CELEX: 62012CJ0216
Socialna varnost
Uredba (EGS) št. 1408/71
Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo
Švicarski državljani, ki imajo stalno prebivališče v Švici in so zaposleni v Luksemburgu
Dodelitev nadomestila za starševski dopust
Pojem ‚družinska dajatev‘

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 308, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).
Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med Caisse nationale des prestations familiales (nacionalni sklad za družinske dajatve) (v nadaljevanju: CNPF) ter F. Hliddal in P.‑L. Bornandom, švicarskima državljanoma, ki opravljata dejavnost kot zaposleni osebi v Luksemburgu, glede zavrnitve tega sklada, da bi jima dodelil nadomestilo za starševski dopust.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 1 Uredbe št. 1408/71 določa opredelitve, ki se uporabljajo na področju, ki ga ta uredba ureja.
Člen 1(u) navedene uredbe določa:
„(i)
izraz družinske dajatve pomeni vse storitve ali denarne dajatve, namenjene kritju družinskih stroškov po zakonodaji iz člena 4(1)(h), razen posebnih dodatkov ob rojstvu otroka oziroma za posvojitev iz Priloge II;
(ii)
izraz družinski dodatki pomeni periodične denarne dajatve, ki se dodeljujejo izključno glede na število in, kjer to pride v poštev, glede na starost družinskih članov“.
Člen 4(1)(h) iste uredbe določa, da se ta uredba uporablja za vso zakonodajo v zvezi s področji socialne varnosti, ki se nanašajo na družinske dajatve.
Člen 5 Uredbe št. 1408/71 določa:
„Države članice morajo navesti zakone in sisteme iz člena 4(1) in (2), posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a), minimalne dajatve iz člena 50, in dajatve iz členov 77 in 78, v izjavah, ki se uradno sporočijo in objavijo v skladu s členom 97.“
Člen 13 te uredbe, naslovljen „Splošna pravila“, določa:
„1.   Ob upoštevanju členov 14c in 14f se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.
2.   V skladu s členi 14 do 17:
(a)
za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države članice;
[…]“
Člen 73 navedene uredbe določa:
„Zaposlena ali samozaposlena oseba, za katero velja zakonodaja države članice, je za svoje družinske člane, ki stalno prebivajo v drugi državi članici, upravičena do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja prve države, kot če bi ti stalno prebivali v tej državi, v skladu z določbami Priloge VI.“
Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb, ki je bil podpisan v Luxembourgu 21. junija 1999 in je bil v imenu Evropske skupnosti potrjen s Sklepom Sveta in Komisije glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 (2002/309/ES, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89, v nadaljevanju: Sporazum ES‑Švica), v členu 8 določa:
„Pogodbenice v skladu s Prilogo II predvidijo koordinacijo sistemov socialne varnosti, zlasti z namenom:
(a)
zagotovitve enake obravnave;
(b)
določitve zakonodaje, ki se uporablja;
(c)
seštevanja vseh dob, ki jih upoštevajo nacionalne zakonodaje zadevnih držav za namen pridobitve in ohranitve pravice do dajatev in izračuna dajatev;
(d)
izplačevanja dajatev osebam, ki prebivajo na ozemlju pogodbenic;
(e)
spodbujanja medsebojne upravne pomoči ter sodelovanja med organi in institucijami.“
Priloga II k Sporazumu ES‑Švica o koordinaciji sistemov socialne varnosti v členu 1 določa:
„1.   Pogodbenice se dogovorijo, da bodo v zvezi s koordinacijo sistemov socialne varnosti med seboj uporabljale zakonodajo Skupnosti, ki je navedena, kot je bila spremenjena, v oddelku A te priloge, oziroma pravila, enakovredna pravilom iz navedene zakonodaje.
2.   Pojem ‚država(-e) članica(-e)‘, ki ga vsebuje zakonodaja iz oddelka A te priloge, se razume tako, da poleg držav, ki jih zajema upoštevna zakonodaja Skupnosti, vključuje tudi Švico.“
Oddelek A navedene priloge napotuje zlasti na Uredbo št. 1408/71.
