CELEX: 62007TJ0059
Verseny
Kartellek
A butadién gumi és emulziós butadién-sztirol gumi piaca
Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat
A jogsértő magatartás betudhatósága
Egységes jogsértés
A kartell fennállásának bizonyítása
Bírságok
A jogsértés súlya és időtartama
Súlyosító körülmények

A jogvita előzményei
Az Európai Közösségek Bizottsága a (COMP/F/38.638 – „butadién gumi és polimerizációs emulzióval előállított butadién‑sztirol
gumi”‑ügy) 2006. november 29‑én hozott C (2006) 5700 végleges határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) megállapította,
hogy számos vállalkozás megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás
53. cikkét, amikor a fent említett termékek piacán kartellben vett részt.
A megtámadott határozatnak az alábbi vállalkozások a címzettjei:
–        a Bayer AG, székhelye: Leverkusen (Németország);
–        a The Dow Chemical Company, székhelye: Midland, Michigan (Egyesült Államok) (a továbbiakban: Dow Chemical);
–        a Dow Deutschland Inc., székhelye: Schwalbach (Németország);
–        a Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (korábban Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), székhelye: Schwalbach;
–        a Dow Europe, székhelye: Horgen (Svájc);
–        az Eni SpA, székhelye: Róma (Olaszország);
–        a Polimeri Europa SpA, székhelye: Brindisi (Olaszország) (a továbbiakban: Polimeri);
–        a Shell Petroleum NV, székhelye: Hága (Hollandia);
–        a Shell Nederland BV, székhelye: Hága;
–        a Shell Nederland Chemie BV, székhelye: Rotterdam (Hollandia);
–        az Unipetrol a.s., székhelye: Prága (Cseh Köztársaság);
–        a Kaučuk a.s., székhelye: Kralupy nad Vltavou (Cseh Köztársaság);
–        a Trade‑Stomil sp. z o.o., székhelye: Łódź (Lengyelország) (a továbbiakban: Stomil).
A Dow Deutschland, a Dow Deutschland Anlagengesellschaft és a Dow Europe társaságokat – közvetlenül vagy közvetetten – teljes
egészében a Dow Chemical irányítja (a továbbiakban együttesen: Dow) (a megtámadott határozat (16)–(21) preambulumbekezdése).
Az Eni tevékenységét az érintett termékek tekintetében kezdetben az Eni által közvetetten, az EniChem SpA leányvállalatán
keresztül (a továbbiakban: EniChem SpA) irányított EniChem Elastomeri Srl biztosította. 1997. november 1‑jén az EniChem Elastomeri
egyesült az EniChem SpA‑val. Az Eni 99,97%‑os ellenőrzést gyakorolt az EniChem SpA felett. 2002. január 1‑jén az EniChem SpA
átruházta a stratégiai vegyipari tevékenységét (beleértve a butadién gumihoz és a polimerizációs emulzióval előállított butadién‑sztirol
gumihoz kapcsolódó tevékenységet) a 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatára, a Polimerire. Az Eni 2002. október 21. óta
közvetlenül és teljes mértékben ellenőrzi a Polimerit. 2003. május 1‑jén az EniChem SpA a nevét Syndial SpA‑ra változtatta
(a megtámadott határozat (26)–(32) preambulumbekezdése). A Bizottság a megtámadott határozatban az „EniChem” megnevezést használja
az Eni tulajdonában álló valamennyi társaság vonatkozásában (a továbbiakban: EniChem) (a megtámadott határozat (36) preambulumbekezdése).
A Shell Nederland Chemie a Shell Nederland leányvállalata, amely utóbbit magát teljes egészében a Shell Petroleum irányítja
(a továbbiakban együttesen: Shell) (a megtámadott határozat (38)–(40) preambulumbekezdése).
A Kaučukot 1997‑ben hozták létre a Kaučuk Group a.s. és a Chemopetrol Group a.s. egyesülését követően. 1997. július 21‑én
az Unipetrol megszerezte az egyesült vállalkozások valamennyi eszközét, jogát és kötelezettségét. A Kaučuk az Unipetrol 100%‑os
tulajdonában áll (a megtámadott határozat (45) és (46) preambulumbekezdése). A megtámadott határozat szerint egyébként a Cseh
Köztársaságban székhellyel rendelkező Tavorex s.r.o. (a továbbiakban: Tavorex) képviselte 1991 és 2003. február 28. között
az export tekintetében a Kaučukot (és elődjét a Kaučuk Groupot). A megtámadott határozat szerint továbbá a Tavorex 1996 óta
képviselte a Kaučukot a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének találkozói során (a megtámadott határozat (49) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat szerint a Stomil közel 30 éven keresztül, legalább 2001‑ig képviselte a Chemical Company Dwory S.A.
(a továbbiakban: Dwory) lengyel gyártót az exporttevékenységei során. A megtámadott határozat szerint továbbá a Stomil képviselte
a Dworyt 1997 és 2000 között a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének találkozói során (a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése).
A jogsértés időtartama (a Bayer, az Eni és a Polimeri esetében) 1996. május 20. és 2002. november 28. között, (a Shell Petroleum,
a Shell Nederland és a Shell Nederland Chemie esetében) 1996. május 20. és 1999. május 31. között, (a Dow Chemical esetében)
1996. július 1‑je és 2002. november 28. között, (a Dow Deutschland esetében) 1996. július 1‑je és 2001. november 27. között,
(az Unipetrol és a Kaučuk esetében) 1999. november 16. és 2002. november 28. között, (a Stomil esetében) 1999. november 16.
és 2000. február 22. között, (a Dow Deutschland Anlagengesellschaft esetében) 2001. február 22. és 2002. február 28. között,
illetve (a Dow Europe esetében) 2001. november 26. és 2002. november 28. között került megállapításra (a megtámadott határozat
(476)–(485) preambulumbekezdése és rendelkező részének 1. cikke).
Mind a butadién gumi (a továbbiakban: BR), mind a polimerizációs emulzióból előállított sztirol‑butadién gumi (a továbbiakban:
ESBR) szintetikus gumi, amelyet elsősorban a gumiabroncsgyártásban használnak. E két termék egymással, más szintetikus gumikkal,
illetve természetes gumival helyettesíthető (a megtámadott határozat (3)–(6) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat által érintett gyártókon kívül más, ázsiai és kelet‑európai székhelyű gyártók is értékesítettek korlátozott
mennyiségben BR‑t és ESBR‑t az EGT területén. Egyébként a BR jelentős részét közvetlenül a nagy gumiabroncsgyártók gyártják
(a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése).
2002. december 20‑án a Bayer kapcsolatba lépett a Bizottság szervezeti egységeivel, és kifejezte a BR‑re és az ESBR‑re vonatkozóan
az együttműködésre irányuló szándékát a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló
bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi
közlemény) alapján. Az ESBR‑t illetően a Bayer szóbeli nyilatkozatot tett, amelyben ismertette a kartell tevékenységeit. E
szóbeli nyilatkozatot kazettán rögzítették (a megtámadott határozat (67) preambulumbekezdése).
2003. január 14‑én a Bayer szóbeli nyilatkozatot tett, amelyben kifejtette a kartell BR‑rel kapcsolatos tevékenységeit. E
szóbeli nyilatkozatot kazettán rögzítették. A Bayer a Szintetikus Gumi Európai Szövetsége BR‑bizottságának ülésein készült
jegyzőkönyveket is benyújtott (a megtámadott határozat (68) preambulumbekezdése).
2003. február 5‑én a Bizottság azon döntéséről értesítette a Bayert, hogy bírság alóli feltételes mentességet nyújt számára
(a megtámadott határozat (69) preambulumbekezdése).
2003. március 27‑én a Bizottság az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi
rendelet (HL 1962., 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3 o.) 14. cikkének (3) bekezdése alapján
vizsgálatot folytatott a Dow Deutschland & Co. helyiségeiben (a megtámadott határozat (70) preambulumbekezdése).
2003 szeptembere és 2006 júliusa között a Bizottság a megtámadott határozat által érintett vállalkozásokhoz számos információkérést
intézett a 17. rendelet 11. cikke és az [EK] 81. cikkben és [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról
szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet,
205. o.) 18. cikke alapján (a megtámadott határozat (71) preambulumbekezdése).
2003. október 16‑án a Dow Deutschland és a Dow Deutschland & Co. találkozott a Bizottság szervezeti egységeivel, és kifejezte
az együttműködésre irányuló szándékát az engedékenységi közlemény alapján. E találkozó során sor került a kartell BR‑rel és
ESBR‑rel kapcsolatos tevékenységének szóbeli bemutatására. E szóbeli előadást rögzítették. Egy, a kartellel kapcsolatos dokumentumokat
tartalmazó akta is benyújtásra került (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése).
2005. március 4‑én a Dow Deutschlandot értesítették arról, hogy a Bizottság 30% és 50% közötti bírságcsökkentésben szándékozik
őt részesíteni (a megtámadott határozat (73) preambulumbekezdése).
2005. június 7‑én a Bizottság eljárást indított, és a megtámadott határozatban címzettként szereplő vállalkozásoknak – az
Unipetrol kivételével –, valamint a Dworynak megküldte az első kifogásközlést. Az első kifogásközlést a Tavorexszel szemben
is elfogadták, azonban vele nem közölték, mivel a Tavorex 2004 októbere óta felszámolás alatt áll. Az eljárást a Tavorex tekintetében
így befejezték (a megtámadott határozat (49) és (74) preambulumbekezdése).
Az érintett vállalkozások írásbeli észrevételeket nyújtottak be ezen első kifogásközléssel kapcsolatban (a megtámadott határozat
(75) preambulumbekezdése). A Bizottság betekintést biztosított számukra az iratokba CD‑ROM formájában, illetve a szóbeli nyilatkozatokba
és kapcsolódó iratokba a Bizottság helyiségeiben (a megtámadott határozat (76) preambulumbekezdése).
2005. november 3‑án a Manufacture française des pneumatiques Michelin (a továbbiakban: Michelin) beavatkozási kérelmet terjesztett
elő. 2006. január 13‑án írásbeli beadványt nyújtott be (a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdése).
2006. április 6‑án a Bizottság elfogadta a második kifogásközlést a megtámadott határozat címzett vállalkozásaival szemben.
Az érintett vállalkozások erre vonatkozóan írásbeli észrevételeket nyújtottak be (a megtámadott határozat (84) preambulumbekezdése).
2006. május 12‑én a Michelin panaszt terjesztett elő az [EK] 81. és [EK] 82. cikk alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004.
április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) 5. cikke
alapján (a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdése).
2006. június 22‑én a megtámadott határozat címzett vállalkozásai – a Stomil kivételével –, valamint a Michelin részt vettek
a Bizottság előtti szóbeli meghallgatáson (a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdése).
A Dwory kartellben való részvételére vonatkozó megfelelő bizonyítékok hiányában a Bizottság úgy határozott, hogy a Dwory vonatkozásában
befejezi az eljárást (a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy határozott továbbá, hogy a Syndial
vonatkozásában is befejezi az eljárást (a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdése).
Egyébként, jóllehet a Bizottság kezdetben két különböző ügyszámot használt (egyet a BR és egy másikat az ESBR tekintetében)
(COMP/E‑1/38.637 és COMP/E‑1/38.638), az első kifogásközlést követően már csak egyetlen ügyszámot használt (COMP/F/38.638)
(a megtámadott határozat (90) és (91) preambulumbekezdése).
A közigazgatási eljárás 2006. november 29‑én a megtámadott határozat Bizottság általi meghozatalával végződött.
A megtámadott határozat rendelkező részének 1. cikke értelmében a következő vállalkozások megsértették az EK 81. cikket és
az EGT 53. cikket, amikor a lent megjelölt időszakok során egységes és folyamatos megállapodásban vettek részt, amelynek keretében
a BR és az ESBR ágazatában árcélok rögzítésében, ügyfelek nem agresszív megállapodások alapján történő felosztásában, valamint
árra, versenytársakra és ügyfelekre vonatkozó érzékeny információk cseréjében állapodtak meg:
a)      a Bayer 1996. május 20. és 2002. november 28. között;
b)      a Dow Chemical 1996. július 1‑je és 2002. november 28. között; a Dow Deutschland 1996. július 1‑je és 2001. november 27. között;
a Dow Deutschland Anlagengesellschaft 2001. február 22. és 2002. február 28. között; a Dow Europe 2001. november 26. és 2002.
november 28. között;
c)      az Eni 1996. május 20. és 2002. november 28. között; a Polimeri 1996. május 20. és 2002. november 28. között;
d)      a Shell Petroleum 1996. május 20. és 1999. május 31. között; a Shell Nederland 1996. május 20. és 1999. május 31. között;
a Shell Nederland Chemie 1996. május 20. és 1999. május 31. között;
e)      az Unipetrol 1999. november 16. és 2002. november 28. között; a Kaučuk 1999. november 16. és 2002. november 28. között;
f)      a Stomil 1999. november 16. és 2000. február 22. között.
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapított tények és jogi értékelés alapján bírságot szabott ki az érintett vállalkozásokra,
melynek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o., a továbbiakban: iránymutatás), valamint az
engedékenységi közleményben foglalt módszernek megfelelően számította ki.
A megtámadott határozat rendelkező részének 2. cikke az alábbi bírságokat állapítja meg:
a)      a Bayer esetében: 0 euró;
b)      a Dow Chemical esetében: 64,575 millió euró, amelyből:
i)      60,27 millió euró tekintetében egyetemlegesen felelős a Dow Deutschlanddal;
ii)      47,355 millió euró tekintetében egyetemlegesen felelős a Dow Deutschland Anlagengesellschafttal és a Dow Europe‑pal;
c)      az Eni és a Polimeri esetében egyetemlegesen: 272,25 millió euró;
d)      a Shell Petroleum, a Shell Nederland és a Shell Nederland Chemie esetében egyetemlegesen: 160,875 millió euró;
e)      az Unipetrol és a Kaučuk esetében egyetemlegesen: 17,55 millió euró;
f)      a Stomil esetében: 3,8 millió euró.
A megtámadott határozat rendelkező részének 3. cikke úgy rendelkezik, hogy az 1. cikkben felsorolt vállalkozások haladéktalanul
szüntessék meg az ugyanebben a cikkben meghatározott jogsértéseket, amennyiben ezt eddig nem tették meg, és ezentúl tartózkodjanak
az 1. cikkben megállapított jogsértéssel azonos, illetve minden hasonló tárgyú vagy hatású magatartástól vagy gyakorlattól.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék hivatalához 2007. február 20‑án benyújtott keresetlevelével a Polimeri előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék elnöke 2009. április 1‑jei határozatában a tanács egyik tagjának akadályoztatása miatt a tanács kiegészítése
céljából N. Wahl‑t jelölte ki.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (első tanács) a szóbeli szakasz megnyitása mellett döntött.
A Törvényszék az eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy nyújtsanak
be bizonyos iratokat, és válaszoljanak bizonyos kérdésekre. A felek e felszólításoknak a kitűzött határidőn belül eleget tettek.
A 2009. október 21‑i tárgyaláson a Törvényszék meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék szóbeli kérdéseire
adott válaszaikat.
A Polimeri azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        vegye fel az általa kért bizonyítást;
–        egészben vagy részben semmisítse meg a megtámadott határozatot, ennek a bírság összegére kiható következményeivel;
–        másodlagosan törölje vagy csökkentse a bírság összegét
–        bármely esetben a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a Polimerit kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
Kérelmei alátámasztására a Polimeri lényegében tizenhat jogalapra hivatkozik, amelyek eljárási szabálytalanságokra, a megtámadott
határozat érdemi részére, illetve a bírság összegének meghatározására vonatkoznak.
I –
A megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló kérelmekről
A –
Az eljárási szabálytalanságokra vonatkozó jogalapokról
1.     Az engedékenységi közlemény nem megfelelő alkalmazására alapított első jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri előadja, hogy a megtámadott határozat „90%‑ban” a Bayer és a Dow nyilatkozatain alapul. A megtámadott határozat
főként szóbeli nyilatkozatokra hivatkozik. A bizonyítékként előterjesztett elemek száma emellett igen csekély, és azok többféle
módon értelmezhetők.
A Polimeri úgy érvel, hogy a szóbeli nyilatkozatok célja, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára a vizsgálat megindítását.
Márpedig a jelen ügyben ezek a nyilatkozatok – nagymértékben helyettesítve magát a vizsgálatot – a tényfeltárás, valamint
a Bizottsággal együttműködő vállalkozásokra való nyomásgyakorlás eszközéül szolgáltak.
A Polimeri különösen arra mutat rá először, hogy a Bayer 2002. december 20‑i nyilatkozata alapján csak egy helyszíni vizsgálat
megindítására került sor, mégpedig a Dow‑nál. A Bayer által az első nyilatkozatában említett egyetlen más vállalkozásnál sem
folytattak vizsgálatot.
Másodszor, ami az előterjesztett bizonyítékokat illeti, azok igen szegényesek, és nem egyértelműek. E dokumentumok értelmezhetők
úgy, mint az érzékeny információk cseréjére vagy akár megállapodásokra vonatkozó bizonyítékok, ugyanakkor lehetséges, hogy
csak a piaci árakra vonatkozó adatokat tükrözik, amelyek az ágazat egészében ismertek, és más forrásokból származnak.
A Polimeri különösen a Düsseldorfban (Németország) 1996. február 21‑én tartott találkozó egyik résztvevője által készített
feljegyzéseket hozza fel, amelyeket a keresetlevélhez csatolt. A Bizottság e dokumentumokat eredetileg az árakról szóló megállapodás
bizonyítékaként használta fel, mielőtt megállapította volna, hogy az említett találkozó nem tartozott a kartell feltételezett
találkozói közé, és vissza nem vonta az említett dokumentumokat a terhelő bizonyítékok közül. Márpedig e dokumentumok ugyanolyan
részletesek, sőt részletesebbek voltak, mint az ugyanezen résztvevő által készített egyéb olyan dokumentumok, amelyeknek a
Bizottság a jogellenes megállapodások tekintetében bizonyító erőt tulajdonított.
Ebben az összefüggésben a vállalkozásokat arra késztették, hogy nyilatkozataikban bizonyíthatatlan részleteket közöljenek.
E stratégia első hátrányos hatását mutatják a találkozók második köre során tett nyilatkozatok. A Polimeri hangsúlyozza tehát,
hogy a Dow alkalmazottaival (N. és F.) 2005. december 12‑én tartott találkozó során a Bizottság
ad hoc
kérdéseket tett fel annak érdekében, hogy arra vegye rá e személyeket, hogy „szívességi” nyilatkozatokat tegyenek a kartell
feltételezett találkozóiról, valamint az állítólagos megállapodások tárgyát képező esetleges áremelésekről. Sőt a Bizottság
még adatokkal is szolgált a lehetséges áremelésekről, és amikor nem érte el a várt eredményeket, ezt elmulasztotta megemlíteni
a megtámadott határozatban. Ehhez hasonlóan, a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdése jól mutatja azt a tényt, hogy
a Dow‑t „rávették”, hogy tanúvallomást tegyen. A Dow 2005. november 17‑i nyilatkozata tehát azt mutatja, hogy miután megismerte
a Bayer nyilatkozatait, megváltoztatta tényállításait. A Bizottság következtetése e tekintetben nem tükrözi a Dow nyilatkozatait.
Ugyanebben az értelemben a Bayer 2005. december 6‑i, a Düsseldorfban 1996. február 21‑én tartott találkozóval (lásd a fenti
43. pontot) kapcsolatos nyilatkozata azt mutatja, hogy e társaság végül olyan cselekményekkel vádolja magát, amelyeket nem
követett el.
Harmadszor, a Polimeri rámutat, hogy a Bizottság vizsgálati hatásköre alapján beszerzett nyilatkozatok jogállására vonatkozó
egyetlen jogszabályi utalás az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében szerepel. Márpedig megállapítást nyert, hogy
a Bizottság nem használhatja fel a vállalkozások által a mentesség iránti kérelemmel összefüggésben tett szóbeli nyilatkozatokat
a kartell fennállásának döntő bizonyítékaként. Ennek oka, hogy e nyilatkozatokat a vállalkozások azért teszik, hogy abból
előnyük származzon. Mivel a Polimeri szerint a Bizottság döntő jelentőséget tulajdonított ezeknek a nyilatkozatoknak (a Polimeri
különösen azt hangsúlyozza, hogy a Bizottság által hivatkozott, a versenytársak között feltételezetten megtartott tizenöt
találkozó közül csak négy létezését támasztja alá írásbeli bizonyíték), az az állítás, amely szerint „[a Syndial és a Polimeri
részéről] a (kartellben vagy egyes tevékenységekben való) részvétel teljes tagadása önmagában nem lehet meggyőzőbb, mint a
Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékok” (a megtámadott határozat (327) preambulumbekezdése), egy olyan rendszert tükröz,
amelyben a vádló, aki egyben bíró is, büntetlenül előnyre tehet szert hatásköreiből.
A Bizottság által a megtámadott határozat (203)–(205) preambulumbekezdésében hivatkozott ítélkezési gyakorlat egyébként nem
ebbe az irányba mutat. A Törvényszék ugyanis megállapította, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás
nyilatkozata, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett
jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá (a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és
T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítélete [EBHT 2004.,
II‑2501. o.]). A Bíróság a fellebbezés során megerősítette ezt a megközelítést.
A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy az általa előadott érvek nem az „ügy érdemére” vonatkoznak, ahogy azt a Bizottság beadványaiban
kifejti. A Polimeri álláspontja szerint kifogásai a védelemhez való jog megsértésére vonatkoznak, amelyet az okozott, hogy
az engedékenységi intézkedések alkalmazását kérő vállalkozások nyilatkozatainak igen sajátos felhasználása miatt megfordult
a bizonyítási teher. A Polimeri rámutat, hogy a Bizottság a nyolcadik jogalap keretében felhozott érveire a bizonyítási teherre
vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozva válaszol. Ugyanakkor a hivatkozott ítélkezési gyakorlat e tekintetben nem releváns,
mivel a Bizottság által említett ügyekben a vállalkozások részvételét okirati bizonyítékok is megerősítették. A jelen esetben
a megtámadott határozat egy általános részt tartalmaz, amely nem más, mint egy nyilatkozatokból összeállított puzzle.
A Bizottság rámutat, hogy a Polimeri által megfogalmazott kifogások a jogsértés bizonyítására, vagyis az ügy érdemére vonatkoznak,
nem pedig az állítólagos eljárási szabálytalanságokra. A Bizottság tehát az ellenkérelem azon részére hivatkozik, amely a
kartell fennállására vonatkozó bizonyítékok értékelése során elkövetett állítólagos hibákról szól.
b)     A Törvényszék álláspontja
Előzetesen meg kell állapítani, hogy bár az első jogalap keretében felhozott egyes érvek a jogsértés bizonyítására vonatkoznak,
és ezért hatástalanok azon eljárási szabálytalanságokra vonatkozó jogalapok keretében, amelyek a feltételezés szerint jellemezték
a megtámadott határozat elfogadását, a Polimeri általános jelleggel azt is vitatja, hogy a Bizottság bizonyítékként használta
fel a vállalkozások nyilatkozatait. E tekintetben a Polimeri lényegében előadja, hogy túl nagy jelentőséget tulajdonítottak
a vállalkozások nyilatkozatainak, valamint hogy az említett nyilatkozatok nem megbízhatók.
Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésével kapcsolatos bizonyításfelvételt illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság
kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt
módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság
ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontja, valamint a C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra
Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 86. pontja). Így a Bizottságnak pontos
és egybevágó bizonyítékot kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy az állítólagos jogsértés megtörtént
(lásd a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.]
43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Emellett azok a tevékenységek, amelyekre a versenyellenes magatartások és megállapodások irányulnak, általában titkosan folynak
le, a találkozókat titkosan tartják, továbbá az erre vonatkozó dokumentáció a legminimálisabbra szorítkozik. Ebből következik,
hogy még ha a Bizottság fel is fedez olyan iratokat – mint például a találkozókról készült beszámolók –, amelyek kifejezetten
tanúsítják a piaci szereplők közötti jogellenes kapcsolatfelvételt, e dokumentumok általában töredékesek és szórványosak,
és ezért gyakran következtetésekkel kell bizonyos részleteket rekonstruálni. Ezért az esetek nagy részében a versenyellenes
magatartás vagy megállapodás létezését bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt
figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak (a
Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 55–57. pontja, valamint a
C‑403/04. P. és C‑405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. január
25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑729. o.] 51. pontja).
E keretben a közösségi jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben
más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozataira támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkel és az
EK 82. cikkel ellentétes magatartás bizonyításának Bizottságra háruló terhe tarthatatlan lenne, és ellentétes az EK‑Szerződés
alapján rá ruházott feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje (lásd a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94.,
T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschaapij és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben, az ún. „PVC II”‑ügyben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 512. pontját,
valamint a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontját).
Emellett a vállalkozások nevében tett nyilatkozatok nem elhanyagolható bizonyító erővel rendelkeznek, mivel jelentős jogi
és gazdasági kockázattal járnak (lásd ebben az értelemben a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 205. és 211. pontját, valamint a fenti 51. pontban hivatkozott Sumitomo Metal
Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 103. pontját).
Az bizonyos, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás nyilatkozata, amelynek pontosságát több más, hasonlóan
megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték
azt nem támasztja alá (lásd a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítélet 219. pontját).
Ugyanakkor a jelen ügyben a megtámadott határozat több vállalkozás nyilatkozatain alapul, amelyek ugyanolyan értelműek, mégpedig
a Bayer, a Dow és a Shell nyilatkozatain, amelyek így alátámasztják egymást (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑109/02.,
T‑118/02., T‑122/02., T‑125/02., T‑126/02., T‑128/02., T‑129/02., T‑132/02. és T‑136/02. sz., Bolloré és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑947. o.] 168. pontját). Továbbá nem vitatott, hogy
a megtámadott határozat emellett okirati bizonyítékokon, így többek között a találkozók során készített kézzel írott feljegyzéseken
is alapul. Az, hogy a Polimeri vitatja e dokumentumok bizonyító erejét, nem érintheti a megtámadott határozatot a Bizottság
által lefolytatott eljárás tekintetében.
