CELEX: 62011CJ0663
Trimitere preliminară
Directiva 92/12/CEE
Accize
Produse puse în consum într-un stat membru în care accizele au fost plătite
Aceleași produse, transportate în alt stat membru în care accizele au fost de asemenea plătite
Cerere de rambursare a accizelor plătite în primul stat membru
Refuz din cauza neintroducerii cererii înainte de expedierea mărfurilor
Compatibilitate cu dreptul Uniunii

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dispozițiilor Directivei 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (
JO L 76, p. 1
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129), astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/108/CEE a Consiliului din 14 decembrie 1992 (
JO L 390, p. 124
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 170, denumită în continuare „Directiva 92/12”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Scandic Distilleries SA (denumită în continuare „Scandic”), pe de o parte, și Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili (denumită în continuare „Direcția Generală”), pe de altă parte, cu privire la rambursarea accizelor după livrarea unor produse accizabile destinate consumului în alt stat membru decât România.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit celui de al optsprezecelea considerent al Directivei 92/12, „plata accizelor în statul membru în care produsele au fost puse în consum trebuie să atragă după sine rambursarea acelor taxe dacă produsele nu sunt destinate consumului în acel stat membru”.
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva menționată prevede:
„Accizele sunt exigibile în momentul punerii în consum sau în momentul înregistrării unor deficite care trebuie supuse accizelor [...].
Punerea în consum a produselor supuse accizelor înseamnă:
(a)
orice derogare, chiar și neregulamentară, de la un regim de suspendare;
(b)
orice prelucrare, chiar și neregulamentară, a produselor în cauză în afara unui regim de suspendare;
(c)
orice import al produselor în cauză, chiar și neregulamentar, în cazul în care produsele nu au fost incluse într-un regim de suspendare.”
Potrivit articolului 7 alineatele (1)-(6) din Directiva 92/12:
„(1)   În cazul produselor supuse accizelor și puse deja în consum într-un stat membru, deținute în scopuri comerciale într-un alt stat membru, accizele sunt percepute în statul membru în care sunt deținute produsele în cauză.
(2)   În acest scop, fără a aduce atingere articolului 6, dacă produsele puse deja în consum, conform definiției din articolul 6, într-un stat membru sunt livrate, destinate livrării în alt stat membru sau folosite în alt stat membru în vederea realizării de către un comerciant a unei activități economice independente sau pentru un organism de drept public, accizele devin exigibile în acel alt stat membru.
(3)   În funcție de toate elementele situației, accizele sunt datorate de către persoana care efectuează livrarea sau deține produsele destinate livrării sau de persoana care primește produsele pentru a le folosi într-un stat membru, altul decât cel în care produsele au fost deja puse în consum, sau de către comerciantul sau organismul de drept public relevant.
(4)   Produsele menționate la alineatul (1) circulă între teritoriile diverselor state membre împreună cu un document de însoțire care conține datele principale din documentul menționat la articolul 18 alineatul (1). Forma și conținutul acestui document se stabilesc în conformitate cu procedura stabilită în articolul 24 din prezenta directivă.
(5)   Persoana, comerciantul sau organismul prevăzute la alineatul (3) trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:
(a)
înainte de expedierea bunurilor, trebuie să facă o declarație autorităților fiscale din statul membru de destinație și să garanteze plata accizelor;
(b)
să plătească accizele statului membru de destinație în conformitate cu procedura stabilită de statul membru în cauză;
(c)
să fie de acord cu orice verificare care permite administrației statului membru de destinație să se convingă că bunurile au fost primite efectiv și că accizele aferente sunt plătite.
(6)   Accizele plătite în primul stat membru menționat la alineatul (1) se rambursează în conformitate cu articolul 22 alineatul (3).”
Articolul 22 din Directiva 92/12 are următorul cuprins:
„(1)   În situații corespunzătoare, produsele supuse accizelor care au fost puse în consum pot fi eligibile, la cererea unui comerciant în cursul activității sale, pentru rambursarea accizelor de către autoritățile fiscale din statul membru în care au fost puse în consum, dacă nu sunt destinate consumului în statul membru în cauză.
Totuși, statele membre pot refuza cererea de rambursare dacă nu sunt îndeplinite criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză.