Opozoriti je treba, da je bila Uredba št. 1408/71 nadomeščena z Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72), ki se je začela uporabljati 1. maja 2010, na dan razveljavitve Uredbe št. 1408/71. Priloga II k Sporazumu ES‑Švica je bila posodobljena s Sklepom št. 1/2012 Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb z dne 31. marca 2012 o nadomestitvi njegove priloge II o koordinaciji sistemov socialne varnosti (
UL L 103, str. 51
), ki je začel veljati 1. aprila 2012. Priloga II Sporazuma ES‑Švica od tedaj napotuje na Uredbo št. 883/2004. Ker pa spada dejansko stanje sporov o glavni stvari v čas pred dnem začetka veljavnosti tega sklepa, se za ta spora
ratione temporis
dalje uporablja Uredba št. 1408/71, ker člen 90(1) Uredbe št. 883/2004 določa, da Uredba št. 1408/71 ostane v veljavi in pravno učinkuje za namene, med drugim, Sporazuma ES‑Švica, dokler se ne spremeni, in ker točka 3 oddelka A Priloge II k Sporazumu ES‑Švica, kakor je bil spremenjen, še vedno napotuje na Uredbo št. 1408/71, „kadar so se zadevni primeri zgodili v preteklosti“.
Luksemburško pravo
Odstavek 1 člena L. 234‑43 delovnega zakonika (Code du travail) določa:
„Uvede se posebni dopust, imenovan ‚starševski dopust‘, ki se odobri zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, za katere se izplača družinski dodatek in ki v zvezi z osebo, ki zaprosi za starševski dopust, izpolnjujejo pogoje iz člena 2, alineji 2 in 3, spremenjenega zakona z dne 19. junija 1985 o družinskih prejemkih in ustanovitvi nacionalnega sklada za družinske dajatve, do vključno petega leta starosti teh otrok.
Za starševski dopust lahko zaprosi oseba, v nadaljevanju ‚eden od staršev‘, če:
—
ima stalno prebivališče in neprekinjeno prebiva v Luksemburgu ali spada na področje uporabe predpisov Skupnosti;
—
je zakonito zaposlen na delovnem mestu na ozemlju Velikega vojvodstva Luksemburg ob rojstvu ali sprejemu enega ali več otrok v posvojitev ter je vsaj dvanajst zaporednih mesecev neposredno pred začetkom starševskega dopusta neprekinjeno zaposlen pri istem delodajalcu z zakonitim sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali usposabljanju za mesečni časovni obseg dela, ki ustreza vsaj polovici običajnega časovnega obsega dela v podjetju po zakonu ali kolektivni pogodbi, in je v takem pogodbenem razmerju med celotnim trajanjem starševskega dopusta;
—
je neprekinjeno vključen v obvezno socialno zavarovanje iz enega od teh naslovov v skladu s členom 1, alineja 1, točke 1, 2 in 10, zakonika o socialnih zavarovanjih;
—
v svojem gospodinjstvu vzgaja enega ali več zadevnih otrok od rojstva ali sprejema v posvojitev glede starševskega dopusta iz člena L. 234‑45, odstavek 3, in vsaj od datuma iz člena L. 234‑46, odstavek 2, za vložitev vloge za starševski dopust iz člena L. 234‑45, odstavek 4, in če se med starševskim dopustom večinoma posveča njihovi negi;
—
med starševskim dopustom ne opravlja nobene poklicne dejavnosti s polnim delovnim časom ali med starševskim dopustom s krajšim delovnim časom opravlja eno ali več poklicnih dejavnosti s krajšim delovnim časom, pri čemer mesečni časovni obseg dejansko opravljenega dela, vključno z morebitnimi nadurami, ne presega polovice običajnega mesečnega časovnega obsega dela v podjetju po zakonu ali kolektivni pogodbi.“
Člen 306 zakonika o socialni varnosti (Code de la sécurité sociale) določa:
„(1)   Med starševskim dopustom, odobrenim v skladu s členi od L. 234‑43 do L. 234‑49 delovnega zakonika, členi od 29a do 29f spremenjenega zakona z dne 16. aprila 1979 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za državne uslužbence in členi od 30a do 30f spremenjenega zakona z dne 24. decembra 1985 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za občinske uslužbence, se plačilo nadomesti s pavšalnim denarnim nadomestilom, v nadaljevanju imenovanim ‚nadomestilo‘, ki se določi na 1778,31 EUR na mesec za starševski dopust s polnim delovnim časom in na 889,15 EUR na mesec za starševski dopust s krajšim delovnim časom. Izplača se v mesečnih obrokih v celotnem trajanju starševskega dopusta iz tega poglavja.