E körülményekre figyelemmel nem lehet úgy tekinteni, hogy a megtámadott határozatot annak jogszerűségére kiható eljárási szabálytalanságok
terhelik.
A Polimeri további érvei sem kérdőjelezik meg ezt a következtetést.
Ami azt az állítólagos körülményt illeti, amely szerint a Bizottság nem hivatkozhat az engedékenységi közlemény keretében
tett nyilatkozatokra, azzal kapcsolatban először is rá kell mutatni, hogy nincs olyan rendelkezés, amely megtiltaná a Bizottságnak,
hogy arra használja az ilyen nyilatkozatokat, hogy versenyjogi szabályok megsértését bizonyítsa. Másodszor az ilyen nyilatkozatok
nem tekinthetők úgy, hogy nem rendelkeznek bizonyító erővel, mivel általában különösen megbízható bizonyítéknak kell tekinteni
azt a nyilatkozatot, amely a nyilatkozattevő érdekei ellen irányul (a fenti 55. pontban hivatkozott Bolloré és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 166. pontja). Harmadszor, bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell
fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők, figyelemmel annak lehetőségére,
hogy a résztvevők általában hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani,
a Polimeri érvelése nem felel meg az engedékenységi közlemény szerinti eljárás logikájának. Az ugyanis, hogy valaki a bírság
csökkentése érdekében el kívánja érni e közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi
résztvevője valós magatartását elferdítő bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló minden kísérlet
megkérdőjelezi a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből
való részesülés kerül veszélybe (lásd a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november
16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontját). Meg kell állapítani azt is, hogy ha valamely személy jogsértés
elkövetését ismeri be, és így a kérdéses dokumentumokból közvetlenül kikövetkeztethető tényeken túli körülményeket vall be,
ez – az ennek ellenkezőjére utaló különleges körülmények hiányában – eleve azt jelzi, hogy e személy elhatározta az igazság
feltárását (lásd a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
212. pontját).
Azon felvetés kapcsán, hogy egyes érintett vállalkozásokat „rávettek” arra, hogy nyilatkozatokat tegyenek, a Polimeri valójában
a gondos ügyintézés elvének megsértésére hivatkozik. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közigazgatási eljárások
közösségi jogrend által biztosított garanciái közé tartozik különösen a gondos ügyintézés elve, amelyhez a hatáskörrel rendelkező
intézmények azon kötelezettsége kapcsolódik, hogy az adott ügy minden lényeges körülményét gondosan és részrehajlás nélkül
megvizsgálják (a Törvényszék T‑44/90. sz., La Cinq kontra Bizottság ügyben 1992. január 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1992.,
II‑1. o.] 86. pontja és a T‑410/03. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008.,
II‑881. o.] 129. pontja). Márpedig a gondos ügyintézés elvének megsértése maga után vonhatja a szóban forgó határozat megsemmisítését,
ha bizonyítják, hogy a szabálytalanság hiányában az említett határozat tartalma eltérő lett volna (lásd ebben az értelemben
a Bíróság 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1663. o.] 91. pontját, valamint a fenti 50. pontban hivatkozott
Volkswagen kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 283. pontját). A jelen ügyben a Polimeri nem terjesztett elő ilyen bizonyítékot.
Mindenesetre feltéve, hogy a gondos ügyintézés elvének állítólagos megsértése arra indítja a Törvényszéket, hogy figyelmen
kívül hagyja a vállalkozások Polimeri által hivatkozott nyilatkozatait, ez nem hatna ki a megtámadott határozatban szereplő
egyéb bizonyítékokra. Semmi nem enged tehát arra következtetni, hogy ebben az összefüggésben a Bizottságnak azt kellett volna
megállapítania, hogy nem történt versenyjogi szabálysértés.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.     A második kifogásközlés indokolatlan megküldésére alapított második jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri hangsúlyozza, hogy a kifogások kiegészítésének az érintettekkel való közlésére csak abban az esetben van szükség,
ha a vizsgálatok eredménye alapján a Bizottság új cselekményeket ró fel a vállalkozásoknak, vagy jelentősen módosítja a megállapított
jogsértésekre vonatkozó bizonyítékokat.
A jelen ügyben a Bizottság több olyan bizonyítékkal igazolta az új kifogásközlés megküldését, amelyekre az érdekelt felek
által az első kifogásközlésre tett írásbeli észrevételek beérkezését követően folytatott kiegészítő vizsgálatok során derült
fény. Azonban a Bizottság csak ugyanazon társaságoktól, és gyakran ugyanazon személyektől szerzett be újabb nyilatkozatokat
olyan események kapcsán, amelyek már számos nyilatkozat tárgyát képezték.
Az egyetlen valóban új elem a Michelin által 2005. november 3‑án megfogalmazott beavatkozási kérelem, amely a 2006. január
13‑án benyújtott észrevételek révén nyert konkrét formát, valamint a referencia‑időszakban a beszállítói részére fizetett
árakra vonatkozó adatok benyújtása. Ugyanakkor a Michelin által szolgáltatott adatokat a Bizottság nem használta fel.
Az új kifogásközlést tehát semmilyen új körülmény sem igazolja, és az nem tűnik jogszerűnek az ítélkezési gyakorlat fényében.
Emellett az jelentős késedelmet okozott az eljárás során, valamint fokozta azokat az erőfeszítéseket, amelyeket a vállalkozásoknak
védelmük érdekében ki kellett fejteniük.
Emellett a kifogásközlés célját elferdítették, mivel azt a vállalkozások által előterjesztett érvekre való válaszadásra használták
fel. Emellett a Syndial és a Polimeri válaszait a Bizottság eszközként használta állításának finomítására, szándékosan elutasítva
az annak enyhítésére alkalmas valamennyi bizonyítékot. A Polimeri e tekintetben rámutat, hogy az árváltozatok pontos kvantitatív
elemzéséből hiányzik minden kvantitatív utalás a termék(ek) összesített piaca és az állítólagos kartell által feltételezetten
ellenőrzött piac közötti arányra, valamint hiányzik a természetes gumi és a szintetikus gumi helyettesíthetőségére vonatkozó
alapvető megállapítás.
Végül a megtámadott határozat hatalmas változást vezet be a második kifogásközléshez képest az érintett termékek piacának
számszerűsítését illetően. E piacot 2001‑ben 820 millió euróra becsülték a második kifogásközlésben, és 550 millió euróra
a megtámadott határozatban ((66) preambulumbekezdés). E több mint 30%‑os különbség, amelyre nem szolgáltattak semmilyen magyarázatot,
hátrányos hatással van a vállalkozások helyzetére. Megváltoztatja a feltételezett kartell résztvevői által lefedett piac és
a „nem ellenőrzött” piac közötti arányt. Emellett megváltoztatja vállalkozások piaci helyzetét, és ezáltal az egyes vállalkozások
állítólagos képességét arra, hogy befolyásolják a verseny dinamikáját. A Polimeri szerint ezek az elemek újak, és a védelemhez
való jogának megsértésére hivatkozik, mivel e tekintetben nem adhatta elő érveit.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Lényegében úgy véli, hogy a második kifogásközlés megküldése nem volt jogsértő.
b)     A Törvényszék álláspontja
A kifogásközlés olyan eljárási és előkészítő dokumentum, amely a védelemhez való jog hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében
behatárolja a Bizottság által indított közigazgatási eljárás tárgyát, ezáltal megakadályozva utóbbit abban, hogy az érintett
eljárást befejező határozatában más kifogásokra hivatkozzon (a Bíróság 142/84. és 156/84. sz., British American Tobacco és
Reynolds Industries kontra Bizottság egyesített ügyekben 1986. június 18‑án hozott végzésének [EBHT 1986., 1899. o.] 13. és
14. pontja; lásd analógia útján a Bíróság C‑413/06. P. sz., Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ügyben
2008. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑4951. o.] 63. pontját).
Emellett a bizottsági kifogásközlés elkészítésének ténye semmi esetre sem tekinthető az érintett vállalkozás bűnösségének
vélelmezéseként. Ellenkező esetben minden ilyen jellegű eljárás indítása az ártatlanság vélelme elvének megsértését eredményezhetné
(a Bíróság C‑167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8935. o.]
99. pontja.)
Ilyen körülmények között a jelen ügyben a második kifogásközlés elkészítése önmagában nem eredményezheti semmilyen szabálytalanság
megállapítását.
Amennyiben a Polimeri érvei úgy értelmezhetők, hogy azok valójában az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértését állítják,
emlékeztetni kell arra, hogy egy ilyen jogsértés, még ha feltételezhető is, hogy valós, csak akkor indokolja a jogsértést
megállapító határozat megsemmisítését, ha bizonyítható, hogy ezen elv megsértése sértette az érintett vállalkozások védelemhez
való jogát. E sajátos eseten kívül az ésszerű határidőn belüli határozathozatal kötelezettségének megsértése nem érinti a
közigazgatási eljárás érvényességét (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging
voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
I‑8725. o.] 42–44. pontját, valamint a Törvényszék T‑62/99. sz., Sodima kontra Bizottság ügyben 2001. február 14‑én hozott
ítéletének EBHT 2001., II‑655. o, 94. pontját, és a T‑5/00. és T‑6/00. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság ügyben 2003. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑5761. o.] 74. pontját).
Márpedig a jelen ügyben a Polimeri által felhozott érvelést mindenképpen általános jellegűnek kell tekinteni, amely nem alkalmas
arra, hogy a védelemhez való jog tényleges megsértését bizonyítsa, amelyet minden esetben az ügy sajátos körülményeire tekintettel
kell vizsgálni (lásd ebben az értelemben a fenti 71. pontban hivatkozott Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontját, valamint a fenti 59. pontban hivatkozott Hoechst
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 228. pontját).
Azzal kapcsolatban, hogy a második kifogásközlés változtatásokat tartalmazott az első kifogásközléshez képest, emlékeztetni
kell arra, hogy ezen eljárási aktus természetéből adódóan ideiglenes, és azt a Bizottság a felek által válaszul előterjesztett
észrevételek és más ténymegállapítások alapján később elvégzett értékelés során módosíthatja. A Bizottságnak ugyanis a közigazgatási
eljárás teljes egészéből eredő bizonyítékokat figyelembe kell vennie azon kifogások figyelmen kívül hagyása céljából, amelyek
megalapozatlanok, illetve az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelés mind tárgyi, mind jogi szempontból való kiigazítása
vagy kiegészítése céljából (lásd a fenti 68. pontban hivatkozott Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala
ügyben hozott ítélet 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ennélfogva, ha a Bizottság jogosan módosíthatja
mind ténybeli, mind jogi szempontból az érvelését a kifogásközlés és a végleges határozata között, annál inkább jogosan teheti
ezt két kifogásközlés között.
Végül azzal kapcsolatban, hogy a megtámadott határozat változást vezet be az érintett termékek piacának számszerűsítését illetően,
a Polimeri által előadott érvek nem támasztják alá a jogalapját. Második jogalapjával ugyanis a Polimeri azt kifogásolja,
hogy a Bizottság a második kifogásközlést is megküldte számára. Márpedig a Polimeri az érveivel azt vitatja, hogy a Bizottság
nem biztosított számára több lehetőséget a védekezésre a közigazgatási eljárás folyamán. A Polimeri érvei e tekintetben tehát
hatástalanok.
Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció,
különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, a közösségi jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási
eljárás során is biztosítani kell (a Bíróság 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott
ítéletének [EBHT 1979., 461. o.] 9. pontja, a C‑176/99. P. sz., Arbed kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének
[EBHT 2003., I‑10687. o.] 19. pontja, és a fenti 71. pontban hivatkozott Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 32. pontja). Ezen elv megköveteli többek
között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a versenyjogi szabályok
megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges tényezőket, mint például
a neki betudott tényeket, azok minősítését és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy
a vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse (lásd a fent hivatkozott Arbed kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 20. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 59. pontban hivatkozott
Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 421. pontját).
A jelen ügyben elegendő azt megállapítani, ahogy arra a Bizottság is megalapozottan mutatott rá, hogy a BR‑ és az ESBR‑piac
értékének csökkenése a megtámadott határozatban nem az érintett vállalkozásokkal szembeni terhelő bizonyítékként nyert megállapítást.
Ilyen körülmények között a Polimeri védelemhez való jogának semmilyen megsértése nem állapítható meg e tekintetben. Emellett,
ahogy arra a fenti 73. pontban emlékeztettünk, a kifogásközlés természetéből adódóan ideiglenes, és az mind jogi, mind ténybeli
szempontból módosítható. Ez ugyanakkor nem akadályozza meg a Polimerit abban, hogy a Törvényszék előtt vitassa az érintett
piac értékének számszerűsítését a jelen kereset negyedik és tizedik jogalapjában.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.     A lényegében a Polimeri védelemhez való jogának megsértésére alapított harmadik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri rámutat, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban mellőzött minden közvetlen betudhatóságot a Syndial esetében
annak ellenére, hogy neki címezte mind az első, mind a második kifogásközlést (a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdése).
Ebből következik, hogy bár a Polimeri az 1996. május 20. és 2002. január 1‑je közötti időszakban nem vett részt az érintett
termékek gyártásában és értékesítésében, ugyanis csak 2002. január 1‑jétől vette át a BR‑rel és ESBR‑rel kapcsolatos tevékenységeket,
a Bizottság közel hétéves (1996. május 20. és 2002. november 28. közötti) időszak tekintetében tartja őt felelősnek (a megtámadott
határozat (373) preambulumbekezdése).
Ilyen körülmények között a Polimeri azt állítja, hogy nem volt lehetősége arra, hogy állást foglaljon jogi felelősségének
új értékelésével kapcsolatban. Különbség van aközött, ha egyetemleges felelősséget állapítanak meg valamely személlyel szemben
azon társasággal együtt, amely ténylegesen elkövette a jogsértést képező cselekményeket, és aközött, hogy előbbi kizárólagos
felelősségét állapítják meg a jogsértésért az állítólagos kartell által lefedett teljes időszakra. A Syndial mellőzése a megtámadott
határozat címzettjei közül tehát jelentős hatással volt a Polimeri helyzetére és védekezési stratégiájára.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Rámutat, hogy szemben azzal, amit a Polimeri sugall, a két kifogásközlésben a kartell
teljes időtartamát lefedő felelősséget tudott be neki. Az a körülmény, hogy az említett felelősség egyetemlegesen betudható
a Syndialnak is, nem befolyásolhatta a Polimeri védekezését. Emellett a Polimeri nem fejtette ki, hogy a Syndiallal egyetemleges
felelősség mennyiben eredményezhette volna az eljárás eltérő kimenetelét.
b)     A Törvényszék álláspontja
Úgy kell tekinteni, hogy harmadik jogalapjával a Polimeri ténylegesen a védelemhez való jog megsértésére hivatkozik, mivel
szerinte a Bizottság nem tette számára lehetővé, hogy kifejtse észrevételeit a Syndialnak a megtámadott határozat címzettjei
közül való esetleges mellőzésével kapcsolatban.
A védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság vagy kényszerítő bírság
kiszabásához vezethet, a közösségi jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási eljárás során is biztosítani kell. Ezen elv
megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a
versenyjogi szabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges tényezőket,
mint például a neki betudott tényeket, azok minősítését, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak
érdekében, hogy a vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse (lásd a fenti 74.
és 75. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Polimeri harmadik jogalapja azon az előfeltevésen alapul, hogy a kifogásközlésekben a Bizottság megállapította az EniChem
SpA (később Syndial) felelősségét az 1996. május 20. és 2002. január 1‑je közötti időszak tekintetében, míg a megtámadott
határozatban a Bizottság csak a Polimeri felelősségét állapította meg azon fent említett időszak tekintetében is, amelynek
során az nem vett részt az érintett termékek gyártásában és értékesítésében.
Márpedig a második kifogásközlés mindenekelőtt azt állapítja meg, hogy figyelemmel többek között a végzett tevékenységek 2002.
január 1‑jei átruházására az EniChem SpA és a Polimeri között, valamint arra, hogy a két társaság azonos vállalkozáshoz tartozik,
a Polimerit kell felelősnek tekinteni a jogsértésért az 1996. május 20. és 2002. január 1‑je közötti időszak tekintetében.
Ebből következik, hogy a második kifogásközlés a megtámadott határozathoz hasonlóan ((365)–(373) preambulumbekezdés) a Polimeri
felelősségét állapítja meg a jogsértéssel érintett időszak egésze tekintetében, az EniChem SpA által 2002. január 1‑je előtt
elkövetett cselekmények miatt is.
Ezt követően a második kifogásközlés rámutat, hogy mivel az EniChem SpA a Polimeri tőkéjének 100%‑át ellenőrizte 2002. január
1‑je és október 20. között, a Syndial egyetemleges felelősségét kell megállapítani a Polimeri jogsértéséért ezen időszak tekintetében.
Ebből következik, hogy a második kifogásközlés csak korlátozott időszak tekintetében állapítja meg Syndial mint a Polimeri
2002. január 1‑je és október 20. közötti anyavállalata felelősségét, nem pedig a jogsértés teljes időtartama tekintetében.
Ebből következik, hogy a Polimeri előfeltevése téves.
Részletesebb érvek hiányában a Polimeri védelemhez való jogának e tekintetben való megsértésére vonatkozó kifogást el kell
tehát utasítani.
Ami a Polimeri által a tárgyaláson előterjesztett azon érvet illeti, amely szerint a Syndial mellőzése a megtámadott határozat
címzettjei közül lehetővé tette a Bizottság számára, hogy „kikerülje” a bírság felső határát, amely a forgalom 10%‑ának felel
meg, és feltételezve, hogy egy ilyen érv elkésettsége ellenére is elfogadható, meg kell állapítani, hogy az a tizenhatodik
jogalap keretében kifejtett érvekhez kapcsolódik. Márpedig a lenti 313–316. pontokban kifejtett indokok miatt ezt az érvet
el kell utasítani.
E tényezőkre tekintettel a Polimeri által felhozott harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
B –
A megtámadott határozat érdemére vonatkozó jogalapokról
1.     Az érintett piac nem megfelelő meghatározására alapított negyedik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri rámutat, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság egyesítette a BR‑re és az ESBR‑re vonatkozó két ügyet annak
ellenére, hogy azok a vizsgálat során elkülönültek. E feltételezett közös ágazat vizsgálata egy táblázat előállítására korlátozódott
(a megtámadott határozat 3. táblázata), bármiféle magyarázó megjegyzés nélkül. A Polimeri hangsúlyozza, hogy az összefonódás‑ellenőrzési
eljárások során a Bizottság mindig törekedett arra, hogy két elkülönült piacot különböztessen meg. A jelen ügyben a Polimeri
előadja, hogy az ilyen egyesítés igazolási feltételei sem technikai, sem kereskedelmi szempontból, sem pedig a versenyrendszer
szempontjából nem teljesülnek.
Először a Polimeri rámutat arra, hogy a BR a természetes gumival versenyzik. Azt könnyű és nehéz kereskedelmi gépjárművek
gumiabroncsaiban használják fel, elsősorban az abroncs külső részén. A Polimeri e tekintetben elemzést nyújt be, és előadja,
hogy a BR piacának a BR piacának egészét, valamint a természetes gumi piacának egy részét kell magában foglalnia. E keretben
a Polimeri piaci részesedése soha nem haladta meg a 11,8%‑ot 1996 és 2002 között. A Polimeri hangsúlyozza, hogy a megtámadott
határozat 1. táblázatában a Bizottság nem szerepeltetett adatokat a piaci részesedésekre, a BR összesített piacára, valamint
az érintett vállalkozások által le nem fedett piaci részesedésekre vonatkozóan. Ezek az adatok, annak ellenére, hogy a Polimeri
szerint vitathatóak voltak, a második kifogásközlésben szerepeltek. A megtámadott határozatban tehát nem voltak adatok a feltételezett
kartellnek a piac befolyásolására való képességéről, sem az egyes résztvevők ilyen képességéről. A Polimeri ehhez hozzáteszi,
hogy a Bizottság részéről a törlések célja az volt, hogy kiküszöbölje azokat a részeket, amelyek vitathatóvá teszik az elemzését,
így például az érintett vállalkozások által képviselt piac lefedettségének szintjét, amely sokkal alacsonyabb volt, mint ahogy
az eredetileg a második kifogásközlésben szerepelt.
Másodszor, a Polimeri hangsúlyozza, hogy az ESBR általánosan használt gumi, amely többféle felhasználásra is alkalmas, anélkül
hogy ezek bármelyikében kiváló lenne. A legfontosabb felhasználási terület a futófelületek előállítása. Ugyanakkor nincs olyan
alkalmazási terület, ahol az ESBR ne lenne technikailag helyettesíthető. A Polimeri e tekintetben elemzést nyújt be, és előadja,
hogy az ESBR piacának az ESBR piacának egészét, valamint a természetes gumi piacának egy részét kell magában foglalnia. E
keretben a Polimeri piaci részesedése soha nem haladta meg a 13,8%‑ot 1996 és 2002 között. Itt sem szerepelnek a megtámadott
határozatban az ESBR‑re vonatkozó piaci részesedésekre, az összesített piacra és az egyéb gyártók értékesítésére vonatkozó
adatok. A Polimeri hangsúlyozza, hogy az egyéb gyártók értékesítéseit illetően vitatta az eredetileg a második kifogásközlésben
szereplő adatokat.
Harmadszor, miközben úgy véli, hogy a BR és az ESBR piacait nem kellett volna összesíteni, a Polimeri hangsúlyozza, hogy a
Bizottság a megtámadott határozatban radikálisan módosította az összevont piac értékének meghatározását. A Polimeri rámutat,
hogy a globális piacnak a megtámadott határozat 3. táblázatában meghatározott értéke jóval alacsonyabb, mint a második kifogásközlés
hasonló tárgyú táblázatában szereplő érték, annak ellenére, hogy az érintett vállalkozások forgalma nem változott. E különbség
a BR és az ESBR egyéb gyártóknak tulajdonított értékesítéseiből fakad. Ennek megfelelően a megtámadott határozat értelmezése
szerint az állítólagos kartell a piac 90%‑át ellenőrizte, míg a második kifogásközlésben az a piacnak alig 60%‑át képviselte.
A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy ha figyelembe kellene venni az érintett vállalkozások jelenlétét a BR‑rel és az ESBR‑rel
versengő természetes gumi piacán, akkor a befolyás mértéke 50%‑nál jóval alacsonyabb szintet érne el.
Negyedszer, a keresletet illetően a Polimeri rámutat, hogy a Bizottság állításával ellentétben a BR‑t és az ESBR‑t nem kizárólag
gumiabroncsok előállítására használják, még ha túlsúlyban is van ez a felhasználás (60% és 70% között). A gumiabroncsok gyártásán
kívül a BR és az ESBR közötti jelentős alkalmazási különbségek alátámasztják azt, hogy hiba lenne arra törekedni, hogy a két
terméket egy közös piacba vagy ágazatba vonják össze. Ami a gumiabroncsokat illeti, öt nagy gyártó veszi fel az erre a felhasználásra
szánt BR és ESBR mennyiséget. Ugyanakkor e nagy ügyfelek egyike sem egyetlen szintetikus gumigyártótól szerzi be szükségleteit.
Emellett a Bizottság maga is elismeri, hogy számos gumiabroncsgyártó saját szintetikusgumi‑gyártással rendelkezik, valamint
széles körben szereznek be természetes gumit. Ebből következik, hogy a gumiabroncsgyártók szerződéskötési befolyása jelentős
volt a gumigyártókéhoz képest, valamint, hogy a tárgyalási szakaszban magas volt a piaci átláthatóság szintje, amelyet a gumiabroncsgyártók
alakítottak ki. E körülmények kevéssé teszik hihetővé a gyártók közötti megállapodás létezését. Emellett a szerződések jelentős
hányada (40% és 60% között) olyan „árképleten” alapult, amely utalást tartalmazott az alapanyagok árára. Ez kizárja, hogy
a versenytársak között negyedévente tartott ármegbeszéléseknek tényleges jelentősége, illetve hatása lett volna.
A Polimeri hozzáteszi, hogy a Bizottság a beadványaiban hiányosan hivatkozott a Bíróság C‑111/04. P. sz., Adriatica di Navigazione
kontra Bizottság ügyben 2006. február 16‑án hozott végzésére [az EBHT‑ban nem tették közzé]. A Bíróság az említett végzés
32. pontjában kiemelte, hogy „a Törvényszék elismerte, hogy az érintett piac homályos és hiányos meghatározása hibát eredményezhet
a felelősség betudásában”. A jelen ügyben a megállapított piac lehetővé tette a Bizottság számára, hogy jogellenesnek minősítsen
teljes mértékben semleges cselekményeket. Különösen nem létezett önmagában a BR‑re vonatkozó ügy.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Előadja különösen, hogy az érintett piac meghatározásának kifogásolása hatástalan
a kartell fennállása szempontjából.
b)     A Törvényszék álláspontja
A Bizottság a megtámadott határozatban jelzi, hogy eredetileg két ügyszámot osztottak ki. Az első a Bayer által benyújtott,
a BR‑re vonatkozó mentesség iránti kérelemre vonatkozott. A második a szintén a Bayer által benyújtott, az ESBR‑re vonatkozó
mentesség iránti kérelemre vonatkozott. A vizsgálatot ugyanakkor egységesen folytatták, és az eljárási cselekmények többsége
(többek között a két kifogásközlés) mindkét ágazatra vonatkozott. Az első kifogásközlést követően egy ügyszámot használtak.
