.
Na druhé straně, jak je připomenuto v bodě 41 tohoto rozsudku, přímé náklady spojené s demolicí sila představují pouze velmi malou část celkových nákladů na demontáž výrobních zařízení. Za těchto podmínek se nezdá, že zákonodárce Unie, který má, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 43 tohoto rozsudku, širokou posuzovací pravomoc v oblasti společné zemědělské politiky, přijal opatření, které je zjevně nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli, tedy snížit výrobu cukru s cílem obnovení rovnováhy na vnitřním trhu, když nestanovil, že se paušální částka podpory za tunu kvóty, které se podnik vzdal, mění v závislosti na tom, zda závod určený výrobcem k demontáži má či nemá silo.
Tento závěr není zpochybněn skutečností, že – jak podotkly některé zúčastněné strany na jednání – skutečné náklady demontáže silážních zařízení dotčených v původním řízení mohou být ve skutečnosti velmi vysoké, protože v případě povinnosti demontáže těchto silážních zařízení by náklady na jejich opětovnou výstavbu byly pro výrobce mnohem vyšší, než jsou náklady vynaložené na jejich demontáž. Taková opětovná výstavba a takové využití silážních zařízení k výrobě cukru by totiž byly neslučitelné s povinností konečného a úplného zastavení výroby cukru dotčenými výrobními zařízeními, stanovenou v čl. 3 odst. 3 písm. a) a odst. 4 písm. a) základního nařízení.
Vzhledem k výše uvedenému je nutno odpovědět na třetí a čtvrtou otázku ve věci C‑188/12, jakož i na druhou a třetí otázku ve věci C‑189/12, že jejich přezkum neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost článků 3 a 4 základního nařízení a článku 4 prováděcího nařízení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Články 3 a 4 nařízení Rady (ES) č. 320/2006 ze dne 20. února 2006, kterým se zavádí dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005 o financování společné zemědělské politiky, a článek 4 nařízení Komise (ES) č. 968/2006 ze dne 27. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 320/2006, kterým se zavádí dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství, musejí být vykládány v tom smyslu, že pro účely těchto článků zahrnuje pojem „výrobní zařízení“ sila určená ke skladování cukru příjemce podpory, a to nezávisle na skutečnosti, že jsou využívána i k jiným účelům. Pod tento pojem nespadají sila využívaná výlučně ke skladování cukru vyrobeného v rámci kvóty, uloženého jinými výrobci či zakoupeného od těchto výrobců, ani sila využívaná pouze k jeho balení a další úpravě pro účely jeho uvádění na trh. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby takové posouzení provedl v závislosti na okolnostech jednotlivého případu s ohledem na technické vlastnosti či skutečné využití dotyčných silážních zařízení.

2)
Přezkum třetí a čtvrté otázky ve věci C‑188/12, jakož i druhé a třetí otázky ve věci C‑189/12, neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost článků 3 a 4 nařízení č. 320/2006 a článku 4 nařízení č. 968/2006.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.