[…]
(2)   Pravico do nadomestila ima tudi samozaposlena oseba v času starševskega dopusta, odobrenega zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, za katere se izplača družinski dodatek in ki v zvezi z osebo, ki zaprosi za starševski dopust, izpolnjujejo pogoje iz člena 270, alineji 2 in 3, do vključno petega leta starosti teh otrok, če
(a)
ima stalno prebivališče in neprekinjeno prebiva v Luksemburgu ali spada na področje uporabe predpisov Skupnosti;
(b)
ima zakonito stalno prebivališče na ozemlju Velikega vojvodstva Luksemburg ob rojstvu ali sprejemu enega ali več otrok v posvojitev;
(c)
je zato vsaj dvanajst mesecev neposredno po začetku starševskega dopusta iz tega naslova neprekinjeno vključen v obvezno socialno zavarovanje v skladu s členom 1, alineja 1, točke (4), (5) in (10), tega zakonika;
[…]“
Člen 308 tega zakonika določa:
„(1)   Nadomestila za dopust, ki sledi porodniškemu ali posvojiteljskemu dopustu, ni mogoče prejemati poleg dodatka za vzgojo ali enakovrstnega neluksemburškega prejemka niti poleg neluksemburškega prejemka, ki se izplačuje iz naslova starševskega dopusta in se dodeli za istega otroka ali otroke, razen podaljšanega dodatka za vzgojo za tri otroke ali več ali za invalidnega otroka oziroma enakovrednega neluksemburškega prejemka.
(2)   Če eden od staršev zaprosi za neluksemburški prejemek iz prejšnje alineje za obdobje do otrokovega drugega leta in ta prejemek sprejme kljub prepovedi sočasnega prejemanja, se zagotovi vračilo že izplačanih mesečnih obrokov tudi po prenehanju izplačevanja nadomestila. V primeru sočasnega prejemanja dodatka za vzgojo iz člena 299 se nadomestilo, dodeljeno za starševski dopust, ohrani, znesek že izplačanega dodatka za vzgojo pa se pobota z mesečnimi obroki nadomestila, ki bodo zapadli. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.
(3)   Tisti od staršev, ki je prejemal dodatek za vzgojo ali enakovrstni neluksemburški prejemek, glede istega otroka ni več upravičen do nadomestila, ki se dodeli za dopust (ki se koristi drugi po vrsti) do otrokovega dopolnjenega petega leta.
(4)   Nadomestila, ki se dodeli za dopust (ki se koristi drugi po vrsti) do otrokovega dopolnjenega petega leta, ni mogoče izplačevati hkrati z dodatkom za vzgojo ali enakovrstnim neluksemburškim prejemkom, za katerega zaprosi drugi od staršev glede istega otroka ali otrok, z izjemo podaljšanega dodatka za vzgojo za tri otroke ali več ali za invalidnega otroka oziroma enakovrednega neluksemburškega prejemka. Če se za isto obdobje zaprosi za oba prejemka, se dodeli samo nadomestilo za starševski dopust. Znesek mesečnih obrokov dodatka za vzgojo ali neluksemburškega prejemka, ki so bili že izplačani poleg nadomestila za starševski dopust, se pobota z mesečnimi obroki nadomestila, ki bodo zapadli. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.