A két kifogásközlésben, valamint a megtámadott határozatban a Bizottság megállapítja, hogy a szóban forgó magatartások egységes
és folytatólagos jogsértést valósítottak meg (a megtámadott határozat (90) és (91) preambulumbekezdése).
Érveivel a Polimeri tulajdonképpen két kifogást emel a megtámadott határozattal szemben. Először úgy véli, hogy a Bizottságnak
nem kellett volna egyesítenie az eredeti, a BR‑re és az ESBR‑re vonatkozó eljárásokat. Másodszor vitatja a piac ágazati meghatározását,
ahogy azt a Bizottság elvégezte.
Ami a Polimeri által hivatkozott első kifogást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság objektív okokból jogosult
az eljárásokat elkülöníteni, illetve egyesíteni (lásd a Törvényszék T‑30/05. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben
2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 64. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben semmi nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a két eredeti eljárás egyesítésének nem voltak objektív
okai. Különösen nem vitatható, hogy a BR és az ESBR azonos tevékenységi ágazatba tartozik, figyelemmel e két termék fizikai
jellemzőire és felhasználásaira. Ezt követően a megtámadott határozatból és az érintett vállalkozások nyilatkozataiból kitűnik,
hogy a szóban forgó jogellenes találkozók közül bizonyos találkozók egyszerre érintették a BR‑t és az ESBR‑t. Ilyen körülmények
között a Polimeri érvei nem kérdőjelezhetik meg a Bizottság részéről e tekintetben eszközölt választást. Emellett, még ha
feltételezhető is, hogy a szóban forgó jogsértés valójában két elkülönült jogsértésnek tekintendő, lényegtelen, hogy ezek
a jogsértések több határozatban vagy egy határozatban nyertek megállapítást, mivel a jelen ügyben nem vitatott, hogy a szóban
forgó jogsértések nem évültek el (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fent hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 63. pontját, valamint a T‑101/05. és T‑111/05. sz., BASF és UCB kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4949. o.] 158. pontját). Különösen, semmi nem alapozza meg annak megállapítását, hogy az
eljárások egyesítése révén a Bizottság tévesen tudott be valamely jogsértést a Polimerinek. Emellett az EK 81. cikk (1) bekezdésének
megsértése nemcsak egy elszigetelt magatartás eredménye lehet, hanem lehet egy magatartássorozat, vagy még inkább folytatólagos
magatartás eredménye is. Ez az értelmezés nem vitatható azon az alapon, hogy a cselekmények sorozata vagy még a folytatólagos
magatartás egyes elemei önmagukban is a fenti rendelkezés megsértésének minősülhetnek. Amennyiben a különböző cselekmények
– azonos, a közös piacon belüli versenyt torzító tárgyuk alapján – átfogó terv keretébe illeszkednek – mint a jelen ügyben
is –, a Bizottság a fenti cselekmények miatti felelősséget jogszerűen róhatja fel az összességében figyelembe vett jogsértésben
való részvétel alapján (a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott
ítélet 258. pontja).
Ami a Polimeri által hivatkozott második kifogást illeti, elegendő azt megállapítani, hogy az érintett piac meghatározásának
kifogásolása hatástalan a negyedik jogalap keretében, mivel az önmagában nem eredményezheti annak bizonyítását, hogy az EK 81. cikk
(1) bekezdése alkalmazásának feltételei nem teljesültek. A Polimeri tehát ebből nem vezetheti le azt, hogy nem vett részt
a kartellben (lásd ebben az értelemben a fenti 96. pontban hivatkozott Adriatica di Navigazione kontra Bizottság ügyben hozott
végzés 30. pontját; lásd még ebben az értelemben a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank
Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.]
172. pontját). Különösen, semmi nem alapozza meg annak megállapítását, hogy az érintett piac meghatározása révén a Bizottság
tévesen tudott be valamely jogsértést a Polimerinek. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott határozat egyértelműen
megállapítja a Polimeri felelősségét mind a BR, mind az ESBR tekintetében. Ilyen körülmények között az, hogy a Bizottság egységes
jogsértés fennállását állapította meg e két termék tekintetében, nem járhat azzal a következménnyel, hogy a Polimerinek olyan
jogsértést rónak fel, amellyel kapcsolatban nem kellene megállapítani a felelősségét. Ez nem akadályozza meg ugyanakkor azt,
hogy a Polimeri vitassa az érintett piac meghatározását a tizedik, a jogsértés súlyának értékelésére vonatkozó jogalap keretében.
E tényezőkre tekintettel a Polimeri által hivatkozott negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.     A vizsgált időszakban az árak alakulására alapított ötödik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri rámutat, hogy a Bizottság az első kifogásközlésben elvégezte a BR és az ESBR piacán az árak alakulásának elemzését.
Márpedig a második kifogásközlésben, és ezt követően a megtámadott határozatban a Bizottság törölte a „gazdasági bizonyítékokra”
vonatkozó részeket. Sor került tehát annak hallgatólagos elismerésére, hogy a feltételezett jogsértés nem járt semmilyen konkrét
hatással. A Polimeri hangsúlyozza, hogy a törlésre egy részletes elemzést követően került sor, amelyet a Syndial szolgáltatott
a közigazgatási eljárás során, és amelyet csatolt a keresetlevélhez. Ez az elemzés bizonyítja, hogy az alkalmazott árak nem
feleltek meg az ellenőrzés és a kiigazítás logikájának, valamint, hogy az árak állítólagos egyeztetése, ha arra sor került,
valójában a gyártók reakciója volt az alapanyagok költségeire, valamint a piac alakulására.
A Polimeri szerint a megtámadott határozat (275)–(280) preambulumbekezdésében a Syndial által szolgáltatott elemzésre adott
bizottsági válasz nem meggyőző. A Polimeri az érintett piacon az értékesítési árak alakulásának számítását részletezve úgy
véli, hogy a vállalkozások árszintjei közötti eltérések túlságosan jelentősek voltak ahhoz, hogy azokat „magas korrelációs
fokúnak” minősítsék. A Polimeri rámutat például, hogy az EniChem SpA árainak emelése több mint 30%‑kal meghaladta a Shell
árainak emelését 1992 első negyedéve és 1995 harmadik negyedéve között. Ami a Bizottság azon kifogását illeti, amely szerint
az elemzés önkényesen valamennyi termék tényleges ára esetében azonos kiindulási értéket állapított meg, a Polimeri rámutat,
hogy ez az elemzés éppen ellenkezőleg, a változások által az egyes gyártók kiindulási árára gyakorolt hatást mutatja be a
kiindulási abszolút értéktől függetlenül. A Polimeri ugyanakkor elismeri, hogy azon gyártók esetében, amelyeknél nem állt
rendelkezésre az árváltozások teljes sorozata (vagyis a Bayer, a Dwory és a Kaučuk esetében), a sorozat kiindulási pontját
az EniChem SpA összesített árváltozásának megfelelő árváltozáshoz képest állapították meg. Ugyanakkor semmiképpen nem arról
van szó, hogy a gyártóhoz tényleges árat rendeltek volna, és minden más választás is ugyanilyen eredménnyel járt volna. Végül
a Polimeri hangsúlyozza, hogy soha nem állította azt, hogy a butadién költsége lenne az egyetlen olyan tényező, amely meghatározza
a BR és az ESBR végső árát, annak ellenére, hogy ez a tényező döntő jelentőségű.
A Polimeri ehhez hozzáteszi – és e megjegyzés vonatkozik a hatodik jogalapra is –, hogy az, hogy nem bizonyították a feltételezett
kartell hatásait, a vizsgálat hiányosságát jelenti, és hozzájárul az egyébként összegyűjtött bizonyítékok értékének csökkenéséhez.
A Polimeri hangsúlyozza továbbá, hogy a T‑25/95., T‑26/95., a T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95.,
T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben, ún. „Ciment”‑ügyben 2000. március 15‑én hozott ítélet (EBHT 2000., II‑491. o.) 245. pontjában a Törvényszék
a T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletre (EBHT 1995., II‑1775. o.), valamint a T‑36/91. sz.,
ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletre (EBHT 1995., II‑1847. o.) utalva megállapította, hogy „az okirati
bizonyítékok gyengesége miatt […] a Törvényszék úgy vél[te], hogy a Bizottságnak annak érdekében, hogy a jog által megkövetelt
módon bizonyítsa az ICI‑vel és a Solvay‑val szemben kifogásolt összehangolt magatartást, már a [kifogásközlés] szakaszától
kezdve átfogó és alapos gazdasági értékelést kellett volna előirányoznia többek között az érintett piac, valamint az ezen
a piacon tevékenykedő vállalkozások jelentősége és magatartása tekintetében”.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Emlékeztet arra, hogy nem kell figyelembe venni egy megállapodás konkrét hatásait
az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása céljából, amennyiben annak célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
A Bizottság ehhez hozzáteszi – és ez a megjegyzés vonatkozik a hatodik jogalapra is –, hogy a kartell fennállása cáfolhatatlanul
következik több pontos és egybehangzó, a megtámadott határozatban széleskörűen ismertetett bizonyítékból.
b)     A Törvényszék álláspontja
Előzetesen rá kell mutatni, hogy érveivel a Polimeri a Bizottság azon megállapítását vitatja, hogy az érintett vállalkozások
között kartell állt fenn. A Polimeri lényegében úgy véli, hogy az alkalmazott árakat nem hangolták össze, hanem azok többek
között az alapanyagárak, valamint a piac alakulásának voltak az eredményei.
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint felesleges valamely megállapodás tényleges hatásainak figyelembevétele az
EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása céljából, amennyiben látható, hogy annak célja a verseny megakadályozása, korlátozása
vagy torzítása (a Bíróság fenti 50. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének 122.
és 123. pontja, a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse
Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8375. o.]
491. pontja, valamint a C‑407/04. P. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑829. o.]
84. pontja). Különösen az olyan versenyellenes megállapodásokat illetően, amelyek – mint a jelen ügyben is – a versenytárs
vállalkozások találkozói során jönnek létre, a Bíróság már kimondta, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése megvalósul,
ha e találkozók célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, és ha azok így a piac működésének mesterséges
megszervezésére irányulnak (a fent hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítélet 508. és 509. pontja, a fenti 51. pontban hivatkozott Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 47. pontja, valamint a fent hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 84. pontja).
Ilyen esetben valamely vállalkozás kartellben való részvételének bizonyításához elegendő az, ha a Bizottság bizonyítja, hogy
az érintett vállalkozás olyan találkozókon vett részt, amelyek során versenyellenes megállapodásokat kötöttek. Amennyiben
az ilyen találkozókon való részvétel megállapítást nyert, e vállalkozás feladata bizonyítani, hogy az említett találkozókon
történő részvétele mögött nem volt semmilyen versenyellenes szándék, mégpedig úgy, hogy bizonyítja, a versenytársaival közölte,
hogy e találkozókon az övéktől eltérő szándékkal vesz részt (a Bíróság C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999.
július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999, I‑4287. o.] 155. pontja, a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai
egyesített ügyekben hozott ítélet 81. pontja, valamint a fenti 51. pontban hivatkozott Sumitomo Metal Industries és Nippon
Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 47. pontja).
A jelen esetben a megtámadott határozatból következik, hogy a vállalkozások közötti összehangolás bizonyítása nem a piaci
magatartások párhuzamossága puszta megállapításának eredménye, hanem olyan bizonyítékoké, amelyekből kitűnik, hogy a szóban
forgó magatartásokat összehangolás eredményezte. Ilyen körülmények között a Polimeri által az alkalmazott árak kapcsán szolgáltatott
alternatív magyarázat nem alkalmas az érintett vállalkozások közötti kartell fennállására vonatkozó bizottsági megállapítás
megkérdőjelezésére (lásd ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 727. és 728. pontját).
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett ötödik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.     A főbb ügyfelek ellátására alapított hatodik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri szerint nehezen érthető a Michelin beavatkozásának terjedelme és hatása. Utóbbi meg sem próbálta bizonyítani, hogy
az árak 1995‑ben megfigyelt párhuzamossága folytatódott‑e a következő években. Emellett a Polimeri rámutat, hogy a Michelin
további négy gyártótól szerzett be BR‑t, és további hat gyártótól ESBR‑t. A Bizottsághoz a közigazgatási eljárás során benyújtott
elemzésből kitűnik, hogy az EniChem SpA által teljesített szállítások nem lehettek részei egy elosztási tervnek vagy „megállapodásnak”.
Ez következik különösen az 1997 és 2003 közötti időszakban az egyes gumiabroncsgyártókra eső mennyiségekből.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Emlékeztet arra, hogy nem kell figyelembe venni a megállapodás konkrét hatásait,
amennyiben annak célja a verseny korlátozása.
b)     A Törvényszék álláspontja
Előzetesen rá kell mutatni, hogy érvelésével a Polimeri az érintett vállalkozások közötti kartell fennállására vonatkozó bizottsági
megállapítást vitatja. A Polimeri lényegében úgy véli, hogy a főbb ügyfelek ellátása nem összehangolás alapján zajlott, ahogy
azt az értékesített mennyiségek változásai is bizonyítják.
Márpedig az ötödik jogalap keretében a fenti 107–109. pontban kifejtett okokkal azonos indokok miatt a Polimeri által előterjesztett
érvek nem alkalmasak az érintett vállalkozások közötti kartell fennállására vonatkozó bizottsági megállapítás megkérdőjelezésére.
E tényezőkre tekintettel a Polimeri által felhozott hatodik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.     A jogsértés Polimerinek való jogellenes betudására alapított hetedik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri előadja, hogy ha már megállapították részvételét a kartellben, amit egyébként vitat, a Bizottságnak különbséget
kellett volna tennie a Syndial és a Polimeri felelőssége között azon időszakok szerint, amelyekben a BR‑re és ESBR‑re vonatkozó
üzletágat irányították (1996. május 20. és 2001. december 31. között a Syndial esetében, és 2002. január 1‑je és 2002. november
28. között a Polimeri esetében). E tekintetben az ítélkezési gyakorlatban kialakított elvre utal, amely szerint általában
a közösségi versenyjogi szabályok megsértése elkövetésének időpontjában az érintett vállalkozást irányító természetes vagy
jogi személynek kell a jogsértésért felelnie, még akkor is, ha a jogsértést megállapító határozat meghozatalakor a vállalkozás
működtetéséért más személy válik felelőssé (a Bíróság C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án
hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9693. o.] 77–82. pontja, valamint C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság
ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 38. pontja). A Bizottság a megtámadott határozat (337) pontjában
elismeri ezt az elvet. A Polimeri ugyanakkor hangsúlyozza, hogy a következő preambulumbekezdésben a Bizottság úgy határozott,
hogy neki tudja be a jogsértésért való teljes felelősséget azon időszakot is beleértve, amelyben a Syndial volt aktív az érintett
ágazatokban, utóbbit pedig mentesíti minden felelősség alól.
A Bizottság a megtámadott határozat (367)–(369) preambulumbekezdésében döntését a gazdasági folytonosság feltételére utalva,
valamint a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletre hivatkozva
igazolja. Ugyanakkor ebben az ítéletben a Bíróság az átruházó és az átvevő közötti szerkezeti kapcsolatokat, vagyis az egyik
másik felett gyakorolt 50%‑os ellenőrzését is megállapította. A Polimeri hozzáteszi, hogy ebben az ügyben az átvevő társaság,
az Aalborg, nem volt más, mint egy
ad hoc
kialakított szervezet, amelynek célja az volt, hogy átvegye az anyavállalat tevékenységét a cementágazatban. A jelen ügyben
a Polimeri 1995 óta létezik társaságként, és miközben a BR és az ESBR gyártói (a Bizottság szerint) versenykorlátozó megállapodásokat
kötöttek, teljesen jogszerűen foglalkozott polietilénekkel (nem pedig elasztomerekkel). Az „egyazon gazdasági egység” szempontjának
megfontolatlan alkalmazása, annak érdekében, hogy a felelősséget az átruházó vállalkozásról az átvevőre telepítsék, azzal
a kockázattal jár, hogy rendellenes módon figyelmen kívül hagyják többek között a büntetések személyhez kötöttségének elvét
(Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnoknak a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélethez kapcsolódó indítványa). A Bizottságnak, amennyiben át kívánja ruházni a felelősséget, más tényezőket
kell megjelölnie. A jelen ügyben a Bizottság különösen azt állította, hogy először is a tevékenységek 2002. január 1‑jei átruházása
azzal járt, hogy átadták a Polimerinek a Syndial főbb tevékenységeit és személyzetét, másodszor a tevékenységek átruházásának
időpontjában a Syndial forgalma csökkent, és így komoly kockázata volt annak, hogy a Syndial nem rendelkezik elegendő eszközzel
ahhoz, hogy megfizesse a bírságot, harmadszor pedig, az átruházást követően a Polimeri ugyanazon, az EniChem SpA alkalmazásában
álló személy útján vett részt a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének találkozóin. Márpedig az első és a harmadik érv nem
alkalmas arra, hogy megalapozza a felelősség átszállását. A Polimeri e tekintetben rámutat, hogy ezek a körülmények jelen
vannak a Dow és a Shell kapcsolataiban is, és nem vonták maguk után a Dow felelősségét azért a jogsértésért, amelyet a Shell
követett el a tevékenység átruházását megelőzően. Ami a Bizottság által hivatkozott második érvet illeti, az jogi szempontból
nem releváns, kivéve ha bizonyítják, hogy a társaság csődhelyzetben van, ami a Syndialra, amely mindmáig létezik, nem vonatkozik.
Emellett ez az érv annál kevésbé hihető, mivel a Bizottság a jelen ügyben egyetemleges felelősséget állapított meg annak érdekében,
hogy elkerülje a fizetés elmaradásának bármilyen kockázatát. A Polimeri ehhez hozzáteszi: az, hogy az EniChem SpA ellenőrizte
a Polimerit a tevékenységek átruházását követő hat hónapon keresztül, csak egy ideiglenes megoldás volt, mielőtt az ellenőrzést
a holdingtársaság átvette.
A Polimeri ebből azt a következtetést vonja le, hogy a gazdasági folytonosság feltételét a jelen esetben a büntetések személyhez
kötöttségének elvét megsértve, a közösségi ítélkezési gyakorlatnak nem megfelelően, kellő indokolás nélkül és hátrányosan
megkülönböztető módon alkalmazták.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Előadja különösen, hogy gazdasági folytonosság állt fenn a kartellben érintett átruházó
társaság (EniChem SpA/Syndial) és az átvevő társaság (Polimeri) között.
b)     A Törvényszék álláspontja
Ahogy arra a fenti 4. pontban emlékeztettünk, az Eni tevékenységét az érintett termékek tekintetében kezdetben az Eni által
közvetetten, az EniChem SpA leányvállalatán keresztül irányított EniChem Elastomeri Srl biztosította. 1997. november 1‑jén
az EniChem Elastomeri egyesült az EniChem SpA‑val. Az Eni 99,97%‑os ellenőrzést gyakorolt az EniChem SpA felett. 2002. január
1‑jén az EniChem SpA átruházta a stratégiai vegyipari tevékenységét (beleértve az érintett termékekhez kapcsolódó tevékenységet
is) a 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatára, a Polimerire. Az Eni 2002. október 21. óta közvetlenül és teljes mértékben
ellenőrzi a Polimerit. 2003. május 1‑jén az EniChem SpA a nevét Syndialra változtatta (a megtámadott határozat (26)–(32) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozatban a Bizottság rámutat, hogy szerkezeti kapcsolatok állnak fenn az EniChem SpA (később Syndial) és
a Polimeri között, mivel e társaságok ugyanahhoz a vállalkozáshoz tartoznak. A konkrét esetben megállapítja, hogy a Syndial
által elkövetett jogsértésért a Polimeri felelősségét kell megállapítani annak ellenére, hogy a Syndial továbbra is létezik
(a megtámadott határozat (338), (368) és (369) preambulumbekezdése).
A Bizottság hozzáteszi, hogy a Polimeri felelősségét megalapozza mindenekelőtt az a tény is, hogy az EniChem SpA volt a Polimeri
egyedüli részvényese a szóban forgó tevékenységek átruházását megelőzően, és azt követően is, valamint hogy az említett átruházás
alapján nem került sor semmilyen tényleges kifizetésre. Továbbá az EniChem SpA tőkéje és forgalma jelentősen csökkent ezen
átruházást követően, és e társaság tevékenysége korlátozott. Végül az EniChem SpA részéről a jogsértésben részt vevő alkalmazott
a Polimeri képviseletében továbbra is részt vett a jogsértésben (a megtámadott határozat (369)–(373) preambulumbekezdése).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben egy gazdasági tevékenységet gyakorló jogalany sérti meg a versenyszabályokat,
a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért (lásd ebben az értelemben a fenti 50. pontban
hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 145. pontját, a fenti 116. pontban hivatkozott Cascades
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. pontját, valamint a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott
ítélet [EBHT 2007., I‑10893. o.] 39. pontját).
Amikor azonban két jogalany egyetlen gazdasági egységet alkot, az, hogy a jogsértést elkövető társaság továbbra is létezik,
önmagában nem zárja ki, hogy azt a jogalanyt szankcionálják, amelynek a gazdasági tevékenységeit átadta (lásd ebben az értelemben
a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 355–358. pontját
és a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑3435. o.] 132. pontját).
A szankció ilyen alkalmazása különösen abban az esetben engedhető meg, ha e jogalanyok ugyanazon személy irányítása alá tartoztak,
és figyelembe véve az őket gazdasági és szervezeti téren összekötő szoros kapcsolatokat, lényegében ugyanazokat a kereskedelmi
irányelveket alkalmazták (a fenti 123. pontban hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 49. pontja).
A jelen esetben bizonyos, hogy a jogsértő cselekmények elkövetésekor az EniChem SpA és a Polimeri közvetlenül vagy közvetve
ugyanazon társaság, mégpedig az Eni kizárólagos tulajdonában volt. E feltételek mellett nem sérti a személyes felelősség elvét
az, ha a jogsértésért, amelyet először az EniChem SpA követett el, majd a Polimeri folytatott, teljes egészében az utóbbit
bírságolják (lásd ebben az értelemben a fenti 123. pontban hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 51. pontját).
A Polimeri további érvei sem kérdőjelezik meg e következtetést.
Különösen ami a fenti 122. pontban hivatkozott körülményeket illeti, amelyek szerint a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok
nem relevánsak, rá kell mutatni, hogy a Bizottság azon megállapítása, amely szerint a Polimeri felelős az EniChem SpA (később
Syndial) cselekményeiért, azon alapul, hogy a szóban forgó tevékenységek átruházására két, azonos vállalkozáshoz tartozó társaság
között került sor. A Bizottság által a megtámadott határozatban előadott, egyéb, a fenti 122. pontban hivatkozott körülmények
is alátámasztják a Bizottság megállapítását, ahogy azt a „szintén” kötőszó használata is jelzi a megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében.
Ennélfogva, még ha feltételezhető is, hogy a Bizottság által előterjesztett körülmények nem relevánsak, e megállapítás nem
kérdőjelezheti meg e tekintetben a megtámadott határozat jogszerűségét.
Mindenesetre relevánsak a Bizottság által előadott körülmények, amelyeket ténybeli szempontból a Polimeri sem vitat. E körülmények
ugyanis rávilágítanak arra a tényre, hogy egy jogi értelemben továbbra is létező, azonban gazdasági tevékenységet már nem
végző vállalkozással szemben kiszabott bírságok esetében fennáll a veszélye annak, hogy e bírságoknak nem lesz elrettentő
hatásuk, és amennyiben nincs lehetőség joghátrány kiszabására a jogsértést elkövető személytől eltérő jogalannyal szemben,
a vállalkozások kibújhatnak a szankciók alól azon egyszerű ténynél fogva, hogy a személyazonosságuk módosult a szerkezetátalakításokat,
átruházásokat vagy más jogi vagy szervezeti változásokat követően (lásd ebben az értelemben a fenti 123. pontban hivatkozott
ETI és társai ügyben hozott ítélet 40. és 41. pontját)
Végül abban a tekintetben, hogy a Polimeri a megtámadott határozat indokolásának hiányosságára hivatkozik, elegendő annyit
megállapítani, hogy a Bizottság a fenti 120–122. pontban hivatkozott preambulumbekezdésekben egyértelműen megjelölte az értékelés
azon szempontjait, amelyek lehetővé tették számára a Polimeri felelősségének megállapítását a jelen ügyben.
E tényezőkre tekintettel a Polimeri által hivatkozott hetedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
5.     A kartell létezésének megalapozatlan megállapítására vonatkozó nyolcadik jogalapról
a)     A felek érvei
Előzetes észrevételek
A Polimeri által hivatkozott nyolcadik jogalap formálisan két részre oszlik. Az első rész keretében a Polimeri vitatja a Bizottság
által felhasznált bizonyítékok forrásait. A második rész keretében a Polimeri a megtámadott határozatnak „A kartell általános
bemutatása” című részét vitatja.
Ami a megtámadott határozat „Kartelltalálkozók” című részét illeti, a Polimeri a keresetleveléhez csatolt három mellékletre
hivatkozik, amelyekről a Bizottsággal ellentétben azt állítja, hogy elfogadhatók. Szerinte a Bizottság által a beadványaiban
hivatkozott ítélkezési gyakorlatból levezethető, hogy a melléklet esetleges elfogadhatatlanságát azon jogalap keresetlevélbeli
megjelölése és megfelelő megfogalmazása alapján kell megítélni, amelyre az említett melléklet vonatkozik. A Polimeri úgy véli,
hogy az egy vagy több mellékletre való általános hivatkozást elfogadhatatlannak kell tekinteni, amennyiben az a jogi alap
(jogalap), amelyre a mellékletben kifejtett körülmények vonatkoznak, nincs megfelelően megfogalmazva a keresetlevélben. A
jelen esetben a Polimeri először is kifejezetten hivatkozott a különböző mellékletek tartalmára a keresetlevélben, másodszor
pedig azok közül egyet részletesen is kifejtett. Ezen túlmenően pedig a mellékletek szövege több helyen utal a keresetlevél
egyes részeire és a többi mellékletre, továbbá egyidejűleg benyújtásra került egy francia nyelvű fordítás. A szóban forgó
mellékleteknek a keresetlevélben előterjesztett jogalap tekintetében pusztán bizonyító és kisegítő szerepük van.