(2)   Pentru punerea în aplicare a alineatului (1), se aplică următoarele dispoziții:
(a)
înainte de expedierea mărfurilor, expeditorul trebuie să prezinte o cerere de rambursare la autoritățile competente din statul său membru și să facă dovada plății accizelor. Totuși, autoritățile competente nu pot refuza rambursarea numai pe motive de neprezentare a documentului întocmit de aceleași autorități care certifică efectuarea plății inițiale;
(b)
circulația mărfurilor menționate la litera (a) are loc în conformitate cu dispozițiile din titlul III;
(c)
expeditorul înaintează autorităților competente din statul său membru exemplarul retransmis al documentului menționat la litera (b), adnotat corespunzător de destinatar, care trebuie fie să fie însoțit de un document care certifică garantarea accizelor în statul membru în care are loc consumul, fie să conțină următoarele detalii:
—
adresa biroului în cauză al autorităților fiscale din statul membru de destinație;
—
data acceptării declarației de către biroul în cauză, împreună cu numărul de referință sau de înregistrare al declarației;
(d)
produsele supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru și purtând astfel o marcă fiscală sau de identificare a statului membru în cauză pot fi eligibile pentru rambursarea accizelor datorate autorităților fiscale ale statelor membre care au emis mărcile fiscale sau de identificare, cu condiția ca autoritățile fiscale din statul membru care le-a emis să constate distrugerea mărcilor.
(3)   În cazurile menționate la articolul 7, statul membru de plecare este obligat să ramburseze accizele plătite numai dacă accizele au fost plătite în prealabil în statul membru de destinație în conformitate cu procedura stabilită la articolul 7 alineatul (5).
Totuși, statele membre pot refuza această cerere de rambursare dacă nu îndeplinește criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză.
[...]
(5)   Autoritățile fiscale din fiecare stat membru stabilesc procedurile și metodele de monitorizare care se aplică rambursării efectuate pe teritoriul lor. Statele membre se asigură că rambursarea accizelor nu depășește suma plătită efectiv.”
Dreptul român
Potrivit articolului 192
din Codul fiscal, referitor la restituirea accizelor pentru produsele cu accize plătite:
„(1)   Un comerciant în timpul activității sale poate să solicite restituirea accizelor aferente produselor accizabile care au fost eliberate în consum în România, atunci când aceste produse sunt destinate consumului în alt stat membru, cu respectarea următoarelor condiții:
a)
înainte de expedierea produselor, comerciantul expeditor trebuie să facă o cerere de restituire la autoritatea fiscală competentă și să facă dovada că acciza a fost plătită;
b)
livrarea produselor către statul membru de destinație se face în conformitate cu prevederile articolului 192
;
c)
comerciantul expeditor trebuie să prezinte autorității fiscale competente copia returnată a documentului prevăzut la articolul 192
, certificată de către destinatar, care trebuie să fie însoțită de un document care să ateste că acciza a fost plătită în statul membru de destinație. De asemenea, comerciantul expeditor va prezenta adresa biroului autorității fiscale competente din statul membru de destinație și data de acceptare a declarației destinatarului de către autoritatea fiscală competentă a statului membru de destinație, împreună cu numărul de înregistrare a acestei declarații.
(2)   Pentru produsele supuse accizelor, care sunt marcate și eliberate în consum în România, se pot restitui accizele de către autoritatea fiscală competentă, dacă această autoritate a stabilit că marcajele respective au fost distruse în condițiile prevăzute în norme.
(3)   În cazurile prevăzute la articolul 192
, autoritatea fiscală competentă va restitui acciza plătită doar atunci când accizele au fost plătite anterior în statul membru de destinație, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 192
alineatul (5).
(4)   În cazurile menționate la articolul 192
alineatul (1), autoritatea fiscală competentă, la cererea vânzătorului, poate restitui acciza plătită atunci când vânzătorul a urmat procedurile prevăzute la articolul 192
alineatul (4).”
Punctul 18
din Normele metodologice de aplicare a Codului fiscal, aprobate prin Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 (denumit în continuare „punctul 18
din normele metodologice”), care se referă la articolul 192
din Codul fiscal, are următorul cuprins:
„(1)   Comerciantul expeditor care dorește să solicite restituirea accizelor pentru produsele ce urmează a fi expediate pentru consum într-un alt stat membru trebuie să depună la autoritatea fiscală teritorială unde este înregistrat ca plătitor de impozite și taxe, înainte de expedierea produselor, o cerere de restituire, al cărei model este prevăzut în anexa nr. 11, și să facă dovada că pentru acele produse accizele au fost plătite.