(5)   V primeru sovpadanja dveh prejemkov pri enem od staršev za dva različna otroka se mesečni obroki dodatka za vzgojo, zapadli med starševskim dopustom, prekinejo. Mesečni znesek enakovrstnega dodatka, izplačanega na podlagi neluksemburške ureditve, se odšteje od mesečnega zneska nadomestila, dodeljenega za starševski dopust, do višine šestih mesečnih obrokov na otroka. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.“
Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
F. Hliddal in P.‑L. Bornand, švicarska državljana, imata s svojima družinama stalno prebivališče v Švici, hkrati pa sta kot pilota zaposlena v podjetju za letalski prevoz v Luksemburgu.
Glavni odbor CNPF je zavrnil, da bi se jima dodelilo nadomestilo za starševski dopust, ker naj ne bi izpolnjevala pogojev iz člena L. 234‑43 delovnega zakonika, po katerem mora oseba, ki zaprosi za starševski dopust, imeti stalno prebivališče in neprekinjeno prebivati v Luksemburgu ali spadati na področje uporabe predpisov Skupnosti.
Conseil arbitral des assurances sociales je na podlagi tožb F. Hliddal in P.‑L. Bornanda zoper ti odločbi glavnega odbora CNPF s sodbama z dne 17. avgusta 2010 navedeni odločbi spremenila, tožbi razglasila za utemeljeni in zadevi vrnila CNPF v ponovno odločanje.
CNPF je zoper navedeni sodbi vložil pritožbo pri Conseil supérieur de la sécurité sociale, to pa je s sodbama z dne 16. marca 2011 izpodbijani sodbi potrdilo.
CNPF je zoper ti sodbi vložil kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je navedel šest kasacijskih razlogov, ki jih je to sodišče, razen šestega, v sodbah, s katerima je predlagalo sprejetje predhodne odločbe, zavrnilo.
Glede šestega kasacijskega razloga, ki ga je navedel CNPF in se nanaša na kršitev, zavrnitev uporabe, napačno uporabo ali napačno razlago členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71, Cour de cassation poudarja, da je le Conseil supérieur de la sécurité sociale, potem ko je analiziralo namen in pogoje za dodelitev nadomestila za starševski dopust, ugotovilo, da „[…] je nadomestilo za starševski dopust zlasti namenjeno družini […]. Namen nadomestila je v bistvu pokriti ali vsaj zmanjšati finančno izgubo, ki je posledica začasne odpovedi opravljanju poklicne dejavnosti, in kriti stroške, ki so posledica vzdrževanja, varstva in vzgoje majhnih otrok.“
Predložitveno sodišče navaja, da je Conseil supérieur de la sécurité sociale dodalo, da „[n]a podlagi okoliščine, da lahko starševski dopust postransko in v idealnem primeru pozitivno vpliva na trg dela, ker lahko, odvisno od primera, sprosti določeno število delovnih mest, ki jih lahko zasedejo brezposelni, ali da lahko zaradi svoje ureditve […] spodbuja boljšo delitev nalog vzgoje med očeti in materami, ni mogoče podvomiti o prvotnem namenu nadomestila“.
Ker je imelo Cour de cassation dvome o opredelitvi družinske dajatve v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 kot dajatve, kakršna je nadomestilo za starševski dopust, ki ga določa luksemburška ureditev, je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje, ki ima enako besedilo v zadevah C‑216/12 in C‑217/12:
„Ali je dajatev, kot je nadomestilo za starševski dopust, določeno v členih od 306 do 308 zakonika o socialni varnosti, družinska dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta [št. 1408/71], ki velja v skladu s Prilogo II, oddelek A, [točka (1)], k [Sporazumu ES‑Švica] in Sklepno listino, oba podpisana v Luxembourgu 21. junija 1999?“
S sklepom predsednika Sodišča z dne 13. junija 2012 sta bili zadevi C‑216/12 in C‑217/12 združeni.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71.