A nyolcadik jogalap első részéről, amely a bizonyítékok forrásaira vonatkozik
Először, ami a bírság alóli mentesség vagy annak csökkentése iránti kérelmet benyújtó vállalkozások által tett nyilatkozatokat
illeti, a Polimeri rámutat, hogy a Bizottság által ismertetett ténybeli háttér számos esetben eltér az alkalmazottak nyilatkozatainak
tartalmától. A Polimeri, hivatkozva a szóban forgó alkalmazottakra, rámutat, hogy nem csupán a különböző vállalkozások között,
hanem egy társaságon belül is vannak eltérések. A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy az általa hivatkozott ellentmondásokat a
keresetlevél több pontja is kifejti. Szerinte a Bizottság kifogása e tekintetben, amely szerint a Polimeri érvelése nem hivatkozik
bizonyítékokra, és nem is tartalmaz bizonyítékokat, tisztán formális.
Másodszor, ami N. (Dow) kézzel írott feljegyzéseit illeti, amelyeket egy vizsgálat során szereztek be, ezek képezik az egyetlen
valódi okirati alapot, amelyet a Bizottság be tud mutatni vádja alátámasztása érdekében.
A Polimeri különösen azt állítja, hogy ezen az alapon szerepel a megtámadott határozat (202) preambulumbekezdésében, amely
egy 1999. november 16‑án Frankfurtban (Németország) a versenytársak között tartott állítólagos jogellenes találkozóra utal,
a következő állítás: „Az 1999. november 16‑i találkozót és a vacsorát követően [P., F., N., V., L., L. és T.] találkoztak
a Meridien Hotel Casablanca bárjában”. Márpedig a vizsgálati akta azt bizonyítja, hogy a megjelölt időpontban P. már nem volt
Frankfurtban. A Polimeri mellékletben csatolja a vizsgálati akta iratainak másolatát. Emellett a Polimeri olyan bizonyítékokat
terjesztett elő, amelyek azt bizonyítják, hogy L. (EniChem) már visszatért Milánóba (Olaszország). Kétségeket vet fel továbbá
F. jelenlétét illetően is, figyelemmel egy hitelkártyával történt 1999. november 16‑i szállodai fizetésre. A Polimeri ehhez
hozzáteszi, hogy az ellenkérelemhez csatolt iratok egyikét (mégpedig egy P.‑nek kézbesített számlát) mint terhelő bizonyítékot
el kell utasítani. Ugyanis bár a szóban forgó dokumentum a vizsgálati akta részét képezi, azt nem használták fel bizonyítékként
sem a kifogásközlésekben, sem a megtámadott határozatban. A Polimeri tehát nem terjeszthetett elő észrevételeket e tekintetben.
Ugyanez vonatkozik arra is, hogy a Bizottság a Törvényszék előtti beadványaiban módosította a nem hivatalos találkozó időpontját,
ettől kezdve 1999. november 15‑ében állapítva meg azt. A Bizottság emellett nem fejtette ki, hogy a nem hivatalos találkozóra
miként kerülhetett sor 1999. november 15‑én annak ellenére, hogy N. kézzel írott feljegyzései a hivatalos találkozóval kezdődnek
(amelyre 1999. november 16‑án került sor). A megtámadott határozatban tehát hiányos egyrészt a vizsgálat, másrészt pedig az
indokolás. A tényállás új változatát tehát, amelyet a Bizottság az ellenkérelmében adott elő, elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
A Polimeri emellett hangsúlyozza, hogy a Bizottság állításával ellentétben mindig is vitatta, hogy részt vett a szóban forgó
találkozón.
Végül N. két másik kézzel írott feljegyzése, amelyeket eredetileg a kartell bizonyítékaként használtak fel (az 1996. február
21‑én Düsseldorfban és 1998. december 1‑jén Brüsszelben [Belgium] tartott találkozók tekintetében), elveszítette bizonyíték
státuszát. A Polimeri ebből arra következtet, hogy N. öt kézzel írott feljegyzéséből legalább három nem a jogellenes találkozókra
vonatkozik. A Törvényszéknek tehát széleskörűen és alaposan meg kell vizsgálnia N. kézzel írott feljegyzéseinek szövegét és
értelmezését, és adott esetben azzal kapcsolatban kiegészítő vizsgálatokat kell folytatnia többek között annak megállapítása
érdekében, hogy azok hogyan és milyen formában jutottak a Bizottsághoz.
A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy a Bizottság a beadványaiban szereplő állítással ellentétben több alkalommal utalt a keresetlevélben
azokra a körülményekre, amelyek kételyeket vetnek fel N. kézzel írott feljegyzéseinek bizonyító erejét illetően, és nemcsak
az 1999. november 16‑i találkozóra vonatkozó feljegyzések kapcsán. Emellett hangsúlyozza, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint
a bíróságban felmerülő bárminemű kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító
határozat címzettje (a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott
ítélet 177. pontja).
Harmadszor, a válaszában a Polimeri a BR és az ESBR kapcsán előadja, hogy nincsenek bizonyítékok a kartell állítólagos találkozóira.
A Polimeri e tekintetben minden érintett találkozóval kapcsolatban állást foglal (az 1996 és 2002 közötti időszak vonatkozásában).
A Polimeri emellett jelzi, hogy e ténykörülményeket már szemléletesen bemutatta a keresetlevélben.
A nyolcadik jogalap második részéről, amely a kartell általános bemutatására vonatkozik
Előzetesen a Polimeri rámutat, hogy a megtámadott határozatnak „A kartell általános bemutatása” című része nyilatkozatok olyan
összesítése, amelyben kevés valóban releváns szempont szerepel. A Polimeri ennélfogva hangsúlyozza, hogy nem hihető W.‑nek
(Bayer) a megtámadott határozat (112) preambulumbekezdésében hivatkozott állítása, amely szerint L. (EniChem) és W. azt kérték
N.‑től (Dow), hogy ne készítsen több feljegyzést a nem hivatalos megbeszélésekről. A Polimeri rámutat különösen arra, hogy
ezt az állítást L. cáfolja, és N. sem erősíti meg. Emellett W. nyilatkozata N.‑nek az 1996. február 21‑i találkozókra vonatkozó
kézzel írott feljegyzéseire vonatkozik. Végül ellentmondás van azon feltételezett időpont között, amikor N.‑t felkérték, hogy
ne készítsen több feljegyzést, és azon tényleges időpont között, amikor ő e kérésnek eleget tett. A Polimeri ehhez hozzáteszi,
hogy az a vád, amelyet a Bizottság alá kíván támasztani, kizárólag ebből a nyilatkozatból származik.
Érdemben a Polimeri különbséget tesz az ármegállapodások, a piacfelosztó megállapodások, az érzékeny kereskedelmi információk
cseréje, a megállapodások figyelemmel kísérése, valamint az N. által leírt általános ténybeli háttér között.
–       Az ármegállapodásokról
A BR‑t illetően a Polimeri hangsúlyozza, hogy W.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (105) és (106) preambulumbekezdéseiben
hivatkozott nyilatkozatai homályosak, és semmiképpen sem hihetőek. E tekintetben vitatja a Bizottság részéről a beadványaiban
a megtámadott határozat más preabulumbekezdéseire tett utalásokat, továbbá e preambulumbekezdések tekintetében a keresetlevél,
illetve mellékletei több részére hivatkozik. A Polimeri rámutat arra is, hogy a Bizottság által hivatkozott egyes preambulumbekezdések
nem a BR‑re vonatkoznak.
Emellett az az állítás, amely szerint D. (EniChem) – fenyegetőzve – arra kérte a Bayert, hogy emelje fel az árait (a megtámadott
határozat (103) preambulumbekezdése), nem hihető, figyelemmel arra, hogy a Bayer volt a legjelentősebb piaci szereplő. A Bayer
emellett cáfolta saját alkalmazottjának nyilatkozatait. A Bizottság tehát nem cáfolhatta e ténykörülményt egy puszta véleménnyel,
amelyet beadványaiban fejt ki. A Polimeri rámutat arra is, hogy a megtámadott határozat e részében nem szerepel más konkrét
állítás a BR‑t illető feltételezett ármegállapodásokra vonatkozóan. Emellett semmilyen írásos dokumentáció nem létezik a BR‑rel
kapcsolatos feltételezett jogellenes megbeszéléseket illetően. Végül a Polimeri hangsúlyozza, hogy az első kifogásközlésben
az árak alakulásának a valamennyi gyártó által szolgáltatott információk segítségével elvégzett elemzése egyértelműen bizonyítja,
hogy nem került sor az árak egyidejű változására, hogy ugyanannyi áremelés történt, mint árcsökkentés, hogy az árak alakulása
bizonyos időbeli eltéréssel tükrözte az alapanyagok árának emelkedését vagy csökkenését, valamint hogy a különböző termékek
ára mindig igen eltérő volt.
Ami az ESBR‑t illeti, a Bayer azt állította, hogy D. (EniChem) és de J. (Shell) volt a megállapodások legaktívabb szereplője
(a megtámadott határozat (111) preambulumbekezdése). Márpedig e két személy mindig határozottan tagadta, hogy versenykorlátozó
megállapodásokban vett volna részt. A megtámadott határozat (119) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozat, amelyre a Bizottság
beadványaiban hivatkozik, nem releváns, mivel az személyesen V.‑től (Shell) ered. Az nem kérdőjelezheti meg de J. nyilatkozatát.
A Bizottság kizárólag az együttműködő vállalkozások és a Shell nyilatkozataira támaszkodott, anélkül hogy más bizonyítékot
szolgáltatott volna. Ami a Shellt illeti, az feltétel nélkül elismeri az első kifogásközlésben, hogy részt vett az ármegállapodásokban
annak ellenére, hogy de J. kategorikusan cáfolta ezt az állítást. A Polimeri ugyanakkor előadja, hogy a Shell későbbi vallomásai
nem bírnak bizonyító erővel, mivel azok későbbiek, mint az első vádat megfogalmazó aktus, és azokat nem támasztják alá más
releváns dokumentumok. A Polimeri e tekintetben vitatja a Bizottság által a beadványaiban a megtámadott határozat más preambulumbekezdéseire
tett utalásokat. A Polimeri e preambulumbekezdések tekintetében a keresetlevél, illetve mellékletei több részére hivatkozik.
Emellett a Bayernek a megtámadott határozat (110) és (114) preambulumbekezdésében ismertetett álláspontja nincs összhangban
egyes alkalmazottainak, mégpedig O.‑nak és Ü.‑nek a nyilatkozataival. A Polimeri e tekintetben a vizsgálati iratok egyes elemeire
utal. Ami O.‑t illeti, a Polimeri rámutat, hogy a Bizottságnak a beadványaiban szereplő állításával ellentétben ő 1996. szeptember
2‑án és 3‑án részt vett a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének egyik találkozóján, amely találkozót a „kartelltalálkozók”
között említik. Emellett nem képzelhető el, hogy a Bayer felelősei anélkül kötöttek volna megállapodásokat, hogy O.‑t, a társaság
kereskedelmi felelősét erről tájékoztatták volna. A későbbi megismételt vizsgálat nem releváns, mivel az a W.‑vel folytatott
megbeszélésekből eredő új tényállásváltozaton alapul, aki sosem volt a Bayer ESBR felelőse. A Polimeri e tekintetben hangsúlyozza,
hogy a Bizottság a leginkább együttműködő személyek nyilatkozatait terjesztette elő. Semmilyen bizonyíték nem létezik arra
nézve, hogy az érintett vállalkozások áremelési megállapodást kötöttek volna, sem arra, hogy olyan közös mechanizmust dolgoztak
volna ki és működtettek volna, amely lehetővé tette az ESBR árára vonatkozó rendszeres egyeztetést. A Polimeri e tekintetben
emlékeztet az N. kézzel írott feljegyzéseivel kapcsolatban kifejtett kifogásokra. Végül az ESBR árváltozásainak elemzése ugyanazt
eredményezi, mint a korábban megvizsgált BR esetében.
A Polimeri kijelenti azt is, hogy – ellentétben a Bizottság által a beadványaiban megfogalmazott állítással – releváns bizonyíték,
hogy nem volt kihatása a szóban forgó megállapodásnak. Itt a Polimeri egyetlen olyan jogalapjáról van szó, amellyel bizonyítható
a nyilatkozatok tartalmi megalapozottságának hiánya, amelyeket nem erősítenek meg más bizonyítékok.
–       A piacfelosztó megállapodásokról
Előzetesen a Polimeri rámutat, hogy a megtámadott határozatból egyértelműen nem tűnik ki, hogy az állítólagos piacfelosztó
megállapodások kizárólag az ESBR‑re vonatkoznak‑e, vagy a BR‑re is. A Polimeri e tekintetben rámutat egy ellentmondásra a
megtámadott határozat (124) és (301) preambulumbekezdése között.
Ami a BR‑t illeti, a Polimeri hangsúlyozza, hogy a piacfelosztó megállapodásokra vonatkozó részben ismertetett nyilatkozatok
közül egyetlen (mégpedig a Bayer részéről W. nyilatkozata) vonatkozik konkrétan erre a termékre (a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdése).
Ugyanakkor a megtámadott határozat (56) és (57) preambulumbekezdésének fényében a Polimeri kijelenti, hogy megkérdőjelezi
a gyártók arra való képességét, hogy felosszák az olyan méretű ügyfeleket (jelen esetben a gumiabroncsgyártókat), mint amelyekre
a Bizottság hivatkozik. Emellett, ahogy a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdéséből kitűnik, technológiai előírások
folytán nem minden gyártó volt azonos értékű minden egyes ügyfél szempontjából. Semmilyen okirat sem bizonyítja az állítólagos
piacfelosztó megállapodásokat. A Polimeri emellett rámutat, hogy az EniChem SpA részéről a Bizottság által hivatkozott gumiabroncsgyártók
részére teljesített szállítások (az EniChem SpA BR‑gyártásának 60–65%‑a) folyamatosan ingadoztak. Ez nem egyeztethető össze
a
status quo
megőrzésére irányuló elképzeléssel, legalábbis a Polimeri tekintetében semmiképpen. Emellett az EniChem SpA további BR‑gyártását
(vagyis 35–40%‑ot) olyan, nem gumiabroncsgyártó ügyfeleknek értékesítette, amelyek nem voltak közös ügyfelek. A Polimeri hangsúlyozza,
hogy a Bizottság által a beadványaiban megfogalmazott állítással ellentétben ő nem állítja, hogy nem fűződött kereskedelmi
érdeke versenykorlátozó megállapodások megkötéséhez.
Nem hihető V.‑nek (Shell) a megtámadott határozat (127) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozata, amely szerint L. (EniChem)
utasította arra, hogy tartsa magát távol az egyesült királysági szőnyegpadló‑alátét piactól. A Polimeri e tekintetben hangsúlyozza
a Shell nyilatkozatainak változását, azt, hogy L. kategorikusan cáfolja, hogy ilyen tartalmú beszélgetést folytatott volna,
valamint azt a tényt, hogy a BR nem érinti a szőnyegpadló‑alátét piacot.
Az ESBR‑t illetően a Polimeri rámutat, hogy P.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (124) preambulumbekezdésében hivatkozott
nyilatkozatai alapján, aki feladatait 1999‑től látta el (vagyis egyik kijelentés sem vonatkozik a korábbi évekre), P. tagadja,
hogy fennálltak olyan megállapodások, amelyek a kapacitások vagy a piaci részesedések befagyasztását célozták, valamint azt
állítja, hogy az a döntés, hogy nem versenyeznek agresszívan, a vállalkozások mérlegelésére volt bízva. E tanúvallomás semmiképpen
nem lehet a megállapodás létrejöttének bizonyítéka. Ezt megerősíti az a tény is, hogy folyamatosan változott az az ESBR‑mennyiség,
amelyet az EniChem SpA a főbb ügyfeleknek értékesített. A Polimeri szerint elfogadhatatlannak kell nyilvánítani a Bizottság
azon érvét, amely szerint a Polimeri álláspontja P. nyilatkozatának olasz fordításában rejlő hibán alapul. A Bizottságnak
emellett lehetősége lett volna arra, hogy helyesbítse ezt a fordítási hibát annak érdekében, hogy lehetővé tegye a Polimeri
számára a védelemhez való joga gyakorlását. Mindenesetre a szóban forgó nyilatkozat még eredeti nyelvén (német) is kétértelmű.
A Polimeri vitatja a Bizottság által a beadványaiban a megtámadott határozat más preambulumbekezdéseire tett utalásokat is,
amelyek célja az ESBR‑rel kapcsolatos kartell 1999‑et megelőző években való fennállásának bizonyítása.
Ami a Dow‑nak a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésében szereplő állítását illeti, amely szerint „biztosították
az EniChem [SpA‑t], hogy nem támadják meg a Michelin‑nel vagy a Bridgestone‑nal szemben kialakított piaci helyzetét”, az nem
utal konkrét időszakra, és így ellentmondásban van az Enichem SpA által a szóban forgó teljes időszak során szállított mennyiségek
változásával. Ami a Bayernek a megtámadott határozat (126) preambulumbekezdésében szereplő állítását illeti, amely szerint
egyes találkozók során a Dow és az EniChem SpA kölcsönösen azzal vádolták egymást, hogy elvették egymás ügyfeleit, ez tűnik
a legjobb bizonyítéknak arra, hogy a piacon magas szintű verseny állt fenn, legalábbis az EniChem SpA és a Dow közötti kapcsolatokban.
–       Az érzékeny kereskedelmi információk cseréjéről
A BR‑t illetően a Polimeri a megtámadott határozat (120), (128) és (132) preambulumbekezdésére hivatkozik, és lényegében úgy
véli, hogy az ott szereplő nyilatkozatok nem hihetőek (a megtámadott határozat (132) preambulumbekezdése), vagy azokat nem
támasztják alá bizonyítékok (a megtámadott határozat (120) és (128) preambulumbekezdése). Emellett a megtámadott határozat
(128) preambulumbekezdése olyan információkra utal, amelyek részben nyilvánosak, amit a Bizottság is elismer a megtámadott
határozat (329) preambulumbekezdésében. Ezzel hallgatólagosan elismeri tehát, hogy az információcserére vonatkozó kifogás
nem megalapozott.
Ami az ESBR‑t illeti, a megtámadott határozat (131)–(133) preambulumbekezdése nem tartalmaz semmilyen konkrét vádat. Így a
Polimeri a BR kapcsán kifejtettekre hivatkozik.
A Polimeri hozzáteszi, hogy a Bizottság állításával ellentétben a keresetlevélben vitatta az 1996. május 20‑án Milánóban és
1999. november 15‑én és 16‑án Frankfurtban tartott találkozókra vonatkozó dokumentumokat. Emellett a szóban forgó információk
a Polimeri szerint szinte kizárólag nyilvános információk voltak.
–       A megállapodások figyelemmel kíséréséről
A Bizottság a megtámadott határozat (136) preambulumbekezdésében a versenytársak kétoldalú telefonbeszélgetéseire hivatkozik,
amelyek a találkozók között zajlottak. A Polimeri szerint a megtámadott határozat azon részében, amely leírja a kartellmegállapodások
figyelemmel kísérésének állítólagos mechanizmusát, az események leírása rendkívül töredékes. Semmilyen bizonyíték nincs tehát
arra, hogy valamennyi érintett vállalkozásnak közös szándékában állt, hogy az állítólagos megállapodások tekintetében egymás
között ellenőrzési rendszert hozzanak létre. A Polimeri arra az ítélkezési gyakorlatra is hivatkozik, amely szerint bizonyítani
kell azt, hogy a szóban forgó vállalkozás ismerte a többi résztvevő jogsértő magatartását, vagy ésszerűen előre láthatta azt,
és kész volt az ebből eredő kockázatot elfogadni, (a fenti 55. pontban hivatkozott Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet). E bizonyításnak nem a bűnösség vélelmén, hanem közvetlen okirati bizonyítékokon kell alapulnia (a
fenti 105. pontban hivatkozott „Ciment”‑ügyben hozott ítélet).
A BR‑t illetően a Polimeri a megtámadott határozat (137), (138), (143) és (144) preambulumbekezdésére hivatkozik, és lényegében
úgy véli, hogy az ott hivatkozott nyilatkozatok nem részletesek (időtartam, termék, ügyfél), és ezért gyenge bizonyító erővel
bírnak. Konkrétabban, F.‑nek (Dow) a megtámadott határozat (143) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilatkozatát illetően
a Polimeri rámutat, hogy a Dow egy másik, az ügy iratai között szereplő nyilatkozata ugyanazon időszak vonatkozásában azt
tartalmazza, hogy a Dow és az EniChem SpA között vita folyt amiatt, hogy a Karbochem (a Dow tulajdonában álló vállalkozás)
üzleti titkokat sértett. Ezen egyezséggel záruló vita többszöri kapcsolatfelvételt igényelt a két vállalkozás között. Ami
W.‑nek (Dow) a megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilatkozatát illeti, annak szerepeltetése nem
logikus a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének találkozóira, különösen a 2001 novemberében tartott találkozóra vonatkozó
állítások között.
Az ESBR‑t illetően a Polimeri hivatkozik F. (Bayer) állítására, amely szerint L. (EniChem) körülbelül kétszer lépett vele
kapcsolatba az első, 1999. februári találkozójukat követő évben (a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdése). A Polimeri
szerint e kapcsolatok egy, az EniChem SpA és a Bayer közötti szállítási szerződésre vonatkoztak, amely egy konkrét terméket
érintett, amely nem tartozott az ESBR szigorúan vett kategóriájába. A Polimeri e tekintetben egy olyan dokumentumot nyújt
be, amely bizonyítja, hogy a Bayer részére 1999‑ben eladta a szóban forgó terméket, és utal egy, a vizsgálati iratokban szereplő
nyilatkozatra. A Bayer nyilatkozatait kiragadták összefüggésükből, és azokat – nem véletlenül – kivonatosan idézték. Emellett
F.‑et nem terhelte közvetlen felelősség az ESBR‑rel kapcsolatos tevékenységért. F. egyébként megerősítette, hogy a szóban
forgó beszélgetések nem tartalmazhattak ármegállapodásokat.
–       Az N. által leírt általános ténybeli háttérről
A Polimeri felhívja a Törvényszék figyelmét N. (Dow) egyik nyilatkozatára, amelyet egy 2005. december 13‑án tartott megbeszélésen
tett, és amely nem szerepel a megtámadott határozatban. E nyilatkozat, amelyet egészében idéz, különösen jelentős. A nyilatkozat
azt bizonyítja, hogy a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének találkozóihoz kapcsolódó érintkezések pusztán elkerülhetetlen
és természetes találkozók voltak az ágazat szereplői között, akik különböző kérdéseket vitattak meg az esetek többségében
nyilvános információk alapján, összejátszásra irányuló szándék nélkül. Lehetséges, hogy ebben az összefüggésben kialakultak
véletlen helyzetek, amelyeket „határeseteknek” lehet minősíteni. Ugyanakkor nagy különbség van az ilyen helyzet és a kartell
között, amelyet a Bizottság nem hidalt át megfelelő bizonyítékokkal. A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy a Bizottság szándékosan
figyelmen kívül hagyja, hogy lényeges különbség van a nyilvános információk megosztása és az adott termék vonatkozásában létrehozott
árkartell között. A Polimeri hozzáteszi azt is, hogy N. nyilatkozata megerősíti, hogy nemcsak az alapanyagok árát illetően
nem létezett közös elképzelés, hanem a társaságok által követett végső célt illetően sem.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Előzetesen a Bizottság úgy véli, hogy a keresetlevél A 23–A 25. mellékletében a Polimeri
számos olyan kifogást és érvet ad elő, amelyek nem szerepelnek a keresetlevél szövegében. Ilyen módon eljárva a Polimeri megsérti
a Bíróság alapokmánya 19. cikkének első bekezdését, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontját. Egyebekben
a Bizottság lényegében úgy véli, hogy nem követett el hibát, amikor a Polimeri tekintetében megállapította a jogsértés elkövetését.
b)     A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyítási eljárás tekintetében a Bizottság
kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt
módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását. A Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékot kell szolgáltatnia
azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy az állítólagos jogsértés megtörtént (lásd a fenti 50. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot). Arra is emlékeztetni kell, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez
elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást
tanúsítanak (a Bíróság 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970.,
661. o.] 112. pontja, valamint a 209/78–215/78. és 218/78. sz., van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
1980. október 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 3125. o.] 86. pontja; a Törvényszék T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra
Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 256. pontja). A bíróságban felmerülő bárminemű
kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát
nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben
a bíróságnak még bármiféle kételye van e kérdéssel kapcsolatosan (a Törvényszék T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság
ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4407. o.] 215. pontja).
A Polimeri által a nyolcadik jogalap keretében előterjesztett egyes érvek elfogadhatóságáról
A Bíróság alapokmányának 21. cikke, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek
tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a
kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul,
legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait
ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez
mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent
említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük (a Bíróság C‑52/90. sz., Bizottság kontra Dánia
ügyben 1992. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑2187. o.] 17. pontja, valamint a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft
kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.] 94. pontja). Továbbá nem a Törvényszéknek
kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek meglátása szerint a kereset alapját képezhetik,
mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (a Törvényszék T‑84/96. sz., Cipeke kontra Bizottság ügyben
1997. november 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑2081. o] 34. pontja és a T‑231/99. sz., Joynson kontra Bizottság ügyben
2002. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2085. o] 154. pontja).