(2)   După recepția produselor de către destinatar și plata accizei în statul membru de destinație, comerciantul expeditor va depune la autoritatea fiscală teritorială unde este înregistrat ca plătitor de impozite și taxe, în vederea restituirii accizelor, documentele prevăzute la articolul 192
alineatul (1) litera c) din Codul fiscal.
(3)   Acciza de restituit va fi aferentă cantităților expediate și efectiv recepționate.
(4)   Restituirea accizelor se face potrivit prevederilor Codului de procedură fiscală.
(5)   Pentru produsele supuse accizelor, care sunt marcate și eliberate în consum în România, și care sunt destinate consumului în alt stat membru, accizele se pot restitui de către autoritatea fiscală teritorială numai în limita unei valori corespunzătoare valorii accizelor aferente cantității de produse expediate. Dezlipirea marcajelor se face sub supraveghere fiscală, la solicitarea comerciantului expeditor.
(6)   În situația în care un comerciant din România urmează să primească produse supuse accizelor eliberate în consum în alt stat membru, înainte de expedierea produselor de către furnizor, acesta va face o declarație cu privire la acest fapt la autoritatea fiscală teritorială. Pe baza acestei declarații, autoritatea fiscală teritorială va lua act de operațiunea care urmează a se desfășura și pentru care exigibilitatea accizelor ia naștere la momentul recepției produselor, termenul de plată fiind prima zi lucrătoare imediat următoare celei în care s-au recepționat produsele.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Scandic, o societate română, comercializează produse alcoolice în România și în alte state membre. În lunile februarie, martie, mai, iunie și iulie 2009, aceasta a pus în consum în România produse alcoolice destinate consumului în Republica Cehă și a plătit accize pentru aceste produse în România.
Între luna septembrie 2009 și luna februarie 2010, Scandic a solicitat Direcției Generale, în temeiul articolului 22 din Directiva 92/12 și al articolului 192
din Codul fiscal, rambursarea respectivelor accize. Cererile de restituire au fost formulate în conformitate cu articolul menționat din Codul fiscal și cu punctul 18
din normele metodologice. Scandic a respectat toate cerințele prevăzute în anexa nr. 11 la titlul VII din Codul fiscal, furnizând informații privind denumirea și codul de identificare fiscală ale destinatarului, descrierea produselor expediate, data recepției produselor, cantitatea recepționată și plata accizelor în statul membru de destinație.
Cererile de restituire au fost depuse după ajungerea produselor în Republica Cehă. Scandic a explicat această întârziere prin faptul că nu dispunea de toate documentele prevăzute în anexa nr. 11 la titlul VII din Codul fiscal înainte de ajungerea produselor la destinație și de plata accizelor în statul membru de destinație. Scandic a afirmat că a acționat în acest fel întrucât a dorit să evite riscul respingerii cererilor de restituire ca fiind nesusținute de toate dovezile necesare, chiar dacă aceasta presupunea rambursarea cu o oarecare întârziere a sumelor pe care le achitase în avans.
Potrivit Scandic, întrucât informațiile prevăzute în anexa nr. 11 menționată se referă, printre altele, la data recepției produselor și la cantitatea recepționată, era evident că aceste informații și documentele aferente nu puteau fi furnizate decât după livrarea produselor în statul membru de destinație. Scandic susține că, astfel, depunerea unei cereri de restituire complete nu era posibilă decât după livrarea și recepția produselor în cauză în Republica Cehă. De asemenea, Scandic arată că din modelul cererii de restituire prevăzut în anexa nr. 11 menționată rezultă că cererile de restituire trebuiau să fie depuse lunar, iar nu anterior trimiterii produselor accizabile într-un alt stat membru.
Dat fiind că Direcția Generală nu a răspuns la cererile de restituire formulate de Scandic, aceasta a introdus o acțiune la Tribunalul Bihor, prin care solicita obligarea Direcției Generale la restituirea accizelor în cauză și la plata dobânzilor aferente.
În apărare, Direcția Generală a arătat că toate documentele necesare potrivit articolului 192
din Codul fiscal au fost furnizate. Cu toate acestea, Direcția Generală a precizat că refuza să dea curs cererii de restituire a accizelor pentru motivul că Scandic nu a solicitat restituirea respectivă anterior expedierii produselor într-un alt stat membru, conform articolului 22 din Directiva 92/12.
Întrucât Tribunalul Bihor a respins acțiunea formulată de Scandic, aceasta a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de instanța menționată la instanța de trimitere.