Stališča, predložena Sodišču
CNPF meni, da mora Sodišče ugotoviti, da ni pristojno za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča, saj naj se Sporazum ES‑Švica ne bi uporabljal. Zakonodaja o starševskem dopustu naj bi namreč v Luksemburgu izvirala iz zakona z dne 12. februarja 1999 za prenos Direktive Sveta 96/34/ES z dne 3. junija 1996 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 285) v nacionalno pravo. Švicarski državljan pa naj se ne bi mogel sklicevati na nacionalne zakonodajne določbe, sprejete v okviru prenosa te direktive, saj naj niti navedeni sporazum niti priloge k temu sporazumu ne bi napotovali na zgoraj navedeno direktivo.
Podredno CNPF meni, da nadomestila za starševski dopust iz postopka v glavni stvari ni mogoče šteti za dajatev socialne varnosti. Glede tega poudarja, da odobritev starševskega dopusta in posledično pravica do nadomestila za starševski dopust izvirata iz posamične in delno diskrecijske odločitve delodajalca in nista odvisni od zakonsko vnaprej opredeljenega položaja.
Poleg tega naj nadomestilo za starševski dopust ne bi spadalo v nobeno od vrst dajatev, naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71.
Navedeno nadomestilo naj ne bi bilo družinska dajatev, temveč naj bi bilo glede na Uredbo št. 1408/71 bližje nadomestilu za brezposelnost, ki se izplačuje med starševskim dopustom. Nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari naj namreč ne bi pomenilo dodatka k plači in naj ne bi bilo namenjeno kritju družinskih stroškov. Nasprotno, to nadomestilo naj bi pomenilo plačilo, ki izhaja iz pogodbe o zaposlitvi ali je vsaj odvisno od obstoja te pogodbe, in naj bi ga bilo treba opredeliti kot nadomestni prejemek. Tako nadomestilo naj prav tako ne bi bilo dodatni prejemek, temveč naj bi pomenilo sam prejemek osebe, upravičene do tega nadomestila. Prenehalo naj bi s koncem starševskega dopusta, medtem ko naj bi ostali stroški, povezani z otrokom, enaki.
CNPF meni, da naslednji elementi prav tako nasprotujejo temu, da bi se nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari opredelilo kot družinska dajatev v smislu te uredbe. To nadomestilo naj bi bilo mogoče izplačati tako materi kot očetu za istega otroka, če sta oba od staršev zaposlena, in bruto znesek tega nadomestila naj bi presegal minimalno plačo, ki jo prejema nekvalificirana oseba. Poleg tega naj bi se pravica do starševskega dopusta, ki jo določa luksemburška ureditev, priznavala zgolj individualno staršem kot zaposlenim osebam, koristiti pa naj je ne bi smel noben drugi član njihove družine. Nazadnje naj Veliko vojvodstvo Luksemburg ne bi podalo izjave v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71.
F. Hliddal in P.‑L. Bornand trdita, da je treba na vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti pritrdilno.
Najprej poudarjata, da je nadomestilo za starševski dopust dajatev socialne varnosti. Dodelilo naj bi se brez vsakršne posamične presoje osebnih potreb na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, kadar prosilec dokaže, da koristi starševski dopust. Čeprav je za presojo pogojev, s katerimi je pogojena odobritev starševskega dopusta, pristojen delodajalec, naj bi bil za presojo pogojev za dodelitev nadomestila pristojen zgolj organ socialne varnosti, ki nadomestilo izplačuje.
Nadomestilo za starševski dopust naj bi bilo tudi družinska dajatev, saj naj bi se dodelilo vsakemu od staršev, ki ga zavezuje pogodba o zaposlitvi, zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, ki jih mora tisti od staršev, ki je upravičenec, v svojem gospodinjstvu oskrbovati in vzgajati med celotnim trajanjem starševskega dopusta. Njegov neposredni cilj in glavni učinek naj bi bilo kritje družinskih stroškov. S sporno dajatvijo naj bi se namreč enemu od staršev omogočilo, da se posveti vzgoji majhnega otroka, in natančneje, da je bila ta dajatev določena za kritje stroška vzgoje otroka, drugih stroškov oskrbe in vzgoje otroka in po potrebi za omilitev finančne izgube, nastale zaradi odpovedi dohodku iz opravljanja poklicne dejavnosti. Nazadnje, izbira CNPF kot organa za izplačevanje, naj bi potrjevala družinsko naravo navedenega nadomestila.