Hasonló követelmények érvényesülnek a jogalap alátámasztására felhozott kifogás tekintetében is (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1989. o.]
333. pontja).
A jelen ügyben a Polimeri kijelenti, hogy „[a]z oldalak korlátozott száma miatt, amelyet a keresetlevélnek tiszteletben kell
tartania, a felperes »A kartell általános bemutatása« című részben adja elő érveit, míg a »Kartelltalálkozók« résszel kapcsolatos
pontos észrevételeit [a keresetlevél] [A] 23., [A] 24. és [A] 25. melléklete tartalmazza.”
Ennek megfelelően a Polimeri a keresetlevél szövegében ismertet egy, a megtámadott határozatnak „A kartell általános bemutatása”
című részére (vagyis a megtámadott határozat 4.2 részére) vonatkozó kifogást. A megtámadott határozat „Kartelltalálkozók”
című részére (vagyis a megtámadott határozat 4.3 részére) vonatkozó kifogás jogi és ténybeli szempontból kizárólag a keresetlevél
A 23. és A 25. mellékletében nyer egyértelmű kifejtést.
Pontosabban a Polimeri a keresetlevél szövegében a megtámadott határozat „Kartelltalálkozók” című részével kapcsolatban csupán
az alábbiakat fejti ki:
„Ami az 1996 és 2000 [közötti] időszakot illeti, (a [keresetlevél] [A] 23. mellékletében) a Polimeri előadja, hogy nem lehet
igazolni azt az állítást, hogy a versenytársak között bármilyen árkartell állt fenn akár a BR, akár az ESBR vonatkozásában.
Azon kevés esetben pedig, amelyekben a csatolt, egyébként igen nagy részben az ESBR‑re vonatkozó dokumentumok a hivatalos
találkozókon kívüli találkozókról tanúskodnak, semmi, de ténylegesen semmi nem alapozza meg azt a megállapítást, amely szerint
a vállalkozások kereskedelmi politikáját bármilyen módon összehangolták.
A 2001. évet illetően a Polimeri [a keresetlevél] [A] 24. mellékletében bizonyítja, hogy kartelljogi szempontból teljes mértékben
irreleváns évről van szó mind a BR, mind az ESBR tekintetében, így ha a Bizottság bizonyítottnak tekintené az – egyébként
nem létező – kartell fennállását az EniChem [esetében], e kartellt mindenképpen úgy kellene tekinteni, hogy az legkésőbb 2000‑ben
befejeződött.
Végül 2002‑ben ([a keresetlevél] [A] 25. melléklete), ahogy azt maga a Bizottság is elismeri, a BR‑re semmilyen kifogás sem
vonatkozik. Ami az ESBR‑t illeti, a Polimeri [tekintetében] semmilyen jogellenes tevékenységet nem bizonyítottak.”
A lábjegyzetek tartalmazzák az érintett találkozók helyét és idejét.
Emellett a Polimeri által a keresetlevélben hivatkozott nyolcadik jogalap a „Bevezetés” című részt kivéve két részre oszlik.
E két rész, amelyek címe „[A] bizonyítékok forrásairól”, illetve „A kartell általános bemutatásáról”, a megtámadott határozat
azonos című konkrét részeire vonatkozik. A Polimeri által a keresetlevélben hivatkozott nyolcadik jogalap pedig nem tartalmaz
„A kartelltalálkozókról” című részt.
Ilyen körülmények között a Polimeri által a megtámadott határozat „Kartelltalálkozókról” című részével (vagyis a megtámadott
határozat 4.3 részével) szemben hivatkozott kifogás, amelynek lényeges jogi és ténybeli elemei kizárólag a keresetlevél A 23.
és A 25. mellékletében nyernek kifejtést, nem felel meg a Bíróság alapokmánya 21. cikkében, valamint az eljárási szabályzat
44. cikke 1. §‑ának c) pontjában megfogalmazott követelményeknek.
A Polimeri nem pótolhatja e hiányosságot azzal, hogy a válasz szakaszában előad bizonyos, a „Kartelltalálkozókra” vonatkozó
ténybeli vagy jogi adatokat, vagy hogy a keresetlevél A 23–A 25. mellékletére hivatkozik, illetve azzal, hogy új mellékleteket
csatol a válaszhoz. A kereset eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának követelményeivel való összhangjának vizsgálata folyamán
ugyanis a válasz tartalma elvileg nem bír jelentőséggel. Az ítélkezési gyakorlat szerint (a Törvényszék T‑106/95. sz., FFSA
és társai kontra Bizottság ügyben 1997. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑229. o.] 125. pontja, valamint a T‑14/96. sz.,
BAI kontra Bizottság ügyben 1999. január 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑139. o.] 66. pontja) a válaszban a keresetlevélbeli
jogalapok kiegészítése céljából előadott jogalapok és érvek elfogadhatóságára különösen nem lehet hivatkozni a keresetlevél
benyújtása során megvalósított, az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának követelményeit érintő mulasztás pótlása céljából
anélkül, hogy ez utóbbi rendelkezést megfosztanák minden értelmétől (a Törvényszék T‑144/04. sz., TF1 kontra Bizottság ügyben
2008. május 19‑én hozott végzésének [EBHT 2008., II‑761. o.] 30. pontja; lásd még ebben az értelemben a Törvényszék T‑33/89.
és T‑74/89. sz., Blackman kontra Parlament egyesített ügyekben 1993. március 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑249. o.]
65. pontját, valamint a T‑85/92. sz., De Hoe kontra Bizottság ügyben 1993. április 28‑án hozott végzésének [EBHT 1993., II‑523. o.]
25. pontját).
E bizonyítékokra figyelemmel elfogadhatatlan a Polimeri kifogása, amennyiben az a megtámadott határozat „Kartelltalálkozók”
című 4.3 részével kapcsolatos (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 162. pontban hivatkozott Mo Och Domsjö kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 334. pontját, a T‑322/01. sz., Roquette Frères kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3137. o.] 210. pontját és a T‑340/03. sz., France Télécom kontra Bizottság ügyben
2007. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑107. o.] 168. pontját).
A nyolcadik jogalap első részéről, amely a bizonyítékok forrásaira vonatkozik
Először, ami a bírság alóli mentesség vagy a bírság csökkentése iránti kérelmet benyújtó vállalkozások által tett nyilatkozatokat
illeti, a Polimeri érvei, ahogy azt a Bizottság is hangsúlyozza, általános jellegűek, anélkül hogy kellően pontos állításokat
fogalmaznának meg. Ezen érvek tehát e tekintetben nem alkalmasak a megtámadott határozat jogszerűségének megkérdőjelezésére.
Még ha feltételezhető is, hogy a Polimeri érveinek célja a vállalkozások által az engedékenységi közlemény keretében tett
nyilatkozatok bizonyító erejének megkérdőjelezése, azokat el kell utasítani ugyanazon okok miatt, mint amelyek kifejtésére
az első jogalap keretében sor került (lásd a fenti 58. pontot).
Másodszor N. (Dow) kézzel írott feljegyzéseit illetően mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a Polimeri a keresetlevélnek a
„bizonyítékok forrásaira” vonatkozó részében csak az 1999. november 15‑én és 16‑án Frankfurtban tartott jogellenes találkozóra
vonatkozó feljegyzéseket (a megtámadott határozat (201) preambulumbekezdése) kifogásolja. A Polimeri nem kifogásolja N. azon
kézzel írott feljegyzéseit, amelyek az 1997. február 25‑én és 26‑án Bécsben (Ausztria) tartott jogellenes találkozóra vonatkoznak
(a megtámadott határozat (173) preambulumbekezdése). Emellett a Polimeri a keresetlevél e részében nem kifogásolja N. azon
kézzel írott feljegyzéseit, amelyek az 1996. május 20‑án és 21‑én Milánóban tartott jogellenes találkozóra vonatkoznak (a
megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése). Az, hogy a Polimeri a keresetlevél egyéb részeiben és különösen a tizenharmadik
jogalap keretében vitathatta az utóbbi feljegyzések bizonyító erejét, nem módosíthatja ezt a megállapítást. Az utóbbi keretében
kifejtett okokból a Polimeri semmiképpen sem terjesztett elő olyan bizonyítékokat, amelyek alkalmasak az említett feljegyzések
bizonyító erejének megkérdőjelezésére. Ennélfogva, még ha feltételezhető is, hogy kétség merülhet fel N.‑nek az 1999. november
15‑én és 16‑án Frankfurtban tartott jogellenes találkozóra vonatkozó kézzel írott feljegyzéseit illetően, vagy hogy a megtámadott
határozat indokolása e tekintetben hiányos, ahogy azt a Polimeri állítja, ez nem hat ki hátrányosan a fent említett egyéb
kézzel írott feljegyzések bizonyító erejére.
Ezenkívül a Polimeri nyolcadik jogalapja a megtámadott határozat érdemére vonatkozó jogalapok közé tartozik, nem pedig a bírság
összegének törlésére vagy csökkentésére vonatkozó jogalapok közé. A Polimeri nyolcadik jogalapjának célja tehát az, hogy a
Törvényszék állapítsa meg, hogy a Polimeri nem követett el jogsértést. Márpedig, még ha feltételezhető is, hogy a Törvényszéknek
el kell utasítania N.‑nek az 1999. november 15‑én és 16‑án Frankfurtban tartott jogellenes találkozóra vonatkozó kézírásos
feljegyzéseinek bizonyító erejét, vagy úgy kell tekintenie, hogy a Polimeri nem vett részt ezen a találkozón, ez nem járna
annak megállapításával, hogy e vállalkozás nem követett el jogsértést. A jogsértés megállapítása ugyanis más bizonyítékokon
alapul, többek között vállalkozások olyan nyilatkozatain, amelyek más ilyen jellegű nyilatkozatokat támasztanak alá, más találkozókra
vonatkozó kézírásos feljegyzéseken, valamint a Bizottság vizsgálata során beszerzett okirati bizonyítékokon. Emellett olyan
megállapodások esetében, amelyeket versenytárs vállalkozások közötti találkozók során kötnek, a versenyjogi szabályokat akkor
sértik meg, ha e találkozóknak versenykorlátozó célja van, és a találkozók így a piac működésének mesterséges szervezésére
irányulnak. Ilyen esetben az adott vállalkozás jogsértés miatti felelősségét helyesen állapítják meg, ha bizonyított, hogy
részt vett e találkozókon, és ismerte azok tárgyát, még akkor is, ha ezt követően nem hajtotta végre az ott elfogadott intézkedések
valamelyikét. A vállalkozásnak a találkozókon való többé‑kevésbé rendszeres részvétele, valamint az elfogadott intézkedések
többé‑kevésbé teljes végrehajtása nem magára a felelősségre van hatással, hanem a felelősség terjedelmére, és így a szankció
szintjére (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 145. pontja).
Ebből következik, hogy a Polimeri által a bizonyítékok forrásait illetően kifejtett érveket el kell utasítani.
A nyolcadik jogalap második részéről, amely a kartell általános bemutatására vonatkozik
Előzetesen, ami a Polimeri által W.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (112) preambulumbekezdésében szereplő állításával
szemben megfogalmazott kifogást illeti, amely szerint L. (EniChem) és W. azt kérték N.‑től (Dow), hogy ne készítsen több feljegyzést
a nem hivatalos megbeszélésekről, úgy kell tekinteni, hogy – még ha feltételezhető is, hogy a Polimeri kifogása elfogadható,
és W. állítását el kell utasítani – e körülmény nem lehet kihatással a megtámadott határozat jogszerűségére. Ez ugyanis nem
kérdőjelezi meg a Bayer egyéb nyilatkozatait, mivel azokat megerősíti a Dow vagy a Shell, vagy okirati bizonyítékok támasztják
alá. Emellett W. említett nyilatkozata tette lehetővé a Bizottság számára, hogy rámutasson, hogy szerinte miért nem voltak
fellelhetők a jogellenes találkozókra vonatkozó kézírásos feljegyzések a 2000. és 2001. év tekintetében (a megtámadott határozat
(113) preambulumbekezdése). E magyarázat nincs hatással a megtámadott határozat érdemére. A Bizottság emellett a megtámadott
határozat (152) preambulumbekezdésében is hivatkozik W. nyilatkozatára, amikor ismerteti az egyes érintett vállalkozások szerepét
a kartellben. Ugyanakkor a megtámadott határozatból nem következik az, hogy a Bizottság figyelembe vette volna ezt a körülményt
a Polimeri vonatkozásában a jogsértés súlyosságának értékelésénél. Mindenesetre, még ha a Bizottság hibája e tekintetben hatással
is lehetett a Polimerivel szemben kiszabott bírság összegére, nem lehetett hatással a jogsértés megállapítására.
Ugyancsak előzetesen kell megjegyezni, hogy a Polimeri érvei a BR és az ESBR elkülönítése mellett kerülnek elemzésre annak
ellenére, hogy a Polimeri nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor a jelen jogsértést egységesnek
minősítette (lásd e tekintetben a fenti negyedik jogalapot).
–       Az ármegállapodásokról
A BR‑t illetően, illetve azzal kapcsolatban, hogy W.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (105) és (106) preambulumbekezdésében
szereplő nyilatkozatai homályosak, emlékeztetni kell arra, hogy a gyakorlatban a Bizottságnak kevéssé kedvező körülmények
mellett kell bebizonyítania a jogsértés fennállását, mivel több év eltelhetett a jogsértést megvalósító események óta, és
mivel több, a vizsgálat alá vont vállalkozás nem működött vele tevékenyen együtt. Ebben az összefüggésben a jogsértésért felelős
vállalkozásnak túl könnyű lenne kibújni a büntetés alól, ha hivatkozhatna arra, hogy a jogellenes megállapodás működésével
kapcsolatban előterjesztett információk homályosak, olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja
mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben képesek megvédeni magukat, ha minden, a Bizottság által
ellenük előterjesztett bizonyítékra nézve észrevételt tehetnek (a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 203. pontja). Ennélfogva a Polimeri érvei nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék
W.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (105) és (106) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatait, amelyeket egyébként
a Dow és a Shell nyilatkozatai, valamint okirati bizonyítékok is alátámasztanak.
Ami W.‑nek a megtámadott határozat (103) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát illeti, arra a Bizottság annak érdekében
hivatkozik, hogy bizonyítsa az érintett vállalkozások közötti kapcsolatok történetét. Konkrétabban a szóban forgó nyilatkozat
az 1995. évre vonatkozik, vagyis egy olyan időszakra, amellyel kapcsolatban a Bizottság nem állapította meg a versenyszabályok
megsértését. Ennélfogva a Polimeri érvei hatástalanok a jogsértés elmaradásának megállapítása szempontjából a jelen ügyben.
Az ESBR‑t, valamint azt illetően, hogy de J. (Shell) mindig tagadta, hogy részt vett volna a szóban forgó megállapodásokban,
elegendő azt megállapítani, hogy a Shell kifejezetten elismeri, hogy 1995. augusztus 30. és 1999. május 31. között árrögzítő
megállapodásokban vett részt (a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdése). A Polimeri állításával szemben ezt a nyilatkozatot
a Shell nevében tették, nem pedig személyesen V. nevében. Márpedig a vállalkozás nevében adott válaszok nagyobb súlyúak, mint
a vállalkozás munkavállalójától származók, bármi is legyen az utóbbi személyes tapasztalata vagy véleménye (a Törvényszék
T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 45. pontja,
valamint a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 205. pontja).
Ami azt a tényt illeti, amely szerint a vállalkozások nyilatkozatai csak a nyilatkozattevő vállalkozás tekintetében bírnak
bizonyító erővel, elegendő azt hangsúlyozni, hogy a Shell nyilatkozatait nemcsak a Bayer és a Dow nyilatkozatai erősítik meg,
hanem egyéb, a Bizottság által benyújtott bizonyítékok is.
Ami azt a tényt illeti, amely szerint a Bayernek a megtámadott határozat (110) és (114) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozata
ellentmondásban van az egyes alkalmazottai által képviselt állásponttal, meg kell állapítani, hogy a Bayer nyilatkozata inkább
elismeri az ESBR‑rel kapcsolatos ármegállapodás fennállását 1996 szeptembere és 1999 között. Márpedig, ahogy arra az előző
pontban emlékeztettünk, a vállalkozás nevében adott válaszok nagyobb súlyúak, mint a vállalkozás munkavállalójától származók,
bármi legyen is az utóbbi személyes tapasztalata vagy véleménye. Ennélfogva a Bayer alkalmazottainak nyilatkozatai nem bírhatnak
nagyobb bizonyító erővel, mint e társaság nyilatkozatai. Emellett a Bayer nyilatkozatát megerősítik a Bayer és a Dow nyilatkozatai,
valamint több okirati bizonyíték is.
Ami végül a Polimeri által benyújtott árelemzéseket illeti mind a BR, mind az ESBR tekintetében, a vállalkozások közötti összehangolás
bizonyítása nem a piaci magatartások párhuzamosságának puszta megállapításán alapul, hanem olyan bizonyítékokon, amelyekből
kitűnik, hogy a magatartások összehangolás eredményei voltak. Ilyen körülmények között a Polimeri által adott magyarázat nem
alkalmas a Bizottság azon megállapításának megkérdőjelezésére, amely szerint kartell állt fenn az érintett vállalkozások között.
A fenti okok miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak a Bizottság ármegállapodásokra vonatkozó megállapításának megkérdőjelezésére.
–       A piacfelosztó megállapodásokról
A BR‑t illetően először rá kell mutatni, hogy a Polimeri állítása szerint egyedül a Bayernek a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében
szereplő nyilatkozata vonatkozik a piacfelosztó megállapodásokra. Azonban a Polimeri előfeltevése téves. A Bizottság megállapítását
ugyanis alátámasztja a Dow egy, a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozata is, amely „egyszerre
vonatkozik a BR‑re és az ESBR‑re”. Ebben a nyilatkozatban a Dow kijelenti többek között, hogy a gyártók közötti kétoldalú
megbeszélések kifejezetten az ügyfelekre vonatkoztak. A Dow kiemeli különösen, hogy a gyártók biztosították az EniChem SpA‑t,
hogy nem támadják meg a Michelin‑nel vagy a Bridgestone‑nal szemben kialakított piaci helyzetét. Emellett a Shellnek a megtámadott
határozat (127) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozata hivatkozik egy W. (Bayer) és V. (Shell) közötti megbeszélésre,
amely a BR „BP‑nek” történő eladására vonatkozott. Az, hogy L. (EniChem) tagadja, hogy részt vett volna ezen a megbeszélésen,
vagy hogy a BR nem érinti a padlószőnyegpiacot, nem kérdőjelezheti meg ezt a nyilatkozatot, legalábbis a Bayer és a Shell
közötti kétoldalú kapcsolat tekintetében. Emellett a Bayernek a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében szereplő
nyilatkozata, amelyet a Polimeri formálisan nem vitat, egyértelmű a BR‑piac versenytársak közötti felosztására vonatkozó megállapodások
tekintetében. A Bayer ugyanis kijelenti, hogy „a BR esetében is” megállapodtak arról, hogy nem veszik el a többi versenytárs
ügyfeleit. Ebből következik, hogy a piac felosztását a BR tekintetében három érintett vállalkozástól, a Bayertől, a Dow‑tól
és a Shelltől származó nyilatkozatok támasztják alá. Emlékeztetni kell e tekintetben arra, hogy a vállalkozások nevében tett
nyilatkozatoknak nem elhanyagolható bizonyító erejük van, mivel azok jelentős jogi és gazdasági kockázatokkal járnak. Ez a
bizonyító erő különösen magas, amennyiben, mint a jelen ügyben is, a vállalkozások nyilatkozatai megerősítenek más, hasonló
jellegű nyilatkozatokat.
Másodszor, a vállalkozások egyes nyilatkozatai, még ha nem is kifejezetten a BR‑re vonatkoznak, tanúsítják a piac felosztását.
Ez a helyzet a Shellnek a megtámadott határozat (120) és (128) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatával, valamint a
Bayernek a megtámadott határozat (126) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatával.
Harmadszor, ami azt illeti, hogy a BR piacának felosztása valószínűtlen, figyelemmel az ügyfelek kereskedelmi erejére, valamint
az EniChem SpA értékesítéseinek ingadozásaira, emlékeztetni kell arra, hogy olyan megállapodások esetében, amelyeket versenytárs
vállalkozások közötti találkozók során kötnek, a versenyjogi szabályok megsértése akkor valósul meg, ha a találkozóknak versenykorlátozó
célja van, és a találkozók így a piac működésének mesterséges szervezésére irányulnak. Ilyen esetben az adott vállalkozás
jogsértés miatti felelősségét helyesen állapítják meg, ha bizonyított, hogy részt vett e találkozókon, és ismerte azok tárgyát,
még akkor is, ha ezt követően nem hajtotta végre az ott elfogadott intézkedések valamelyikét. A vállalkozásnak a találkozókon
való többé‑kevésbé rendszeres részvétele, valamint az elfogadott intézkedések többé‑kevésbé teljes végrehajtása nem magára
a felelősségre van hatással, hanem a felelősség terjedelmére, és így a szankció szintjére (lásd a fenti 173. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Az ESBR‑t, valamint a Bayernek a megtámadott határozat (124) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát illetően a Polimeri
érvei ténylegesen P. németül tett nyilatkozata olasz fordításában rejlő hibán alapulnak. Ugyanakkor bármilyen sajnálatos is
e fordítási hiba, nem alkalmas P. nyilatkozatának, illetve e nyilatkozat bizonyító erejének megkérdőjelezésére. Hangsúlyozni
kell e tekintetben, hogy P. nyilatkozatának eredeti változata a megtámadott határozat lábjegyzetében szerepel függetlenül
attól, hogy melyik nyelvi változatról van szó. Emellett e fordítási hiba nem érinthette a Polimeri védelemhez való jogát a
Törvényszék előtt, mivel e tekintetben a válasz szakaszában lehetősége volt érveinek kifejtésére. Végül, még ha feltételezhető
is, hogy a Bizottság által a Törvényszék elé benyújtott fordítást el kell utasítani, ahogy azt a Polimeri állítja, ez nem
hat ki P. nyilatkozatának eredeti változatára, amely szerepel a Polimerinek megküldött megtámadott határozatban. A Törvényszék
tehát mindenképpen hivatkozhatott erre a változatra a megtámadott határozat jogszerűségének értékelése során. Márpedig P.
nyilatkozatának eredeti változatából az következik, hogy bár utóbbi azt állítja, hogy nem kötöttek semmilyen megállapodást
a piaci részesedések vagy a kapacitások befagyasztására, ugyanakkor megegyezés született, hogy az érintett vállalkozások egyike
sem kíván kárt okozni a többi vállalkozásnak, továbbá azon a véleményen voltak, hogy ne folytassanak agresszív versenyt a
többi vállalkozás ügyfeleinél. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az érintett vállalkozások az ügyfelek tekintetében
nem agresszív logikát követtek.
Ami a Dow‑nak a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát illeti, az megerősíti a Bayer nyilatkozatát,
amely szerint az érintett vállalkozások nem agresszív logikát követtek. Az, hogy a Polimeri kifejezetten azt az állítást vitatja,
amely szerint a gyártók biztosították az EniChem SpA‑t, hogy nem támadják meg a Michelin‑nel vagy a Bridgestone‑nal szemben
kialakított piaci helyzetét, különösen mivel az EniChem SpA értékesítései ingadoztak, az nincs hatással arra a megállapításra,
amely szerint a Dow nyilatkozata megerősíti a Bayer nyilatkozatát. Emellett olyan megállapodások esetében, amelyeket versenytárs
vállalkozások közötti találkozók során kötnek, az EK 81. cikket akkor sértik meg, ha e találkozóknak versenyellenes célja
van, és a találkozók így a piac működésének mesterséges szervezésére irányulnak. Ilyen esetben az adott vállalkozás jogsértés
miatti felelősségét helyesen állapítják meg, ha bizonyított, hogy részt vett e találkozókon, és ismerte azok tárgyát, még
akkor is, ha ezt követően nem hajtotta végre az ott elfogadott intézkedések valamelyikét. A vállalkozásnak a találkozókon
való többé‑kevésbé rendszeres részvétele, valamint az elfogadott intézkedések többé‑kevésbé teljes végrehajtása nem magára
a felelősségre van hatással, hanem a felelősség terjedelmére, és így a szankció szintjére (lásd a fenti 173. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Ami végül a Bayernek a megtámadott határozat (126) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát illeti, az, hogy az érintett
vállalkozások (a jelen esetben a Dow és az EniChem SpA) kölcsönösen azzal vádolták egymást az egyéb vállalkozásokkal együtt
tartott találkozók során, hogy ügyfeleket vagy piaci részesedéseket vettek el, az annak a jele, hogy a vállalkozások nem agresszív
logikát követtek, nem pedig az ellenkezőjének.
Az érintett vállalkozások által megvalósított nem agresszív logikát megerősítik a Shellnek a megtámadott határozat (120) és
(128) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatai, valamint a Bayernek a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében
szereplő nyilatkozata. Emellett egyes okirati bizonyítékok bizonyítják legalább azt, hogy információkat cseréltek az érintett
vállalkozások ügyfeleire vonatkozóan. Ez kitűnik többek között N.‑nek (Bayer) az 1996. május 20‑án és 21‑én Milánóban tartott
jogellenes találkozó során készített kézírásos feljegyzéseiből.
A fenti okok miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak a piacfelosztó megállapodásokra vonatkozó bizottsági megállapítás megkérdőjelezésére.
–       Az érzékeny kereskedelmi információk cseréjéről
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy az ármegállapodásokra és a piacfelosztó megállapodásokra vonatkozó megállapításokra
figyelemmel az érintett vállalkozások szükségszerűen érzékeny kereskedelmi információkat cseréltek, vagyis legalább az árakkal
vagy az ügyfelekkel kapcsolatos adatokat.