Curtea de Apel Oradea, considerând că, pentru pronunțarea hotărârii sale, este necesară interpretarea dispozițiilor Directivei 92/12, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Contravine dreptului european (articolele 7 și 22 din Directiva 92/12 [...], respectiv considerentele directivei) refuzul autorităților fiscale române de a da curs unei cereri de restituire a accizelor, în condițiile în care:
a)
comerciantul care solicită restituirea accizelor a făcut dovada îndeplinirii tuturor condițiilor tehnice prevăzute de legislația națională pentru admisibilitatea cererii de restituire și în special a celor referitoare la:
(i)
dovada plății accizelor în România;
(ii)
dovada expedierii produselor accizabile în alt stat membru;
b)
potrivit exigențelor legislației fiscale române (articolul 192
din Codul fiscal, punctul 18
din normele metodologice [...] și anexa nr. 11 la titlul VII din Codul fiscal), unele documente ce trebuiau să însoțească cererea de restituire puteau fi furnizate doar după livrarea produselor accizabile în alt stat membru;
c)
legislația fiscală română [punctul 18
alineatul (4) din normele metodologice, cu trimitere la articolul 135 din Codul de procedură fiscală] prevede un termen general de cinci ani pentru orice cerere de restituire/rambursare?
2)
Articolul 22 [alineatul (2)] litera (a) din Directiva 92/12 [...] trebuie interpretat în sensul că neformularea de către un comerciant a unei cereri de restituire a accizelor în statul membru unde accizele au fost plătite, înainte de livrarea produselor accizabile către alt stat membru, unde produsele sunt destinate consumului, conduce la pierderea dreptului comerciantului de a obține restituirea accizelor plătite?
3)
În cazul în care răspunsul la a doua întrebare este afirmativ, soluția pierderii dreptului comerciantului de a obține restituirea accizelor, proiectată într-o dublă impozitare a acelorași produse accizabile (în statul membru unde produsele accizabile au fost inițial eliberate pentru consum și, respectiv, în statul membru unde produsele sunt destinate consumului), este conformă cu principiul neutralității fiscale?
4)
În cazul în care răspunsul la a doua întrebare este afirmativ, termenul extrem de scurt cuprins între data plății accizelor pentru produsele eliberate pentru consum într-un stat membru și data expedierii produselor accizabile către alt stat membru, unde acestea sunt destinate consumului, poate fi considerat ca fiind conform cu principiile echivalenței și efectivității? Sub acest aspect, prezintă relevanță faptul că termenul general în care se poate solicita restituirea/rambursarea unui impozit, a unei taxe sau a unei contribuții în statul membru în cauză este semnificativ mai lung?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că Directiva 92/12 a fost abrogată prin Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (
JO L 9, p. 12
). Cu toate acestea, potrivit articolului 48 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2008/118, statele membre nu trebuie să se conformeze acesteia decât începând cu 1 aprilie 2010. În consecință, litigiul principal intră sub incidența dispozițiilor Directivei 92/12.
Guvernul român apreciază că prima întrebare nu este admisibilă ca atare, dat fiind că aceasta urmărește constatarea unei evidențe, respectiv că Directiva 92/12 se opune unei practici naționale care constă în respingea unei cereri de rambursare a accizelor în condițiile în care toate cerințele prevăzute de legislația națională, adoptată în aplicarea directivei amintite, a cărei transpunere nu este contestată, au fost îndeplinite.
Guvernul menționat susține că situația de fapt din litigiu este diferită și arată că problema de drept la care este necesar să se răspundă pentru a se putea soluționa litigiul principal se regăsește în celelalte întrebări preliminare.
Dat fiind că întrebările formulate trebuie analizate împreună și că acestora trebuie să li se ofere un răspuns comun, nu este necesară examinarea admisibilității primei întrebări.
Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 92/12 trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care produse supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru, în care accizele au fost plătite, au fost transportate într-un alt stat membru în care aceste produse sunt supuse accizelor, o cerere de rambursare a accizelor plătite în statul membru de plecare poate fi respinsă numai pentru motivul că cererea respectivă nu a fost formulată înaintea expedierii produselor menționate.
Directiva 92/12 vizează stabilirea anumitor reguli în ceea ce privește deținerea, circulația și monitorizarea produselor supuse accizelor, în special în scopul de a garanta că exigibilitatea accizelor este identică în toate statele membre (a se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Joustra,
C-5/05, Rec., p. I-11075
, punctul 27 și jurisprudența citată).