Evropska komisija najprej poudarja, da vprašanja upravičenosti švicarskih državljanov do luksemburške ureditve v postopku v glavni stvari predložitveno sodišče ni predložilo Sodišču, ki naj torej ne bi bilo pristojno za odgovor na to vprašanje.
Glede vprašanja predložitvenega sodišča Komisija meni, da je nadomestilo za starševski dopust, ki ga določa luksemburška ureditev, dajatev socialne varnosti, in ne plačilo v smislu prava Unije. Na področju prostega gibanja delavcev naj bi namreč pojem plačila predpostavljal, da trenutno načeloma obstaja delovno razmerje. Če pa je delavec na starševskem dopustu, naj bi bilo delovno razmerje prekinjeno. Poleg tega naj bi financiranje nadomestila za starševski dopust v obravnavanem primeru ustrezalo povečanju socialnega prispevka, ki se obračuna na goriva. Ostanek naj bi bremenil državni proračun. Tega nadomestila naj torej ne bi plačeval delodajalec.
Komisija tudi meni, da gre za družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71. Glede tega se med drugim sklicuje na to, da nadomestila za starševski dopust v skladu s členom 308 zakonika o socialni varnosti ni mogoče prejemati poleg dodatka za vzgojo ali enakovrstnega neluksemburškega prejemka niti poleg nadomestila, dodeljenega v tujini iz naslova starševskega dopusta za istega otroka. Take določbe o prepovedi sočasnega prejemanja naj bi bile značilne za družinske dajatve. Poleg tega naj bi bil znesek navedenega nadomestila pavšalen in neodvisen od plače, ki jo je prej prejemal zadevni delavec.
Odgovor Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da CNPF izpodbija možnost uporabe Sporazuma ES‑Švica za spore o glavni stvari in torej pristojnost Sodišča za odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
Kot pravilno poudarja Splošno sodišče, Sporazum ES‑Švica s tem, da izrecno napotuje na Uredbo št. 1408/71, razširja osebno področje uporabe te uredbe na švicarske državljane. S predloženim vprašanjem, ki se nanaša na razlago te uredbe, pa predložitveno sodišče sprašuje, ali nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, spada na stvarno področje uporabe navedene uredbe, tako da je zajeto z napotitvijo v navedenem sporazumu na to uredbo in lahko zanj zaprosi švicarski državljan. Poleg tega je neobstoj napotitve v tem sporazumu na Direktivo 96/34, prenos katere naj bi se po mnenju CNPF zagotovil z zakonom z dne 12. februarja 1999 o uvedbi starševskega dopusta in dopusta iz družinskih razlogov, za spora o glavni stvari neupošteven.
Sodišče je v teh okoliščinah pristojno za odgovor na predloženo vprašanje.
Najprej je treba proučiti, ali je treba nadomestilo za starševski dopust šteti za „plačilo“ v smislu člena 157 PDEU ali za „dajatev socialne varnosti“ v smislu Uredbe št. 1408/71.
V skladu s členom 157(2) PDEU „‚plačilo‘ pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca“. V skladu z ustaljeno sodno prakso navedeni pojem zajema zlasti vse sedanje ali prihodnje prejemke v denarju ali naravi, ki jih delavec zaradi zaposlitve prejme od delodajalca, čeprav le posredno, in ne glede na to, ali jih prejme na podlagi pogodbe o zaposlitvi, zakonskih določb ali na prostovoljni podlagi (glej sodbe z dne 17. maja 1990 v zadevi Barber,
C-262/88, Recueil, str. I-1889
, točka 12; z dne 19. novembra 1998 v zadevi Høj Pedersen in drugi
C-66/96, Recueil, str. I-7327
, točka 32; z dne 30. marca 2000 v zadevi JämO,
C-236/98, Recueil, str. I-2189
, točka 39; in z dne 30. marca 2004 v zadevi Alabaster,
C-147/02, Recueil, str. I-3101
, točka 42).