A fenti okok miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak az érzékeny kereskedelmi információk cseréjére vonatkozó bizottsági megállapítás
megkérdőjelezésére.
–       A megállapodások figyelemmel kíséréséről
Előzetesen meg kell állapítani, ahogy arra helyesen a Bizottság is rámutat, hogy a Polimeri annyiban kifogásolja a megtámadott
határozat egyes, a megállapodások figyelemmel kísérésére vonatkozó preambulumbekezdéseit, amennyiben azok kifejezetten az
EniChem SpA‑ra vonatkoznak. A Polimeri nem vitatja a megtámadott határozat azon preambulumbekezdéseit, amelyek más vállalkozásokra
vonatkoznak. Márpedig valamely vállalkozást akkor is felelősnek lehet tekinteni a teljes kartell miatt, ha bizonyított, hogy
a kartellnek közvetlenül csak egy vagy néhány alkotóelemében vett részt, amennyiben egyfelől tudott, vagy tudnia kellett arról,
hogy az az összejátszás, amelyben közreműködött, különösen több évig rendszeresen szervezett találkozók révén, olyan átfogó
rendszerbe illeszkedett bele, amelynek célja a versenyfeltételek torzítása volt, és amennyiben másfelől ezen átfogó rendszer
magában foglalta a kartell összes alkotóelemét (a fenti 52. pontban hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 773. pontja,
valamint a fenti 46. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 370. pontja).
Hasonlóképpen, ha különböző vállalkozások eltérő szerepet játszottak a közös cél elérése érdekében, ez nem változtat a versenyellenes
cél és így a jogsértés fennállásán, ha minden vállalkozás a saját szintjén hozzájárult e közös cél eléréséhez (a fenti 46. pontban
hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 370. pontja). Mivel már megállapítást
nyert, hogy a Polimeri részt vett az ármegállapodásokban és a piacfelosztó megállapodásokban, a Polimerinek a megállapodások
figyelemmel kísérésében való személyes részvételére vonatkozó érvei nem alkalmasak a versenyjogi szabályok megsértésére vonatkozó
megállapítás megkérdőjelezésére.
Mindenesetre a BR‑t, valamint a Bayernek és a Dow‑nak a megtámadott határozat (137), (138) és (143) preambulumbekezdésében
szereplő nyilatkozatait illetően meg kell állapítani, hogy bár az azokkal kapcsolatos események időpontja nincs pontosan meghatározva,
azok kellően részletesek (a vállalkozások, sőt az alkalmazottak neve vagy beosztása, az ügyfelek vagy a termék neve, idősáv).
Semmi nem alapozza meg azok bizonyító erejének megkérdőjelezését, ahogy azt általános jelleggel a Polimeri tette. Konkrétabban,
ami a Dow‑nak a megtámadott határozat (143) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát illeti, még ha az a Karbochem névre
(ebben az időben a Dow tulajdonában álló vállalkozás) is hivatkozik, az nem a Polimeri által a beadványaiban hivatkozott vitára
vonatkozik. Ellenkezőleg, a Dow nyilatkozata nyíltan hivatkozik a Karbochem Pirellivel szemben alkalmazott értékesítési árainak
növelésére irányuló kétoldalú kapcsolatokra. Ami W.‑nek (Dow) a megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésében szereplő
nyilatkozatát illeti, a jogsértésért felelős vállalkozásnak túl könnyű lenne kibújnia a büntetés alól, ha hivatkozhatna arra,
hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak, annak ellenére, hogy a megállapodás
létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. Mindenesetre az említett nyilatkozat F. (Dow) a megtámadott
határozat (143) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatának folytatása, mely kellően részletes. A megtámadott határozat
(144) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozat annak bizonyítására irányul, hogy az EniChem SpA ugyanezen okokból (vagyis
a tényleges értékesítési árak miatt) kapcsolatba lépett a Dow egy másik alkalmazottjával is. Emellett, még ha úgy is vesszük,
hogy e megbeszélésre nem került sor, ez nem kérdőjelezi meg a megtámadott határozatnak a megállapodások figyelemmel kísérésével
foglalkozó részében szereplő egyéb bizonyítékok bizonyító erejét, amelyek többségét a Polimeri sem vitatja.
Ami az ESBR‑t illeti, a Polimeri kizárólag a Bayernek a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatát
vitatja. A Polimeri szerint a szóban forgó kapcsolatok egy nem az ESBR kategóriájába tartozó termék szállítási szerződésére
vonatkoznak. Ugyanakkor a Bayer nyilatkozata kifejezetten az ESBR‑rel kapcsolatos megbeszélésekre vonatkozik (piac, alapanyagárak,
stb.). A Polimeri által hivatkozott körülmény tehát nem alkalmas a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdésében hivatkozott
kétoldalú kapcsolatok igazolására.
A fenti okok miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak a megállapodások figyelemmel kísérésére vonatkozó bizottsági megállapítás
megkérdőjelezésére.
–       Az N. által leírt általános ténybeli háttérről
Figyelemmel a fent ismertetett körülményekre, úgy kell tekinteni, hogy az érintett vállalkozások által a Szintetikus Gumi
Európai Szövetségének találkozói mentén tartott találkozók a Polimeri állításával ellentétben nem voltak „elkerülhetetlen
és természetes” találkozók.
Emellett a Dow (vagyis N. munkáltatója) nyilatkozataiból egyértelműen kitűnik, hogy e társaság kifejezetten elismeri, hogy
részt vett a versenyszabályokat sértő megállapodások megkötésében. N.‑nek a Polimeri által a beadványaiban hivatkozott nyilatkozata
tehát nem bírhat nagyobb bizonyító erővel, mint az őt alkalmazó társaság nyilatkozata. A vállalkozás nevében adott válaszok
ugyanis nagyobb súlyúak, mint a vállalkozás munkavállalójától származók, bármi is legyen az utóbbi személyes tapasztalata
vagy véleménye (lásd a fenti 179. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fenti okok miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak arra, hogy a jelen esetben megkérdőjelezzék a versenyjogi szabályok megsértésére
vonatkozó megállapítást.
Ezekre a tényezőkre tekintettel a Polimeri nyolcadik jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.
6.     A Polimeri feltételezett kartellben való részvételének megalapozatlan megállapítására alapított kilencedik jogalapról
a)     A felek érvei
Először a Polimeri rámutat, hogy a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdése, amelyben az szerepel, hogy a kartellen
belül a megbeszélések az EniChem SpA nyomására kezdődtek meg, maga is hivatkozik a megtámadott határozat (103) preambulumbekezdésére.
Márpedig – mint említi – ez utóbbi egy olyan időszakra, az 1995. évre utal, amelyre a vád nem vonatkozik. Ugyanezen megjegyzés
vonatkozik a Bizottságnak az ESBR‑re vonatkozó megállapításaira, valamint a megtámadott határozat (108) preambulumbekezdésére
való hivatkozásra, mivel utóbbi egy 1995 augusztusában tartott találkozóra vonatkozik. Mindent összevetve képtelenség lett
volna a kartell, hiszen ezen időszak alatt az árak folyamatosan spontán módon növekedtek.
Másodszor, a Bizottság azon megállapítását illetően, amely szerint a Bayer és a Dow úgy vélték, hogy az EniChem SpA kiemelkedő
szerepet játszott a kartellben, irreális lett volna azt várni, hogy a két piacvezető (az egyik a BR, a másik az ESBR tekintetében)
elismeri, hogy ők voltak a kartell előmozdítói. A megtámadott határozat (150) preambulumbekezdése egyébként érdekes ebben
az értelemben, mivel a Dow a Bayert jelöli meg, mint azon két társaság egyikét, amelyek a BR–re vonatkozó ármegbeszéléseket
vezették, míg a Bayer minden felelősséget visszautasít e tekintetben.
Harmadszor a Polimeri rámutat, hogy már állást foglalt a Shell későbbi, W. (Bayer) homályos emlékei által utólag megerősített
tanúvallomásáról, amely leírta az 1998. február 19‑én és 20‑án L.‑lel (EniChem) tartott találkozót, és a keresetlevél egyik
mellékletére utal.
Negyedszer, ami azt az állítást illeti, amely szerint L. (EniChem) „egymás után mindenkinek” telefonált annak érdekében, hogy
koordinálja a kartell tevékenységét, az az első kifogásközlésből származik. Ugyanakkor a második kifogásközlés és a megtámadott
határozat ennek ellenkezőjét tartalmazza. A Polimeri rámutat arra is, hogy a Bizottság utal arra, hogy L. fellépett annak
érdekében, hogy meggyőzze N.–t (Dow) arról, hogy ne készítsen feljegyzéseket a kartelltalálkozókról, de nem említi a megtámadott
határozat (150) preambulumbekezdésében, hogy W. (Bayer) ugyanezt tette. Mindenesetre ez az állítás megalapozatlan.
Végül, ami azt a Bizottság által említett körülményt illeti, amely szerint az EniChem volt a legnagyobb összesített BR‑ és
ESBR‑szállító 1998‑ban, 2000‑ben és 2001‑ben, az pontatlan Az EniChem csak 1998‑ban volt piacvezető az ESBR piacán. Mindig
is a Bayer volt a piacvezető a BR piacán. Legalább 2000 óta (vagyis azóta, hogy megvette a Shell részesedését) a Dow volt
a piacvezető az ESBR piacán.
Következésképpen a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdésében az EniChem SpA által a feltételezett kartellben játszott
jelentős szerep alátámasztása érdekében hivatkozott körülmények megalapozatlanok.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Megjegyzi, hogy nem volt köteles bizonyítani azt, hogy az EniChem SpA/Polimeri jelentős
szerepet játszott a szóban forgó kartellben, csak azt, hogy e vállalkozás részt vett abban. A kartell létezésére vonatkozó
bizonyítékok értékelése során elkövetett feltételezett hibákra vonatkozó kifogások elemzéséből (lásd a fenti nyolcadik jogalapot)
egyértelműen kitűnik, hogy a Polimeri nem bizonyította az EK 81. cikk egységes és folytatólagos megsértését, valamint az EniChem
SpA/Polimeri említett jogsértésben való részvételét alátámasztó bizonyítékok megalapozatlanságát.
b)     A Törvényszék álláspontja
Kilencedik jogalapjával a Polimeri előadja, hogy a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdésében az EniChem SpA által
a feltételezett kartellben játszott jelentős szerep alátámasztása érdekében hivatkozott körülmények megalapozatlanok.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a Polimeri a kilencedik jogalapot a megtámadott határozat érdemére vonatkozó jogalapok
között terjesztette elő, nem pedig a bírság összegének törlésére vagy csökkentésére vonatkozó jogalapok között.
Márpedig a nyolcadik jogalap kapcsán kifejtett okokból kifolyólag a Bizottság joggal állapította meg az EniChem SpA részvételét
a szóban forgó jogsértésben. Ennélfogva még ha feltételezhető is, hogy a Bizottság hibázott az EniChem SpA által a kartellben
játszott jelentős szerep kapcsán, a kilencedik jogalap keretében hivatkozott érvek nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék
a megtámadott határozat jogszerűségét a Polimeri jogsértésének megállapítása tekintetében.
Ugyanakkor rá kell mutatni, hogy a Polimeri a tárgyalás során jelezte, hogy a kilencedik jogalap a bírság összegére is vonatkozik.
E tekintetben úgy kell tekinteni, hogy figyelemmel a Törvényszékhez benyújtott beadványokban és különösen a keresetlevélben
használt kifejezésekre, a Polimeri által a tárgyaláson előadott érv új jogalapot jelent, amelyet ezért elfogadhatatlannak
kell nyilvánítani. Mindenesetre a megtámadott határozatból nem tűnik ki, hogy a Bizottság figyelembe vette volna az EniChem
SpA által a kartellben állítólagosan játszott jelentős szerepet a Polimerivel szemben kiszabott bírság összegének meghatározása
során.
Ezekre a tényezőkre tekintettel a Polimeri kilencedik jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.
C –
A bírság összegének meghatározására vonatkozó jogalapokról
1.     A jogsértés súlyának megalapozatlan értékelésére alapított tizedik jogalapról
a)     A felek érvei
Először is a Polimeri szerint a megtámadott határozat érdemére vonatkozó jogalapok keretében végzett elemzés bizonyítja, hogy
a kifogásolt magatartások önmagukban nem minősíthetők különösen súlyos jogsértésnek attól kezdve, hogy a „kartell” kifejezés
már nem alkalmazható az ügyben szereplő helyzetre. Amennyiben a Törvényszék összességében megerősíti a megtámadott határozatot,
akkor is figyelembe kell vennie azt, hogy azon két termék közül, amelyek vonatkozásában a megtámadott határozatot meghozták,
legalább egy – a BR – soha nem volt semmilyen összejátszás tárgya.
Másodszor a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a feltételezett kartell által a piacra gyakorolt tényleges hatást,
amennyiben az mérhető volt. Márpedig, ahogy az a megtámadott határozat (462) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság nem
végzett ilyen elemzést. Pusztán csak azt állította, hogy a szóban forgó jogsértés meghatározása szerint különösen súlyos volt
(a megtámadott határozat (464) preambulumbekezdése). A Polimeri vitatja ezt a megközelítést, és többek között a Törvényszék
T‑279/02. sz., Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., II‑897. o.) 223. és 243–254. pontjára
utal. A Polimeri különösen úgy véli, hogy amennyiben megállapítást nyer, hogy a kartellnek nem volt hatása, a Bizottságnak
a bírság összegét alacsonyabb összegben kell megállapítania, mint amelyet ilyen megállapítás hiányában alkalmazott volna.
A Polimeri különösen azt hangsúlyozza, hogy amennyiben a piacra gyakorolt valós hatás olyan tényező, amelyet értékelni kell
a bírság esetleges növelése céljából, akkor az, hogy a kartell az érintett ágazatokra nem gyakorolt hátrányos hatást, csak
a bírság mérséklését indokolhatja. Annak, hogy a Bizottság nem elemezte az állítólagos kartell hatásait, nem az az oka, hogy
az értékelés objektíve lehetetlen volt, hanem az, hogy a Bizottság képtelen volt arra, hogy ezt az elemzést elvégezze, illetve
ügyetlenül arra tett kísérletet, hogy eltitkoljon egy olyan adatot, amely a bizonyítás és a bírság összegének számszerűsítése
szempontjából alapvető jelentőségű. Az, hogy a Bizottság az első kifogásközlésben szerepeltetett egy árelemzést, majd azt
visszavonta, megerősíti ezt a következtetést.
Harmadszor a Polimeri megjegyzi, hogy az általa a tényleges adatok hiányában (vagyis csak a felek által a Bizottságnak benyújtott
áradatok alapján) is különösebb nehézség nélkül elkészített tanulmányok bizonyítják, hogy az állítólagos jogsértés semmilyen
hatással nem volt az árak alakulására. Az árak csak az alapanyagárak növekedésével összefüggésben növekedtek. Emellett, még
abban a vitatott esetben is, ha ténylegesen léteztek szórványos piacfelosztó megállapodások, ezek semmilyen hatást sem gyakoroltak
az ügyfelekre, mivel azok attól és akkor vásároltak, akitől és amikor akartak. A Polimeri emellett az [EK] 81. cikk alkalmazására
vonatkozó eljárásban (IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc ügy, IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc ügy, IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company
Ltd ügy, IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd ügy) (HL 1999. L 76., 1. o.) 1998. október 14‑én hozott 1999/210/EK bizottsági
határozatra hivatkozik, amelyben a Bizottság kizárta a különösen súlyos jogsértés megtörténtét, mivel a jogsértés hatásait
nem bizonyították.
Negyedszer a Polimeri emlékeztet álláspontjára, amely szerint a Bizottság annak érdekében csökkentette a piac összesített
értékét, hogy elhitesse, hogy a kartell a BR‑ és ESBR‑értékesítések több, mint 80%–át foglalta magába. E megállapítás nem
megalapozott. Emellett a Polimeri bizonyította, hogy az állítólagos kartell soha nem fedte le a BR/természetes gumi piacának
több mint egyharmadát, sem az ESBR/természetes gumi piacának több mint felét. A Polimeri végül a fenti 214. pontban hivatkozott
Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre hivatkozik, amelyben a Törvényszék 15%‑kal csökkentette a bírságot, mivel
„a Bizottság megállapításai értelmében a kartell tagjainak piaci részesedése a Monsanto piacon való megjelenésével fokozatosan
csökkent, a jogsértés befejezésének idején 60%‑ra csökkenve”.
Ötödször a Polimeri kijelenti, hogy a jogsértés súlyát a két érintett piacot megkülönböztetve kellett volna értékelni. Ugyanakkor
e két piac még együttes elemzés esetén is kis jelentőségű. A Törvényszék e tekintetben megállapította, hogy a bírság kiindulási
összegének a piac mérete alapján való kiigazítása ésszerű és következetes gyakorlat (a Törvényszék T‑15/02. sz., BASF kontra
Bizottság ügyben 2006. március 15‑én hozott ítélete [EBHT 2006., II‑497. o.]). Emellett a Polimerivel szemben kiszabott bírság
csaknem a felét eléri a piac 2001. évi értékének (a megtámadott határozat (467) preambulumbekezdése). E megközelítés ésszerűtlen,
és ellentétes az arányosság elvével. A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy mivel e megjegyzés vonatkozik a visszaesés miatti bírságnövelésre
is, a Bizottság nem hivatkozhat érvként arra, hogy a keresetlevélben nem vitatta, hogy az Eni részt vett a kartellben. Nem
a Polimeri, hanem az Eni feladata ugyanis e tény vitatása.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Lényegében úgy véli, hogy nem vétett hibát a jogsértés súlyának értékelésekor.
b)     A Törvényszék álláspontja
A jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgymint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a
bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája
(a fenti 108. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
465. pontja, továbbá a fenti 173. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott
ítélet 241. pontja).
A jogsértés súlyának értékelése során figyelembe veendő tényezők között szerepel az egyes vállalkozások magatartása, a kartell
létrehozásában játszott szerepük, az abból származó előnyük, a méretük, az érintett termékek értéke, valamint az, hogy az
ilyen típusú jogsértések milyen kockázatot jelentenek a Közösség céljaira (lásd a fenti 108. pontban hivatkozott Dalmine kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 130. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Továbbá az iránymutatás többek között kimondja, hogy a jogsértés súlyosságának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés
jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét. A jogsértéseket
ennek megfelelően a következő három kategória valamelyikébe kell sorolni: enyhe jogsértés, súlyos jogsértés és különösen súlyos
jogsértés (az iránymutatás 1. A. pontjának első és második bekezdése).
A jelen esetben a Bizottság a megtámadott határozatban először is megállapította, hogy az érintett vállalkozások árcélokra
és piacfelosztásra vonatkozó megállapodásokat kötöttek, és érzékeny üzleti adatokat cseréltek ki egymás között. A Bizottság
szerint e magatartások jellegüknél fogva különösen súlyos jogsértéseknek minősülnek (a megtámadott határozat (461) preambulumbekezdése
és rendelkező részének 1. cikke). Ezt követően a Bizottság kifejtette, hogy nem mérhető a kartell által az EGT piacára gyakorolt
tényleges hatás. A Bizottság hozzáfűzte továbbá, hogy még ha nem is mérhető a kartell tényleges hatása, a szóban forgó megállapodásokat
az érintett vállalkozások végrehajtották, és ennélfogva azok hatást gyakoroltak a piacra. A Bizottság megállapította, hogy
nem veszi figyelembe a piacra gyakorolt hatást a bírság összegének meghatározásakor (a megtámadott határozat (462) preambulumbekezdése).
Végül a Bizottság kifejtette, hogy a jogsértés lefedi az EGT egész területét (a megtámadott határozat (463) preambulumbekezdése).
Ezen okokból kifolyólag a Bizottság úgy vélte, hogy a szóban forgó jogsértés különösen súlyosnak minősíthető (a megtámadott
határozat (464) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság differenciáltan kezelte az érintett vállalkozásokat a 2001. év vonatkozásában – amely a jogsértés
utolsó teljes éve volt, kivéve a Shell esetében (1998., mivel a Shell tevékenységeit 1999‑ben eladta) és a Stomil esetében
(1999., mivel a Stomil a jogsértéssel 2000‑ben felhagyott) – a BR‑rel és az ESBR‑rel kapcsolatos összesített forgalmuk alapján.
A Bizottság az érintett vállalkozásokat öt csoportba osztotta, melyek közül az EniChem az első csoportba került (55 millió
euró kiindulási összeg) (a megtámadott határozat (465)–(473) preambulumbekezdése).
Először is meg kell állapítani, hogy érveivel a Polimeri azt állítja, hogy a kartell semmilyen hatást nem gyakorolt a piacra.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy – ahogy az a nyolcadik jogalap keretében kifejtett megfontolásokból kitűnik – a Bizottság
joggal állapította meg, hogy az érintett vállalkozások a BR és az ESBR tekintetében megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését.
E tekintetben a különösen súlyos jogsértéseknek az iránymutatásbeli leírásából kitűnik, hogy a különösen az árcélok rögzítésére
vagy a piaci részesedések felosztására irányuló megállapodások vagy összehangolt magatartások, mint amilyenről a jelen esetben
is szó van, önmagukban a jellegüknél fogva „különösen súlyos” jogsértéseknek minősíthetőek, anélkül hogy a Bizottság köteles
lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑534/07. P. sz.,
Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7415. o.] 75. pontját;
lásd továbbá a Törvényszék T‑49/02–T‑51/02. sz., Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005.
július 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3033. o.] 178. pontját és a fenti 59. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 345. pontját). Hasonlóképpen az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a horizontális árkartell
a közösségi versenyjog legsúlyosabb jogsértései közé tartozik, és kizárólag e ténynél fogva különösen súlyosnak minősíthető
(lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 103. pontját, valamint a fenti 160. pontban hivatkozott
Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 147. pontját).
A Bizottság tehát nem követett el hibát, amikor a szóban forgó magatartásokat jellegükből következően különösen súlyos jogsértésnek
minősítette.
Ami a Bizottság korábbi döntéshozatali gyakorlatát illeti, és amennyiben a Polimeri az egyenlő bánásmód elvének megsértésére
hivatkozik, elegendő megjegyezni, hogy azok a megfontolások, amelyek a Polimeri által beadványaiban hivatkozott 1999/210 határozat
elfogadásához (lásd a fenti 215. pontot) vezettek, különböznek a jelen ügy megfontolásaitól. Az 1999/210 határozat hangsúlyozta
többek között, hogy a szóban forgó földrajzi piac Nagy‑Britanniára korlátozódott (az 1999/210 határozat (193) preambulumbekezdése).
Az 1999/210 határozatból tehát nem vezethető le, hogy a Bizottság pusztán azon tény alapján állapította meg a súlyos, és nem
pedig különösen súlyos jogsértés elkövetését, hogy a jogsértés hatásait nem bizonyították, ahogy azt lényegében a Polimeri
állítja. Emellett a megtámadott határozat megállapítja az egységes és folytatólagos megállapodás fennállását, amelynek keretében
az érintett vállalkozások többek között abban állapodtak meg, hogy felosztják az ügyfeleket. E körülmény az 1999/210 határozatban
nem szerepelt.
E körülményekre figyelemmel, a Polimeri által a kartell piacra gyakorolt hatásának hiánya kapcsán előterjesztett érveket el
kell utasítani.
Másodszor, ami azt az állítást illeti, hogy a Bizottság hibásan határozta meg az érintett piac összesített értékét, mindenekelőtt
emlékeztetni kell arra, hogy a piac mérete szerepel a jogsértés súlyának megállapítása szempontjából releváns tényezők között
(lásd ebben az értelemben a fenti 108. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 132. pontját, valamint
a Törvényszék T‑329/01. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑3255. o.] 102. pontját). Továbbá a Bizottság részéről a Törvényszék által feltett egyik kérdést követően benyújtott dokumentumokból
kitűnik, hogy nem téves a megtámadott határozat 66. pontjában szereplő állítás, amely szerint 2001‑ben a kartellen kívüli
gyártók BR‑ és ESBR‑értékesítései „legalább 70 millió eurót tettek ki”. Ilyen körülmények között semmi nem támasztja alá,
hogy a Bizottság hibát követett el a megtámadott határozatban, amikor az érintett piacot „legalább” 550 millió euró értékűre
becsülte 2001‑ben (a megtámadott határozat (467) preambulumbekezdése). Mindenesetre, ahogy azt a Bizottság joggal jegyezte
meg, semmi nem támasztja alá, hogy e számadat téves alulbecslése sérelmes lett volna a Polimeri számára.
Harmadszor, ami azt az állítást illeti, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a BR‑t és az ESBR‑t helyettesíthető
természetes gumit az érintett piac értékének és ennek következtében az érintett vállalkozások piaci részesedéseinek meghatározásánál,
rá kell mutatni, hogy a kartell nem vonatkozott erre a termékre. Márpedig a jogsértés súlyának, és különösen a jogsértés elkövetőinek
más gazdasági szereplők megkárosítására irányuló tényleges gazdasági képességének értékelése (az iránymutatás 1 A. pontjának
negyedik bekezdése) csak a kartell tárgyát képező áruk tekintetében lehetséges (a Törvényszék T‑48/02. sz., Brouwerij Haacht
kontra Bizottság ügyben 2005. december 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5259. o.] 59. pontja).