Această armonizare permite, în principiu, înlăturarea dublei impuneri în relațiile dintre statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alevizos,
C-392/05, Rep., p. I-3505
, punctul 38).
Pentru a asigura ca plata accizelor să se efectueze într-un singur stat membru, cel în care are loc consumul, articolul 22 din Directiva 92/12 prevede, în anumite condiții, rambursarea accizelor plătite într-un alt stat membru.
Reiese din dispozițiile articolului 22 alineatele (1)-(3) din Directiva 92/12 că acestea stabilesc două regimuri distincte de rambursare.
Distincția respectivă rezultă din textul, pe de o parte, al alineatelor (1) și (2) ale articolului 22 din directiva menționată și, pe de altă parte, al alineatului (3) al articolului 22 amintit.
Regimul de rambursare prevăzut la articolul 22 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/12 se aplică situațiilor în care produsele supuse accizelor într-un stat membru, în care accizele au fost plătite, sunt transportate în regim suspensiv într-un alt stat membru, în care produsele sunt de asemenea supuse accizelor, fără a fi necesar ca în acest stat accizele să fi fost deja plătite. În schimb, în situațiile care intră sub incidența articolului 22 alineatul (3) din directiva menționată, accizele nu sunt rambursate decât atunci când au fost plătite atât în statul membru de plecare, cât și în cel de destinație.
Pare rezonabil ca legiuitorul Uniunii să prevadă cerințe mai stricte în situațiile în care rambursarea este solicitată înainte de plata accizelor în statul membru de destinație. Printre aceste cerințe figurează cea potrivit căreia cererea de rambursare trebuie introdusă înainte de expedierea mărfurilor în cauză. Cealaltă cerință figurează la articolul 22 alineatul (2) litera (b) din Directiva 92/12, potrivit căruia circulația mărfurilor trebuie efectuată în conformitate cu dispozițiile din titlul III din această directivă, ceea ce înseamnă că mărfurile trebuie să fie în regim suspensiv.
În schimb, articolul 22 alineatul (3) din Directiva 92/12 nu prevede nicio obligație în ceea ce privește momentul la care cererea de rambursare trebuie să fie introdusă. În plus, mărfurile nu sunt supuse obligației de a circula în regim suspensiv, ci numai celei de a fi însoțite de un document menționat la articolul 7 alineatul (4) din această directivă.
Împrejurarea potrivit căreia, pe de o parte, articolul 22 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/12 și, pe de altă parte, articolul 22 alineatul (3) din această directivă prevăd două regimuri distincte rezultă de asemenea din faptul că în al doilea paragraf al fiecăruia dintre alineatele (1) și (3) menționate este cuprinsă aceeași dispoziție, care prevede că „[t]otuși, statele membre pot refuza această cerere de rambursare dacă nu îndeplinește criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză”. O astfel de repetare nu ar fi necesară în cazul în care alineatele (1)-(3) ale articolului 22 menționat ar descrie un singur regim de rambursare.
De altfel, existența acestor două regimuri distincte este explicată și pusă în evidență în Propunerea de directivă a Consiliului din 7 noiembrie 1990 privind regimul general, deținerea și circulația produselor supuse accizelor [COM(90) 431 final], prezentată de Comisia Comunităților Europene și care a condus la adoptarea Directivei 92/12, în care se precizează, în partea consacrată comentariilor articolelor, că primul tip de procedură de rambursare oferă tuturor expeditorilor posibilitatea să plaseze sau să replaseze în regim suspensiv produse supuse accizelor, permițând astfel o rambursare a accizelor în primul stat membru înainte de plata accizelor într-un al doilea stat membru. Se adaugă în propunere că, în cazul în care acest prim tip de procedură nu este aplicabil, un al doilea tip de procedură prevede o rambursare ulterioară plății accizelor în al doilea stat membru, posibilitate constrângătoare financiar, dar care permite evitarea plasării sau a replasării în regim suspensiv.
În expunerea de motive a propunerii de directivă menționate, punctul 16 prevede că aceste două proceduri distincte permit evitarea dublei impuneri care rezultă din două puneri în consum în două state membre diferite. Se adaugă că astfel se asigură perceperea accizelor în statul membru în care are loc consumul real și că alți operatori decât cei care dețin autorizații nu sunt excluși de la comerțul intracomunitar cu produse supuse accizelor.