Po eni strani je Sodišče razsodilo, da je delavec, ki uveljavlja pravico do dopusta za vzgojo otroka, ki mu jo dodeljuje nacionalna zakonodaja in ki zajema dodatek za vzgojo, v posebnem položaju, ki ga ni mogoče enačiti s položajem zaposlenega moškega ali ženske, saj je za ta dopust značilna prekinitev pogodbe o zaposlitvi in s tem medsebojnih obveznosti med delodajalcem in delavcem (glej sodbi z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Lewen,
C-333/97, Recueil, str. I-7243
, točka 37; in z dne 16. julija 2009 v zadevi Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho,
C-537/07, ZOdl., str. I-6525
, točka 57).
Po drugi strani iz spisa ni razvidno, da bi nadomestilo v postopku v glavni stvari bodisi neposredno bodisi posredno izplačeval delodajalec.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari ni plačilo v smislu člena 157 PDEU.
Nato je treba preveriti, ali so merila, ki jih je izoblikovala sodna praksa in omogočajo opredelitev prejemka kot dajatve socialne varnosti v smislu Uredbe št. 1408/71, izpolnjena glede nadomestila za starševski dopust, kakršno je tisto iz člena 306 zakonika o socialni varnosti.
Najprej je treba poudariti, da dejstvo, da luksemburška vlada nadomestila za starševski dopust iz člena 306 zakonika o socialni varnosti v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71 ni razglasila za sistem iz člena 4(1) in (2) te uredbe, samo po sebi ne more dokazovati, da to nadomestilo ne spada na področje uporabe navedene uredbe (glej zlasti sodbi z dne 29. novembra 1977 v zadevi Beerens,
35/77, Recueil, str. 2249
, točka 9; in z dne 15. marca 1999 v zadevi Offermanns,
C-85/99, Recueil, str. I-2261
, točka 26).
Poleg tega opredelitev prejemka v notranjem pravu ni odločilna za presojo, ali ta prejemek spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 1408/71 (glej sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Hughes,
C-78/91, Recueil, str. I-4839
, točka 14; z dne 10. oktobra 1996 v zadevi Hoever in Zachow,
C-245/94 in C-312/94, Recueil, str. I-4895
, točka 17; in zgoraj navedeno sodbo Offermanns, točka 37).
V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče dajatev šteti za dajatev socialne varnosti, če je upravičencem dodeljena na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne posamične ali diskrecijske presoje osebnih potreb, in če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71 (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Hughes, točka 15; in sodbe z dne 21. februarja 2006 v zadevi Hosse,
C-286/03, ZOdl., str. I-1771
, točka 37; z dne 18. decembra 2007 v zadevi Habelt in drugi,
C-396/05, C-419/05 in C-450/05, ZOdl., str. I-11895
, točka 63; in z dne 11. septembra 2008 v zadevi Petersen,
C-228/07, ZOdl., str. I-6989
, točka 19).
Čeprav CNPF trdi, da je pravni položaj, na katerem temelji upravičenje do nadomestila za starševski dopust, nazadnje odvisen od odločitve delodajalca, ali bo odobril starševski dopust, pa se to nadomestilo vseeno dodeli na podlagi zakonsko določenega položaja in brez kakršne koli posamične in diskrecijske presoje osebnih potreb.
Glede tega je treba, kot poudarjata F. Hliddal in P.‑L. Bornand, razlikovati pogoje za odobritev starševskega dopusta od pogojev za dodelitev tega nadomestila, kadar je dokazan obstoj zakonsko določenega položaja. Za opredelitev prejemka se upoštevajo zgolj zadnjenavedeni pogoji.