Negyedszer, ami a Polimeri által másodlagosan előadott érveket illeti, a piac méretének a megtámadott határozatból következő
figyelembevételét illetően (vagyis 550 millió eurós összeg 2001‑ben az EGT területén) meg kell állapítani, hogy bár e körülmény
figyelembe vehető a jogsértés súlyának meghatározása során, a jelen ügyben más releváns körülményeket is figyelembe kell venni
(lásd ebben az értelemben a fenti 108. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 132. pontját, valamint
a fenti 229. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 102. pontját). A jelen ügyben
figyelembe kell venni, hogy a szóban forgó jogsértés eleve nagyon súlyos, és az EGT egész területét lefedi. Különösen azt
kell kiemelni, hogy az érintett vállalkozások árcélok rögzítésében, ügyfelek nem agresszív megállapodások alapján történő
felosztásában, valamint árra, versenytársakra és ügyfelekre vonatkozó érzékeny információk cseréjében állapodtak meg. Továbbá
emlékeztetni kell arra, hogy az iránymutatás 1. A. pontjának értelmében a különösen súlyos jogsértések esetében kiszabható
bírság több, mint 20 millió euró. Ezt követően meg kell állapítani, hogy az EniChem értékesítései az érintett termékek vonatkozásában
2001‑ben meghaladták a 164 millió eurót (a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdése). Végül a Polimeri nem vitatja,
hogy az ő esetében megállapított bírságösszeg nem haladja meg az előző évi teljes üzleti forgalmának az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdése által előírt 10%‑át, amely korlát célja annak elkerülése, hogy az érintett vállalkozás képtelen legyen megfizetni
a szóban forgó bírságot (lásd ebben az értelemben a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 119. pontját). E körülményekre tekintettel
a Polimeri által előterjesztett érvek nem kérdőjelezhetik meg azt, hogy a Bizottság a bírság kiindulási összegét 55 millió
euróban határozta meg.
Ami az Enivel és a Polimerivel szemben egyetemlegesen kiszabott bírság végösszege (272,25 millió euró) és az érintett piac
2001. évi mérete (550 millió euró) között hivatkozott aránytalanságot illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság mérlegelési
joggal rendelkezik az egyes bírságösszegek megállapítása során (a Bíróság C‑283/98. P. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság
ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9855. o.] 47. pontja és a Törvényszék T‑303/02. sz., Westfalen
Gassen Nederland kontra Bizottság ügyben 2006. december 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4567. o.] 151. pontja). Egyébként
az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének értelmében a bírság összege a jogsértés súlya és időtartama alapján kerül megállapításra.
Ráadásul ezen összeg számtani műveletek sorozatának eredménye, amelyeket a Bizottság az iránymutatással összhangban végzett
el. Ezen összeget különösen számos, a szóban forgó vállalkozás egyéni magatartásához kötődő tényezőre – nevezetesen a súlyosító
vagy enyhítő körülmények fennállására – tekintettel kell megállapítani (a Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság
ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.] 82. és 85. pontja). E jogi háttérből nem lehet arra következtetni,
hogy a Bizottságnak az így kiszámított bírságot az érintett termék EGT‑n belüli piacának teljes forgalmához kellene viszonyítania
a jogsértés adott éve (a jelen esetben 2001.) tekintetében, amikor a szóban forgó jogsértés több mint hat éven át tartott,
és a bírság összege a vállalkozás egyéni magatartásához kapcsolódó más tényezőktől is függ (lásd ebben az értelemben a fenti
59. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 342. pontját). Következésképpen a Polimeri ezzel kapcsolatos
érvelését el kell utasítani
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.     Az eltérő bánásmód jogellenes alkalmazására alapított tizenegyedik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri hangsúlyozza, hogy a vállalkozások egyedi súlyát úgy határozták meg, hogy az összesített BR‑ és ESBR‑értékesítéseket
a 2001. évi összesített értékesítések értékével vetették össze. Márpedig az utóbbi érték messze nem hiteles, mivel azt a második
kifogásközlés és a megtámadott határozat között észrevehetően csökkentették. Mivel továbbá a két termék értékesítési értékét
összeadták, a Polimerinek olyan téves egyedi súlyt tulajdonítottak, amellyel soha nem rendelkezett, hiszen a BR tekintetében
mindig a Bayer mögött helyezkedett el, az ESBR tekintetében pedig csak 1998‑ban előzte meg a Dow‑t. Ha a két piacot elkülönítették
volna, az eredmény eltérő lett volna. A Polimeri e tekintetben kifejti, hogy az iránymutatás szerint „az egyes vállalkozások
jogsértő magatartásának versenyre gyakorolt tényleges hatását” kell figyelembe venni. Ez azzal jár, hogy először azonosítani
kell a jogsértéssel érintett piacokat. Még ha úgy is határoznak, hogy összesítik a két piacot, akkor is figyelembe kellett
volna venni versenykörnyezetüket és különösen a természetes gumit. Végül a Polimerivel szemben kiszabott bírság kiindulási
összege a Polimeri értékesítései összesített értéke 33%‑ának felelt meg. Figyelemmel arra, hogy a Polimerinek tulajdonított
súly nem megalapozott, ez az összeg túl magas.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Többek között megjegyzi, hogy az iránymutatás 1 A. pontjában szereplő meghatározás
szerint a megvizsgált szempont célja a bírság kiindulási összegének fokozatos megállapítása a megállapított kartellben részt
vevő vállalkozások között, nem pedig a kartell (egésze) által az érintett piacra gyakorolt hatás értékelése (figyelembe véve
az esetleges helyettesítő termékeket is).
b)     A Törvényszék álláspontja
Elegendő megjegyezni, hogy a Polimeri által hivatkozott érvek többsége egybeesik a negyedik és tizedik jogalap keretében kifejtett
érvekkel. Ennélfogva a fenti 100., 101., 229. és 230. pontokban kifejtettekkel azonos indokok miatt a Polimeri érveit ebben
a tekintetben is el kell utasítani.
Ami azt a tényt illeti, hogy az EniChemmel szemben kiszabott bírság kiindulási összege (vagyis 55 millió euró) megfelelt az
érintett piacon 2001‑ben elért értékesítés összesített értéke (vagyis 164,90 millió euró) 33%‑ának, meg kell állapítani, hogy
a fenti 231. pontban kifejtett indokokkal azonos okok miatt, a Polimeri által kifejtett érvek nem kérdőjelezhetik meg a bírság
55 millió eurós alapösszegét.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizenegyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.     Az elrettentési szorzó jogellenes alkalmazására alapított tizenkettedik jogalapról
a)     A felek érvei
Először is a Polimeri azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettségét. A megtámadott határozat (474) preambulumbekezdése
ugyanis azt tartalmazza, hogy az elrettentési szorzót többek között az „ügy körülményei” alapján határozták meg. Márpedig
e körülményeket nem írták le, és nem is elemezték. A Törvényszék már hangsúlyozta annak szükségességét, hogy a bírságösszeg
meghatározásában alapvető tényezőknek szerepelniük kell a határozat szövegében (a Törvényszék T‑295/94. sz., Buchmann kontra
Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑813. o.] 173. pontja). A Polimeri szerint a Bizottság
mérlegelési mozgástere az elrettentő hatás miatti növelés mértékének meghatározásakor (a fenti 214. pontban hivatkozott Degussa
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 317. pontja) nem korlátlan. Az ellenkérelemben az e „körülmények” bizottsági meghatározása
kifogásolható, és mindenképpen elkésett. A Bizottság tehát megsértette a Polimeri védelemhez való jogát, amelynek nem volt
lehetősége arra, hogy állást foglaljon a bírság meghatározásának egyik alapvető tényezőjéről.
Másodszor a Polimeri úgy véli, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét. A megtámadott határozat
(474) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság annak a csoportnak a forgalmát használta fel, amelyhez a jogsértéssel
érintett vállalkozások tartoznak. Márpedig az Eni és a Bayer forgalma közötti 46,355 milliárd eurós különbség, illetve a Shell
és az Eni forgalma közötti különbség – amely 3,7‑szer nagyobb, vagyis 172,81 milliárd euró – az elrettentési szorzó 0,5‑szörös,
illetve 1‑szeres emelését vonta maga után. A Polimeri nem állítja, hogy az elrettentési szorzónak pontosan forgalomarányosnak
kellene lennie, azonban előadja, hogy igazságtalanul alkalmaztak vele szemben rendkívül büntető jellegű számítási módszert.
A Polimeri különösen a fenti 214. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre utal, és hozzáteszi,
hogy egy felső érték létezése (vagyis a háromszoros elrettentési szorzóé), amelyet egyébként a szabályozás nem is ír elő,
semmiképpen nem hozhatja őt hátrányos helyzetbe. A Polimeri ehhez hozzáteszi, hogy nem érti, hogy a Bizottság a bírság összegének
elrettentési célú emelését miért a forgalom alapján számította ki, amely az összefonódásokra vonatkozó szabályozás szerint
a termékek értékesítéséből és a szolgáltatások nyújtásából származó összegeket jeleníti meg. Emellett aránytalan az, hogy
az Eni forgalmát használták arra, hogy meghatározzák a Polimeri elrettentési szorzóját, mivel egyetemlegesen köteles olyan
bírság megfizetésére, amelynek összegét megkétszerezték az anyavállalat forgalma miatt.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Lényegében úgy véli, hogy nem követett el hibát az elrettentési szorzó alkalmazása
során.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az iránymutatás úgy rendelkezik, hogy a jogsértés jellegén, a piacra gyakorolt tényleges hatásán és földrajzi kiterjedésén
kívül figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci
szereplőknek, különösen a fogyasztóknak jelentős kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani,
amely biztosan kellő elrettentő erővel bír (az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik albekezdése).
A Bizottság hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki a szándékosan vagy gondatlanul az EK 81. cikk rendelkezéseibe ütköző
jogsértést elkövető vállalkozásokkal szemben, az abból a célból a Bizottság rendelkezésére bocsátott eszközök közé tartozik,
hogy az elláthassa a közösségi jog által ráruházott felügyeleti feladatot, amely magában foglalja a kötelezettséget, hogy
a Bizottság a Szerződés által lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe
az irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen. Ebből következik, hogy a Bizottságnak a jogsértés
súlyának a bírság összege meghatározása végett történő értékelésekor biztosítania kell, hogy eljárása – különösen azon jogsértések
vonatkozásában, amelyek a Közösség céljainak megvalósítását jelentős mértékben hátráltatják – kellő elrettentő erővel bírjon
(lásd ebben az értelemben a fenti 231. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 105. és 106. pontját, a Törvényszék T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság 2002. március 20‑án hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 166. pontját, valamint a fenti 160. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság
ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet 169. pontját).
Ez megköveteli, hogy a bírság összege úgy kerüljön megállapításra, hogy elérje az érintett vállalkozásra gyakorolni szándékozott
hatást, annak érdekében, hogy a bírság – különös tekintettel a kérdéses vállalkozás pénzügyi teljesítőképességére – ne legyen
elhanyagolható, vagy ellenkezőleg túlzó mértékű, egyrészt a bírság hatékonyságának biztosításából, másrészt pedig az arányosság
elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeknek megfelelően. Egy nagyméretű vállalkozás, amely a kartell többi tagjához
képest jelentős pénzügyi erőforrásokkal rendelkezik, könnyebben képes mozgósítani a bírság kifizetéséhez szükséges pénzösszegeket,
ami a bírság kellően elrettentő hatása érdekében arányosan nagyobb bírság kiszabását teszi indokolttá, jelesül egy szorzó
alkalmazásával, mint amelyet egy ugyanolyan jogsértést elkövető vállalkozással szemben szabnak ki, amely nem rendelkezik ilyen
erőforrásokkal (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz.,
Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.]
241. és 243. pontját; lásd továbbá a Törvényszék fenti 243. pontban hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben
hozott ítéletének 170. pontját, valamint a fenti 217. pontban hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 235. pontját).
Hozzá kell tenni, hogy a Bíróság különösen kiemelte a kartellben részt vevő egyes vállalkozások által elért összforgalom figyelembevételének
jelentőségét a bírság összegének megállapítása során (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság
ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 85. és 86. pontját, valamint a C‑57/02. P. sz., Acerinox
kontra Bizottság ügyben 2005. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑6689. o.] 74. és 75. pontját; lásd még a C‑289/04. P. sz.,
Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5859. o.] 17. pontját).
Végül ki kell emelni, hogy a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követhető elrettentési cél arra irányul,
hogy biztosítsa, hogy a vállalkozások a Közösségben, illetve az EGT‑ben végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák a
Szerződés által lefektetett versenyszabályokat. Következésképpen a bírságok meghatározásánál figyelembe vehető elrettentési
tényezőt nemcsak az érintett vállalkozás egyedi helyzete, hanem számos tényező figyelembevételével kell értékelni. Ezen elv
alkalmazandó többek között akkor is, amikor a Bizottság az adott vállalkozással szemben kiszabott bírságot érintő „elrettentési
szorzót” határoz meg (lásd ebben az értelemben a fenti 245. pontban hivatkozott Showa Denko kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 23. és 24. pontját).
A jelen ügyben a Bizottság rámutatott, hogy a különösen súlyos jogsértések csoportján belül a szankciók javasolt mértéke lehetővé
teszi a bírság olyan összegben való meghatározását, amely az egyes vállalkozások méretének figyelembevételével biztosítja
a megfelelő elrettentő hatást. Az érintett vállalkozások 2005‑ben elért világméretű forgalmára támaszkodva a Bizottság megállapította,
hogy jelentős méretbeli különbség áll fenn egyfelől a Kaučuk (2,718 milliárd euró összegű forgalom) és a Stomil (38 millió
euró összegű forgalom), és másfelől a többi érintett vállalkozás, különösen a Bayer (27,383 milliárd euró összegű forgalom)
között, amely utóbbi az első a megtámadott határozat által érintett nagyméretű vállalkozások közül. Ennek alapján, és figyelembe
véve a jelen ügy körülményeit, a Bizottság úgy találta, hogy a Kaučuk és a Stomil esetében nincs szükség elrettentési szorzóra,
míg a Bayer esetében másfélszeres szorzót kell alkalmazni. Végül a fentiek alapján, és figyelembe véve a jelen ügy körülményeit
a Bizottság 1,75‑szörös szorzót alkalmazott a Dow esetében (37,221 milliárd euró összegű forgalom), kétszeres szorzót az EniChem
esetében (73,738 milliárd euró összegű forgalom) és háromszoros szorzót a Shell esetében (246,549 milliárd euró összegű forgalom)
(a megtámadott határozat (474) preambulumbekezdése).
Először is az indokolásnak a Polimeri által hivatkozott hiányával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az egyedi határozat
indokolásának világosan és egyértelműen tükröznie kell a jogi aktust elfogadó intézmény érvelését oly módon, hogy az lehetővé
tegye az érdekeltek számára az elfogadott intézkedés igazolásának megismerését, illetve a hatáskörrel rendelkező bíróság számára
a felülvizsgálat gyakorlását. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy körülményeire tekintettel kell értékelni. Nem kötelező,
hogy az indokolás megjelölje az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása
megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nem csupán megfogalmazására, hanem megalkotásának hátterére, továbbá az adott
jogterületre irányadó jogszabályok összességére is tekintettel kell értékelni (a Bíróság C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra
Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja). Az indokolási
kötelezettséggel járó alapvető alaki követelmények akkor teljesülnek, amikor a Bizottság a határozatában megjelöli az értékelés
azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának mérését (a fenti 245. pontban hivatkozott
Sarrió kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 73. pontja és a fenti 108. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és
társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 463. pontja).
A jelen ügyben rá kell mutatni, hogy a Bizottság kifejtette, hogy a bírság kellően elrettentő hatásának biztosítása érdekében
figyelembe veszi az egyes vállalkozások méretét. Ennek alapján a Bizottság az érintett vállalkozások 2005‑ben elért összforgalmára
támaszkodott. Egyébiránt a Bizottság összehasonlította a különböző vállalkozások méretét az elrettentési szorzó meghatározása
érdekében. Pontosabban az EniChem esetében a Bizottság megállapította, hogy e vállalkozás összforgalma körülbelül a kétszerese
a Dow forgalmának. Következésképpen a megtámadott határozatból egyértelműen kitűnnek azon tényezők, amelyek lehetővé tették
a Bizottság számára, hogy az EniChemnél e szorzót alkalmazzák.
Azon tény, miszerint a Bizottság egyebek mellett „az adott ügy körülményeire” hivatkozott, nem vonhatja kétségbe e következtetést.
A megtámadott határozatból nem következik, hogy a Bizottság kifejezetten említett volna más tényezőt, mint az érintett vállalkozások
teljes forgalmát és relatív méretét az elrettentési szorzók meghatározásakor, amit egyébként a Bizottság megerősített a tárgyalás
során. Az „adott ügy körülményei” kifejezés érthető úgy, mint amely pont az érintett vállalkozások teljes forgalmára és relatív
méretére vonatkozik. Ebben az összefüggésben úgy kell tekinteni, hogy a megtámadott határozat kellően indokolt ahhoz, hogy
a Törvényszék felülvizsgálhassa annak jogszerűségét, valamint hogy a Polimeri gyakorolhassa a védelemhez való jogát.
Másodszor, az egyenlő bánásmód elvének megsértését illetően, a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság az általa
alkalmazott elrettentési szorzókat az érintett vállalkozások mérete alapján határozta meg. Márpedig a Polimeri nem vitatja
azokat a forgalmi adatokat, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban megadott. Így különösen a Polimeri nem vitatja,
hogy 2005‑ben az EniChem a Bayernél és a Dow‑nál nagyobb, a Shellnél pedig kisebb vállalkozás volt. Ezért logikus és objektíve
indokolt, hogy az EniChem szorzója nagyobb legyen a Bayer és a Dow szorzójánál, és kisebb a Shell szorzójánál. Hangsúlyozni
kell továbbá, hogy a 2005. évi világméretű forgalom a Bayer esetében 27,383 milliárd eurót, a Dow esetében pedig 37,221 milliárd
eurót (vagyis a Bayernél 35,93%‑kal többet) tett ki, továbbá az EniChem esetében 73,738 milliárd eurót (vagyis a Bayernél
169,28%‑kal, míg a Dow‑nál 98,11%‑kal többet) tett ki. E feltételek mellett az, hogy az EniChem szorzóját 14,28%‑kal növelték
a Dow‑éhoz képest (2‑szeres az 1,75‑szöröshöz képest), amely maga is 16,66%‑kal növelt volt a Bayeréhez képest (1,75‑szörös
a 1,5‑szeressel szemben), nem minősülhet az egyenlő bánásmód elve megsértésének. Ellenben a Bizottság ezen az alapon még magasabb
szorzót alkalmazhatott volna az EniChemmel szemben. Egyebekben, és tekintettel arra, hogy a Polimeri az érveivel arra ösztönzi
a Törvényszéket, hogy vizsgálja meg a jogszerűségét azon bírságösszegeknek, amelyeket a Bizottság azon nagyvállalkozások tekintetében
állapított meg, amelyekkel a felperes összehasonlítja a vele szemben kiszabott bírság összegét, különösen a Shellel szemben
megállapított szorzó kapcsán az következik a megtámadott határozatból, hogy az EniChemmel szemben alkalmazott szorzót a Dow
esetében megállapított szorzó alapján, nem pedig a Shell tekintetében alkalmazott szorzók alapján számolták ki. Így a Polimeri
érvei hatástalanok e tekintetben. Ráadásul hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság
összegének megállapítása során, és nem köteles pontos matematikai képletet használni (lásd fenti 232. pontban hivatkozott
Hoek Loos kontra Bizottság ügyben hozott ítéleté 68. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A jelen esetben
tehát anélkül, hogy nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el, a Bizottság figyelembe vette az érintett vállalkozások
gazdasági erejét az általa alkalmazott szorzók kiválasztása során (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑175/05. sz., Akzo
Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 155. pontját).
Ami a Polimeri által említett, a fenti 214. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet illeti, elegendő
rámutatni, hogy abban az ügyben a Bizottság olyan elrettentési szorzót alkalmazott, amely megfelelt a jelentősen eltérő forgalommal
bíró vállalkozásoknak. A fenti 214. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapját képező tényállás
tehát nem hasonlítható össze a jelen ügy alapját képező tényállással. Ami a Polimeri azon, a tárgyalás során előterjesztett
érvét illeti, amely szerint az Eni helyzete különbözik a Shell és a Dow helyzetétől, mivel az utóbbi vállalkozások holdingtársaságai
az Enivel ellentétben tudomással bírhattak a kartellről, továbbá feltételezve, hogy ezen érv elkésettsége ellenére elfogadható,
és hatással lehet az elrettentési szorzó meghatározására, elegendő megjegyezni, hogy a Shell és a Dow holdingtársaságainak
felelősségét nem állapították meg a kartellben való saját részvételük miatt. E társaságok felelősségét ugyanazon a jogcímen,
mint az Eniét, az általuk a jogsértésben közvetlenül részt vevő leányvállalataik fölött gyakorolt ellenőrzés miatt állapították
meg. Következésképpen a Polimeri érvét el kell utasítani.
Harmadszor az arányosság elvének megsértését illetően a Polimeri nem hoz fel olyan részletes bizonyítékot, amely alapján meg
lehetne állapítani, hogy az EniChemmel szemben alkalmazott szorzó aránytalan a jogsértés súlyához és ahhoz a követendő célhoz
képest, hogy biztosítani kell a bírságok elrettentő hatását.
Ami azt illeti, hogy a megállapított elrettentési szorzó aránytalan, mivel a Polimeri egyetemlegesen köteles egy olyan bírság
megfizetésére, amelynek összegét megkétszerezték az anyavállalata forgalma miatt, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság
nem alkalmazza tévesen a jogot, ha annak érdekében, hogy a bírságoknak elrettentő jelleget biztosítson, az egész vállalkozáscsoport
forrásainak nagyságát veszi alapul (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben
2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3389. o.] 120. pontját). Ezt követően, azon körülmény, miszerint
több vállalkozás egyetemlegesen köteles a bírság megfizetésére azon okból, hogy az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozásnak
minősülnek, nem jelenti azt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határ alkalmazását illetően, hogy
az egyes vállalkozások kötelezettsége a legutóbbi üzleti évben elért forgalmuk 10%‑áig terjed. Ugyanis a 10%‑os felső határt
e rendelkezés szerint az EK 81. cikk értelmében a vállalkozásként tevékenykedő, gazdasági egységet képező valamennyi társaság
összesített forgalma alapján kell kiszámolni, mivel egyedül az egységet képező társaságok összesített forgalma utalhat a szóban
forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére (a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március
20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 528. és 529. pontja, valamint a T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra
Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑5049. o.] 90. pontja). A Polimeri nem állítja azt,
hogy a 10%‑os felső határt, amelyet a Polimeri és az Eni összesített forgalma alapján számítottak ki, átlépték volna. Ilyen
körülmények között az, hogy a Polimeri egyetemlegesen köteles egy olyan bírság megfizetésére, amelynek összegét megkétszerezték
anyavállalatának forgalma miatt, önmagában és más részletesebb érvek hiányában nem eredményezheti azt, hogy az ügyben alkalmazott
elrettentési szorzót aránytalannak tekintsük.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizenkettedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.     A jogsértés időtartamának a Polimeri tekintetében való helytelen meghatározására alapított tizenharmadik jogalapról
a)     A felek érvei
A Bizottság a megtámadott határozat (478) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a Polimeri az állítólagos jogsértésben
1996. május 20. és 2002. november 28. között vett részt.
Ami az 1996. május 20. és 2001. december 31. közötti időszakot illeti, a Polimeri mindenekelőtt rámutat, hogy a jogsértés
kezdő időpontjának meghatározása bizonytalan volt (a Polimeri különösen az első kifogásközlésre, majd a második kifogásközlésre,
végül pedig a megtámadott határozatra utal). Ezt követően az 1996. május 20‑i időpontot illetően a Polimeri először is azt
hangsúlyozza, hogy ezt az időpontot egyik nyilatkozattevő sem jelölte meg az állítólagos kartell kezdő időpontjaként. Másodszor,
N.‑nek (Dow) az erre a találkozóra vonatkozó kézzel írott feljegyzései hasonlóak azokhoz, amelyeket N. egy korábbi, 1996.
februári találkozó kapcsán készített. E feljegyzések tehát nem bírnak bizonyító erővel. A Polimeri e tekintetben hangsúlyozza,
hogy a Bizottságnak a beadványaiban megfogalmazott állításával ellentétben vitatta e feljegyzések bizonyító erejét. Harmadszor
a találkozó résztvevői között a Bayer és a Shell alkalmazottai (O. és de J.) szerepelnek, akik mindvégig tagadták, hogy versenykorlátozó
megállapodásokban vagy megbeszéléseken vettek volna részt. Ez olyan időszakra esik, amellyel kapcsolatban a Bayer azt állította,
hogy nem tudja megmondani, hogy létrejöttek‑e megállapodások az ESBR tekintetében 1996‑ban május és november vége között.
Ami a BR‑t illeti, a Polimeri hangsúlyozza, hogy még a Bizottság sem hivatkozik semmilyen jogellenes megállapodásra 1997.
szeptember 4. előtt. Semmi nem utal olyan körülményekre, amelyek alátámasztanák azt, hogy az érintett vállalkozások ezen alkalommal
kartellt hoztak volna létre.
Ami a 2002. január 1. és november 28. közötti időszakot illeti, a Polimeri a BR tekintetében rámutat, hogy 2001. augusztus
31. a Bizottság által e termék tekintetében megállapított utolsó versenykorlátozó találkozó időpontja. Utóbbi állítás mindent
egybevetve megalapozatlan. A Polimeri e tekintetben rámutat, hogy W.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat (229) preambulumbekezdésében
szereplő nyilatkozatai nem utalnak kifejezetten erre a találkozóra. Mivel a Bizottság tudatában volt ennek, visszavonta az
eredetileg a második kifogásközlésben szereplő szöveget. Emellett, ahogy arra a megtámadott határozat (229) preambulumbekezdése
rámutat, a találkozó egyes résztvevői (G., aki W. utódja) formálisan cáfolták, hogy részt vettek volna versenykorlátozó megállapodásokban.