Se constată că reglementarea românească nu a ținut seama de această distincție. Astfel, articolul 192
alineatul (1) din Codul fiscal, care reia, în esență, condițiile de rambursare prevăzute la articolul 22 alineatul (1) și la articolul 22 alineatul (2) literele (a)-(c) din Directiva 92/12, diferă de acest articol 22 în ceea ce privește alineatul (1) litera (c), prevăzând că cererea de rambursare trebuie să fie însoțită de un document care atestă că accizele au fost plătite în statul membru de destinație, în timp ce articolul 22 alineatul (2) litera (c) menționat nu prevede îndeplinirea unei asemenea condiții.
Or, este de competența instanței naționale să identifice dispozițiile din reglementarea națională care transpun o directivă a Uniunii și, dacă este cazul, dispozițiile din această directivă aplicabile împrejurărilor concrete ale unui litigiu cu care este sesizată.
În situația în care accizele au fost deja plătite în statul membru de destinație, ceea ce pare a fi cazul în cauza principală, este aplicabil articolul 22 alineatul (3) din Directiva 92/12, care prevede că singura condiție pentru rambursare este ca accizele să fi fost plătite în statul membru de destinație. Aceasta înseamnă că operatorul economic nu este obligat să introducă cererea de rambursare înainte de expedierea mărfurilor în cauză.
Într-o astfel de situație, rezerva potrivit căreia statul membru poate să nu dea curs cererii de rambursare atunci când aceasta nu îndeplinește criteriile de corectitudine pe care le stabilește nu se poate aplica în cazul în care cererea de rambursare nu a fost introdusă înainte de expedierea mărfurilor în cauză. Noțiunea „criterii de corectitudine” nu poate primi o interpretare care ar permite instituirea unei condiții prevăzute de Directiva 92/12 doar în cadrul unei alte situații privind o cerere de rambursare și care ar contraveni astfel articolului 22 alineatul (3) primul paragraf din directiva amintită.
În schimb, în situația în care cererea de rambursare a fost formulată înainte de plata accizelor în statul membru de destinație, este aplicabil articolul 22 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/12, ceea ce înseamnă că statul membru de plecare poate pretinde ca cererea de rambursare să fie introdusă înainte de expedierea mărfurilor în cauză. În acest caz, este vorba despre o condiție importantă prevăzută explicit la articolul 22 alineatul (2) litera (a) din directiva respectivă, a cărei nerespectare poate atrage refuzul rambursării.
Din economia articolului 22 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/12 reiese că acesta prevede o procedură în două etape. După introducerea unei cereri inițiale, operatorul economic trebuie să aibă posibilitatea de a prezenta documentele prevăzute la articolul 22 alineatul (2) litera (c) din directiva amintită.
Având în vedere cele ce precedă, urmează să se răspundă la întrebările adresate că articolul 22 alineatele (1)-(3) din Directiva 92/12 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care produse supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru, în care accizele au fost plătite, au fost transportate într-un alt stat membru în care produsele respective sunt supuse accizelor și în care acestea au fost de asemenea plătite, o cerere de rambursare a accizelor plătite în statul membru de plecare nu poate fi respinsă numai pentru motivul că cererea amintită nu a fost formulată înaintea expedierii produselor menționate, ci trebuie analizată în temeiul alineatului (3) al articolului respectiv. În schimb, în cazul în care accizele nu au fost plătite în statul membru de destinație, o astfel de cerere poate fi refuzată în temeiul alineatelor (1) și (2) ale articolului menționat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolul 22 alineatele (1)-(3) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/108/CEE a Consiliului din 14 decembrie 1992, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care produse supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru, în care accizele au fost plătite, au fost transportate într-un alt stat membru în care produsele respective sunt supuse accizelor și în care acestea au fost de asemenea plătite, o cerere de rambursare a accizelor plătite în statul membru de plecare nu poate fi respinsă numai pentru motivul că cererea amintită nu a fost formulată înaintea expedierii produselor menționate, ci trebuie analizată în temeiul alineatului (3) al articolului respectiv. În schimb, în cazul în care accizele nu au fost plătite în statul membru de destinație, o astfel de cerere poate fi refuzată în temeiul alineatelor (1) și (2) ale articolului menționat.

von Danwitz
Rosas
Juhász
Šváby
Vajda
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 mai 2013.
Grefier
Președintele Camerei a cincea
A. Calot Escobar
T. von Danwitz
(
*1
)	Limba de procedură: româna.