Kadar nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, izpolnjuje prvega od dveh pogojev, navedenih v točki 48 te sodbe, je treba poleg tega preučiti, ali navedeni prejemek glede na svoje sestavne elemente, zlasti cilje in pogoje za dodelitev, pomeni družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 ali pa gre prej za nadomestni prejemek, ki spada med prejemke za brezposelnost.
Prejemek, kot je nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari, ni dajatev za brezposelnost. Sodišče je namreč razsodilo, da je treba za razlikovanje med različnimi vrstami dajatev socialne varnosti upoštevati tveganje, ki ga pokriva vsaka dajatev. Dajatev za brezposelnost tako pokriva tveganje, povezano z izgubo prihodka, ki ga je utrpel delavec zaradi izgube zaposlitve, medtem ko je še sposoben delati. Dajatev, dodeljeno po uresničenju tega tveganja, torej izgubi zaposlitve, ki zadevni osebi ob prenehanju tega položaja zaradi opravljanja pridobitne dejavnosti ne pripada več, je treba šteti za dajatev za brezposelnost (glej sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper,
C-406/04, ZOdl., str. I-6947
, točka 27).
Tako pa ni v primeru osebe, upravičene do nadomestila za starševski dopust, kakršna je tista v postopku v glavni stvari. Taka oseba ni izgubila zaposlitve, temveč se je samo odločila prekiniti delovno razmerje.
Spomniti je treba tudi, da v skladu s členom 1(u)(i) Uredbe št. 1408/71 „izraz družinske dajatve pomeni vse storitve ali denarne dajatve, namenjene kritju družinskih stroškov“. Sodišče je glede tega razsodilo, da so družinske dajatve namenjene socialni pomoči delavcem, ki preživljajo družino, z družbeno udeležbo pri kritju teh stroškov (glej sodbo z dne 4. julija 1985 v zadevi Kromhout,
104/84, Recueil, str. 2205
, točka 14, in zgoraj navedeno sodbo Offermanns, točka 38).
Izraz „kritje družinskih stroškov“ iz te določbe je treba razlagati tako, da se nanaša zlasti na javni prispevek k družinskemu proračunu, ki je namenjen omilitvi bremena, ki izvira iz preživljanja otrok (zgoraj navedena sodba Offermanns, točka 41, in sodba z dne 7. novembra 2002 v zadevi Maaheimo,
C-333/00, Recueil, str. I-10087
, točka 25).
Sodišče je razsodilo tudi, da je dodatek za vzgojo, s katerim se omogoči, da se eden od staršev posveti vzgoji mladega otroka, in s katerim se, natančneje, poplača vzgoja tega otroka, povrnejo drugi stroški za varstvo in vzgojo ter, odvisno od primera, omilijo finančne izgube zaradi odpovedi dohodku od zaposlitve s polnim delovnim časom, namenjen kritju družinskih stroškov v smislu člena 1(u)(i) Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hoever in Zachow, točki 23 in 25).
Iz točke 27 zgoraj navedene sodbe Hoever in Zachow je razvidno, da je treba tak prejemek šteti za družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 (glej sodbo z dne 11. junija 1998 v zadevi Kuusijärvi,
C-275/96, Recueil, str. I-3419
, točka 60).
Natančneje, glede nadomestil za prekinitev kariere, ki se pod nekaterimi pogoji dodelijo delavcem, ki svojo kariero prekinejo v okviru starševskega dopusta, je Sodišče že razsodilo, da je treba tovrstni prejemek, ki je podoben nadomestilu za starševski dopust v postopku v glavni stvari, šteti za družinsko dajatev (glej sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑469/02, točka 16).
Iz vseh teh dejavnikov je razvidno, prvič, da nadomestila za starševski dopust v postopku v glavni stvari ni mogoče šteti za plačilo v smislu člena 157 PDEU in, drugič, da pomeni dajatev socialne varnosti, ki ima enake značilnosti kot družinska dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71.
Na predložena vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu te uredbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998, je treba razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu te uredbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.