Ami az ESBR‑t illeti, a Bizottság által a megtámadott határozatban a 2002. év tekintetében hivatkozott egyetlen dokumentum
vagy esemény sem erősíti meg azt az állítást, amely szerint az állítólagos kartellt abban az évben folytatták volna. A Polimeri
e tekintetben a nyolcadik és a kilencedik jogalap keretében ismertetett elemzésére utal. Ami a Bayernek a megtámadott határozat
(240) és (247) preambulumbekezdésében szereplő állításait illeti, azoknak ellentmond N. és W., valamint a Dow részéről I.
(a Polimeri e tekintetben az első kifogásközlésre utal). Ilyen körülmények között a Bizottság másodszor is meghallgatta a
Dow alkalmazottait annak érdekében, hogy olyan változatot szerezzen be, amely könnyebben összhangba hozható a Bayer változatával.
Ugyanakkor a Dow egyik alkalmazottjának (W.‑nek) a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdésében szereplő nyilatkozatai
csak feltételezéseken alapulnak. A nyilatkozatok semmiképpen nem alapozhatják meg a Bizottság megállapítását, amely szerint
a Bayer és a Dow is azt állítja, hogy a kartell utolsó találkozójára 2002. szeptember 2‑án került sor (a megtámadott határozat
443 preambulumbekezdése). Végül a Polimeri megkérdőjelezi azt is, hogy a Bizottság, miután többször kiemelte a 2002. szeptember
2‑án tartott találkozót, a jogsértés befejező időpontjaként 2002. november 28‑át és 29‑ét határozta meg, vagyis egy olyan
találkozó időpontját, amelyen a Polimeri nem is vett részt. A Polimeri ehhez hozzáteszi P.‑nek (Bayer) a megtámadott határozat
241. preambulumbekezdésében szereplő, és a Bizottság által beadványaiban hivatkozott elektronikus leveleivel kapcsolatban,
hogy e tekintetben ellenbizonyítékokat terjesztett elő, többek között a keresetlevélhez csatolva. E bizonyítékokat a közigazgatási
eljárás során már benyújtották a Bizottsághoz.
Ennek következtében a Polimeri úgy véli, hogy amennyiben a Törvényszék mégis megállapítja a jogsértés fennállását, akkor annak
az ESBR tekintetében 1996. május 20‑át követően kellett kezdődnie és 2002. szeptember 2‑a előtt kellett befejeződnie, míg
a BR tekintetében 1997. szeptember 4. után kellett kezdődnie és 2001. augusztus 31. előtt kellett befejeződnie. A bírságot
ezért ennek megfelelően csökkenteni kell.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Hangsúlyozza különösen, hogy óvatos megközelítést alkalmazott a jogsértés kezdő időpontja
tekintetében. A jogsértés befejező időpontját illetően a Bizottság többek között előadja, hogy alappal ítélhette úgy, hogy
a jelen ügyben megállapított jogsértés a 2002. november 28‑i és 29‑i találkozóig tartott, amelynek során a kartell tagjai
arra a közös döntésre jutottak, hogy véget vetnek annak.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Bizottságnak kell bizonyítani nemcsak a kartell létezését, de annak időtartamát
is (a Törvényszék T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság ügyben 1994. július 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1994.,
II‑441. o.] 79. pontja, a T‑48/98. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001.,
II‑3859. o.] 55. pontja, valamint a T‑62/02. sz., Union Pigments kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének
[EBHT 2005., II‑5057. o.] 36. pontja). A versenykorlátozó célú jogsértés időtartamának kiszámításánál azt az időtartamot kell
meghatározni, amely alatt a megállapodás létezett, vagyis az annak megkötése és megszűnése közötti időszakot (a fenti 225. pontban
hivatkozott Brasserie nationale kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 185. pontja és a fenti 232. pontban hivatkozott Westfalen
Gassen Nederland kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 138. pontja). Emellett a jogsértés időtartamát közvetlenül megalapozó
bizonyítékok hiányában a Bizottságnak olyan, időben kellően közeli tényekre kell hivatkoznia, hogy ésszerűen elfogadható legyen
az, hogy a jogsértés a két meghatározott időpont között megszakítás nélkül folytatódott (a fent hivatkozott Dunlop Slazenger
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 79. pontja, valamint a fenti 58. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 51. pontja).
A jelen esetben a Bizottság megállapította, hogy a Polimeri a jogsértésért az 1996. május 20. és 2002. november 28. közötti
időszak tekintetében felelős (a megtámadott határozat (478) preambulumbekezdése).
Először, ami a jogsértés Polimeri tekintetében megállapított kezdő időpontját illeti, az megfelel a megtámadott határozatban
megállapított első jogellenes találkozó időpontjának, amelyre Milánóban került sor (a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének
egyik találkozója mellett) a Bayer, az EniChem SpA, a Shell és a Buna Sow Leuna Olefinverbund (a továbbiakban: BSL, amelyet
később a Dow ellenőrzött) képviselői között (a megtámadott határozat (161) és (162) preambulumbekezdése).
A jogellenes találkozó megtartásának bizonyítéka egyrészt a BSL egyik akkori alkalmazottjának kézzel írott feljegyzéseiből
származik, aki később a Dow alkalmazottja lett (N., a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése), másrészt pedig a Dow
egyik nyilatkozatából (a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdése).
Ami N. feljegyzéseit illeti, a Polimeri vitatja azok bizonyító erejét, mivel azok és a korábbi, 1996 februárjában tartott
találkozóra vonatkozó feljegyzések „hasonlóak”. A Polimeri valójában az 1996. február 21‑én kelt feljegyzésekre utal. E feljegyzéseket
a Bizottság végül nem használta fel terhelő bizonyítékként.
E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy N.‑nek az 1996. május 20‑án tartott jogellenes találkozóra vonatkozó kézzel írott
feljegyzései bizonyító erejét nem cáfolhatja meg az, hogy hasonló kézzel írott feljegyzéseket (vagyis amelyek szintén tartalmaztak
a piacra vonatkozó információkat) a Bizottság nem használt fel terhelő bizonyítékként. Csak azt a kérdést kell megvizsgálni,
hogy a szóban forgó kézzel írott feljegyzések alkalmasak‑e arra, hogy olyan bizonyítékot képezzenek, amely alapján megállapítható,
hogy jogellenes találkozóra került sor az érintett vállalkozások között.
E tekintetben a Polimeri formálisan nem vitatja, hogy egyik képviselője találkozhatott a Bayer, a Shell és a BSL képviselőivel
1996. május 20‑án Milánóban. Ezt követően érdemben azt sem vitatja, hogy N. kézzel írott feljegyzései kiemelik, hogy a vállalkozások
érzékeny információkat cseréltek. Ennek megfelelően ezekben a feljegyzésekben szerepelnek a Bayer ESBR‑készleteire vonatkozó
adatok. Ehhez hasonlóan egy Shellhez kapcsolódó árlista is látható bennük. Emellett a kézzel írott feljegyzések egy része
azt tartalmazza, hogy az Eni „az év végén” „elbocsátja” alkalmazottainak egy részét, ami ellenbizonyíték hiányában arra enged
következtetni, hogy e vállalkozás egyik képviselője jelen volt a találkozón. Végül, N. kézzel írott feljegyzései tartalmazzák
az 1996. május 20‑i dátumot, valamint a „Milano ESRA” utalást. Figyelemmel e körülményekre, úgy kell tekinteni, hogy a szóban
forgó kézzel írott feljegyzések alkalmasak arra, hogy olyan bizonyítékot képezzenek, amely alapján megállapítható, hogy 1996.
május 20‑án Milánóban jogellenes találkozóra került sor az érintett vállalkozások között.
N. kézzel írott feljegyzéseit egyébként a Dow is megerősítette az egyik vállalati nyilatkozatában. E tekintetben emlékeztetni
kell arra, hogy a vállalkozások nevében tett nyilatkozatok nem elhanyagolható bizonyító erővel rendelkeznek, mivel jelentős
jogi és gazdasági kockázattal járnak (lásd a fenti 53. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A Dow a nyilatkozatban
különösen azt jelenti ki, hogy az N. kézzel írott feljegyzéseiben szereplő egyes árak az ESBR esetében elérendő árak voltak
(a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdése).
Emellett más érintett vállalkozások, többek között a Bayer és a Shell nyilatkozatai is megerősítik a fent említett bizonyítékokat.
Így különösen a Bayer kijelenti, hogy B., aki egyike az 1996. május 20‑án tartott jogellenes találkozón részt vevő személyeknek,
a „Bayer részéről” részt vett az ESBR‑rel kapcsolatos versenykorlátozó megállapodásokban 1995 közepe vagy vége, valamint „1996.
május közepe” között (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése). A „május közepére” való utalás alátámasztja az 1996.
május 20‑án tartott jogellenes találkozó létezésére vonatkozó bizonyítékot. Az, hogy a Bayer, ahogy arra a Polimeri rámutat,
úgy nyilatkozhatott, hogy „a Bayer nem tudja megmondani, hogy sor került‑e megállapodásokra 1996‑ban május és november vége
között az ESBR tekintetében”, nem áll ellentétben a Bayer azon pontos nyilatkozatával, amely B. 1996. május közepéig játszott
szerepére vonatkozott. E nyilatkozat azt jelentheti, hogy ezen időpontot (1996. május közepét) követően 1996. november végéig
a Bayer nem találta az érintett vállalkozások között kötött versenykorlátozó megállapodások nyomát.
A Shell úgy nyilatkozik, hogy képviselői árkartellben vettek részt 1995. augusztus 30. és 1999. május 31. között. Így különösen
a Shell megerősíti az első kifogásközlés ténybeli részét, amely már tartalmazta az 1996. május 20‑án tartott jogellenes találkozó
összefoglalóját, valamint ismertette N. kézzel írott feljegyzéseit, továbbá a Dow értelmezését. Az, hogy de J., aki bizonyos
találkozókon, és különösen az 1996. május 20‑i találkozón a Shellt képviselte, nem ismerte el, hogy az első kifogásközlés
helyesen írta le a versenytársak közötti kapcsolatokat (a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdése), nem kérdőjelezheti
meg a Shell nevében tett vállalati nyilatkozatot. A vállalkozás nevében adott válaszok ugyanis nagyobb súlyúak, mint a vállalkozás
munkavállalójától származók, bármi is legyen az utóbbi személyes tapasztalata vagy véleménye.
Ami O.‑t (Bayer) illeti, akire a Polimeri a beadványaiban hivatkozik, a Bizottság joggal mutat rá, hogy ő nem vett részt az
1996. május 20‑án tartott jogellenes találkozón.
Ami végül a Polimeri azon érvét illeti, amely szerint a Bizottság nem hivatkozik semmilyen BR‑re vonatkozó jogellenes megállapodásra
1997. szeptember 4. előtt, elegendő arra emlékeztetni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt
cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata, vagy még inkább folytatólagos magatartás eredménye is. Ez az értelmezés
nem vitatható azon az alapon, hogy a cselekmények sorozata vagy még a folytatólagos magatartás egyes elemei önmagukban is
a fenti rendelkezés megsértésének minősülhetnek. Amennyiben a különböző cselekmények, mint a jelen ügyben, azonos, a közös
piacon belüli versenyt torzító tárgyuk alapján, átfogó terv keretébe illeszkednek, a Bizottság a fenti cselekmények miatti
felelősséget jogszerűen róhatja fel az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (lásd a fenti 100. pontban
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ugyan a Bizottság jogszerűen állapíthatja meg, hogy a különböző megnyilvánulások egyetlen
jogsértést alkotnak, mivel a szabad verseny torzítását célzó átfogó terv részét képezték, az a tény, hogy a jogellenes magatartások
száma és intenzitása érintett piaconként változott, nem jelenti azt, hogy a jogsértés nem terjedt ki azokra a piacokra, amelyeken
e magatartások kevésbé intenzívek és ritkábbak voltak. Ezért mesterséges lenne az egyetlen cél vezérelte magatartást szétbontani,
és azt több különálló jogsértésnek tekinteni azon indokból, hogy az összejátszó magatartások érintett piaconként változtak.
A fenti körülmények összességéből következik, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor úgy vélte, hogy a Polimeri jogsértésért
való felelősségét az 1996. május 20‑ával kezdődő időszakra kell megállapítani.
Másodszor, ami a jogsértés befejeződésének a Polimeri által megállapított időpontját illeti, vagyis 2002. november 28‑át (a
megtámadott határozat (447) preambulumbekezdése), az megfelel a megtámadott határozatban szereplő utolsó jogellenes találkozónak,
amelyre Londonban (Egyesült Királyság) került sor a Szintetikus Gumi Európai Szövetségének egyik találkozója mellett a Bayer,
a Dow, a Dwory és (a Tavorex révén) a Kaučuk képviselői között 2002. november 28‑án és 29‑én. Az egyik nyilatkozata szerint
a Bayer tájékoztatta a Dow‑t és a Dwory‑t, hogy nincs lehetőség arra, hogy tovább folytassák a szóban forgó megállapodásokat
(a megtámadott határozat (246)–(248) preambulumbekezdése).
Azzal kapcsolatban, hogy a Polimeri érvelésében különválasztotta a BR‑t és az ESBR‑t, elegendő emlékeztetni arra, hogy mesterséges
lenne az egyetlen cél vezérelte magatartást szétbontani, és azt több különálló jogsértésnek tekinteni azon indokból, hogy
az összehangolt magatartások érintett piaconként változtak.
Ami azt a tényt illeti, hogy a kartellt 2002‑ben nem folytatták, a megtámadott határozat megállapítja, hogy az ESBR‑rel kapcsolatban
jogellenes találkozóra került sor 2002. szeptember 2‑án és 3‑án Prágában. A Bizottság megállapítása mindenekelőtt a Bayer
egyik nyilatkozatán alapul, amely azt tartalmazza, hogy ármegállapodás megkötésére került sor a Bayer, a Dow, a Polimeri,
a Dwory és (a Tavorex révén) a Kaučuk között. A Bizottság megállapítását alátámasztja emellett a Bayer nyilatkozatának Dow
általi megerősítése is az első kifogásközlés tanulmányozását követően. A Polimeri állításaival ellentétben a Bizottság nem
hallgatta meg másodszor is a Dow alkalmazottait. Ahogy az a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdéséből egyértelműen
kitűnik, a Dow a kifogásközlés tanulmányozását követően maga határozta el, hogy ismételten meghallgatja alkalmazottait a kifogásolt
tényekkel kapcsolatban, vagyis ő maga tett új vállalati nyilatkozatot a Bizottságnak. A Dow ebben elismeri, hogy alkalmazottai
új nyilatkozatai alapján teljes mértékben lehetséges, hogy a kartell csak 2002. november 28‑án ért véget, és így hallgatólagosan
elismeri, hogy a 2002. szeptember 2‑án és 3‑án tartott találkozó a jogellenes találkozók közé tartozik. Még ha a Dow nyilatkozata
nem is jelenti azt, hogy kifejezetten elismeri, hogy részt vett a 2002. szeptember 2‑án és 3‑án tartott találkozón, az inkább
megerősíti, mintsem cáfolja a Bayer nyilatkozatát. A Bizottság megállapítása végül okirati bizonyítékokon, a Bayeren belül
2002. szeptember 2‑án és 4‑én elküldött két elektronikus levélen alapul, amelyek előrejelzik az ESBR árának növekedését. A
Polimeri rámutat, hogy vitatta e két elektronikus levél bizonyító erejét a keresetlevél A 25. mellékletében. Márpedig a nyolcadik
jogalap keretében kifejtett indokok miatt el kell utasítani a Polimeri által e mellékletben kifejtett érveket. A fenti okok
összessége miatt a Polimeri érvei nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a Bizottság megállapítását, amely szerint a kartellt
2002‑ben is folytatták.
Ami azt a körülményt illeti, hogy a Polimeri nem vett részt a 2002. november 28‑án és 29‑én tartott találkozón, ez nem releváns
a jogsértés befejező időpontjának megállapítása szempontjából. A Bizottság ugyanis nem azt állapította meg, hogy 2002. november
28‑án és 29‑én jogellenes megállapodásra került sor, hanem azt, hogy az említett találkozó résztvevői véget kívántak vetni
a kartell tevékenységeinek.
A fenti körülmények összességéből következik, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor úgy vélte, hogy a Polimeri jogsértésért
való felelősségét a 2002. november 28‑ával befejeződő időszakra kell megállapítani.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizenharmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
5.     A bírság kiindulási összegének visszaesés miatti indokolatlan növelésére alapított tizennegyedik jogalapról
a)     A felek érvei
A Polimeri érvei
Először a Polimeri úgy véli, hogy a vállalkozások azonosságának feltétele nem teljesül.
A Polimeri e tekintetben rámutat, hogy a Bizottság szerint a visszaesés alapvető feltétele, hogy ugyanaz a vállalkozás – amely
fogalom a versenyjog területén olyan „gazdasági egységet” jelent, amely „személyi és tárgyi tényezők összessége” – több jogsértést
kövessen el (a fenti 50. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet). Márpedig a jelen
ügyben a bírság növelését hibásan alkalmazták az 1986‑ban és 1988‑ban szankcionált jogsértések vonatkozásában, amelyekben
a Polimeritől teljesen eltérő vállalkozás vett részt. Az iránymutatás szerint a visszaesésre vonatkozó szabályok csak akkor
alkalmazhatók, ha két vagy több hasonló magatartás azonos vállalkozásnak tudható be. A Bizottság, úgy tűnik, összekeveri a
vállalkozás fogalmát – amely egyedül releváns a jelen ügyben – a jogi személy fogalmával. Az Enivel szemben nem lehet visszaható
hatállyal felróni olyan magatartásokat, amelyeket nem neki tudtak be.
Emellett a két korábban szankcionált ágazat (PVC és polipropilén) nem tartozik ahhoz a tevékenységhez, amely alá az elasztomerek
tartoznak, azokat a Polimeri nem vette át az EniChem SpA‑tól, és azokkal soha nem is foglalkozott. Ezeket az ágazatokat harmadik
társaságokra ruházták át 1983‑ban (a polipropilén esetében) és 1986‑ban (a PVC esetében), a jogsértést megállapító határozatokat
megelőzően, vagyis körülbelül 18 és 15 évvel azelőtt, hogy a Polimeri felváltotta volna az EniChem SpA‑t a BR és az ESBR területén.
Ezenkívül a visszaesés alkalmazása ellentétes azzal, hogy az Eni, és nem pedig a Polimeri forgalmán alapuló elrettentési szorzó
alkalmazása mellett döntöttek. A Polimeri szerint, ha az elrettentő hatás érdekében alkalmazott referenciaforgalom az Eni
forgalma, a Bizottság nem növelheti a bírságot a visszaesés miatt, hiszen az nem érintette az Enit.
Másodszor a Polimeri úgy véli, hogy a Bizottság megsértette a jogbiztonság és az arányosság elvét. A Polimeri e tekintetben
azt állítja, hogy a közösségi versenyjog megsértése esetében a visszaesést semmilyen jogi norma nem szabályozza, lévén, hogy
az iránymutatás pusztán önszabályozó aktus. A jelen ügyben a visszaesést megalapozó határozatok 18 és 20 évvel korábbiak,
mint a megtámadott határozat. Márpedig a visszaesés jogintézményére időbeli korlátoknak kell vonatkozniuk. A Polimeri különösen
a Bíróság C‑3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítéletére [EBHT 2007., I‑1331. o.]
hivatkozik, amelyben a két jogsértés között eltelt tíz év ilyen korlátnak tűnik. A Polimeri hozzáteszi, hogy a 27 tagállam
jogrendje a visszaesés alkalmazására azt a feltételt határozza meg, hogy az új jogsértés és a korábbi jogsértés közötti időtartam
legfeljebb öt év legyen. Egyébként furcsa is lenne, ha egy több, mint öt évvel korábban elkövetett jogsértés üldözését elévülés
miatt célszerűtlennek vagy feleslegesnek tekintenék, ugyanakkor a visszaesés szempontjából figyelembe kívánnák venni az új
jogsértés megkezdését megelőző több mint tíz évre visszanyúló jogsértéseket.
A Polimeri megállapítja, hogy az 50%‑os emelés mindenképpen teljesen aránytalan és elfogadhatatlan, mivel eleve olyan alapösszegen
alapul, amelyet olyan vállalkozásra – az Enire – hivatkozva számítottak ki, amelyet sohasem vádoltak meg jogsértésben való
részvétellel. A Polimeri e tekintetben rámutat, hogy a Törvényszék a fenti 160. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság
ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletében úgy vélte, hogy a bírság alapösszegének a súlyosító körülmények miatti összesített
növelését 40%‑ban kell megállapítani a két korábbi jogsértésre figyelemmel. Nem előírás az 50%‑os emelés, ahogy azt a Bizottság
állítja beadványaiban.
A Bizottság érvei
Először, ami azt illeti, hogy a vállalkozások azonosságának feltétele nem teljesült, a Bizottság megjegyzi, hogy a Polimeri
nem vitatja a jogsértés Eninek való betudhatóságát. Emellett a Bizottság rámutat, hogy a visszaesés kérdését a második kifogásközlésben
taglalták. A Polimeri nem emelt kifogást e tekintetben.
Mivel a közösségi versenyjog kimondja, hogy az ugyanazon csoporthoz tartozó különböző társaságok egy gazdasági egységet alkotnak,
a Bizottság a korábbi határozatokban belátása szerint kiszabhatott volna bírságot ugyanazon anyavállalattal szemben. Ezért
a Bizottság a megtámadott határozatban joggal gondolhatta, hogy ugyanazt a vállalkozást korábban már ugyanolyan típusú jogsértésért
szankcionálták (a Törvényszék T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélete [EBHT 2003.,
II‑4071. o.]). A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben a Törvényszék jóváhagyta
a visszaesés miatti bírságnövelést a csoporthoz tartozó másik társasággal, egész pontosan a korábban megbírságolt társaság
testvérvállalatával szemben.
A visszaesés fogalma nem kívánja meg feltétlenül pénzügyi szankció korábbi kiszabását, hanem mindössze a korábbi jogsértés
megállapítását (a fenti 160. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet).
Ezért közömbös, hogy a Bizottság nem szabott ki bírságot az Enivel szemben saját jogán a korábbi határozatokban. Ellenben
döntő jelentőségű az, hogy a korábbi határozatokban címzett társaságokat kizárólag az Eni irányította. Elfogadhatatlan, hogy
az ugyanazon vállalkozás részét képező csoportbeli társaságok a visszaesés következményei alól kizárólag a csoport szervezeti
felépítése vagy átszervezése folytán mentesüljenek.
A visszaesés megállapításának és meghatározott jellemzőinek értékelése a Bizottság mérlegelési jogkörének része, és az ilyen
megállapítás tekintetében a Bizottságot nem kötheti esetleges elévülési idő (a fenti 284. pontban hivatkozott Groupe Danone
kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítélet). Mindenesetre a jelen ügyben a polipropilénnel és a PVC‑vel kapcsolatos
jogsértéseket az 1986‑ban és 1994‑ben elfogadott határozatok állapították meg (az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó, 1986.
április 23‑i 86/398/EGK határozat [IV/31.149 – „polipropilén”‑ügy] [HL L 230., 1. o., a továbbiakban: „polipropilén”‑határozat]
és az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban 1994. július 27‑én hozott 94/599/EK bizottsági határozat [IV/31.865
– „PVC”‑ügy] [HL L 239., 14. o.; a továbbiakban: „PVC II”‑határozat]). Teljesen logikus, szokásos és megfelelő, ha ezeket
az előzményeket egy 1996‑tól elkövetett új jogsértés esetében figyelembe veszik.
Egyebekben kevéssé jelentős, hogy a korábbi jogsértések a PVC és a polipropilén elkülönült ágazatait érintették (a fenti 160. pontban
hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet), vagy hogy ezeket a tevékenységeket harmadik
személyekre ruházták át (lásd többek között a fenti 116. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet).
Végül nincs semmilyen ellentmondás egyrészt aközött, hogy az elrettentési szorzót az Eninek, a csoport legfelső szintű anyavállalatának
a forgalma alapján határozták meg, másrészt pedig aközött, hogy figyelembe vették a csoport más tagjaihoz intézett határozatokban
megállapított jogsértésekhez kapcsolódó visszaesést, amelyekért azonban az Eni is felelős volt.
Ami a jogbiztonság és az arányosság elvének állítólagos megsértését illeti, a fenti 284. pontban hivatkozott Groupe Danone
kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítélet újból megerősítette, hogy az esetleges visszaesés azon tényezők között
szerepel, amelyeket a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni a jogsértés súlyának elemzése
során, valamint hogy ebben az összefüggésben a felperes végig előre láthatta magatartása jogi következményeit. Ugyanez vonatkozik
az 1/2003 rendelet 23. cikkének (3) bekezdésére. A fenti 284. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007.
február 8‑án hozott ítélet szintén elutasította az esetleges elévülési időre vonatkozó jogalapokat. Továbbá azzal kapcsolatban,
hogy a bírság alapösszegének 50%‑os emelése aránytalan lenne, mivel az Enit soha nem vádolták jogsértéssel, a Bizottság emlékeztet
arra, hogy teljes mértékben jogszerű, ha figyelembe veszi az Eni helyzetét. Ami az alkalmazott növelés mértékét illeti, a
Bizottság engedékenységet gyakorolt, mivel ilyen mértéket általában csak az egyetlen korábbi jogsértés után visszaeső vállalkozásokkal
szemben alkalmaznak. Az, hogy a Törvényszék a fenti 160. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október
25‑én hozott ítéletben a bírság emelésének mértékét 40%‑ban határozta meg, az adott eset körülményeiből következett.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az iránymutatás 2. pontja értelmében a súlyosító körülmények egyike például „az ugyanazon vállalkozás [...] által elkövetett
azonos típusú, ismétlődő jogsértés[…]”.
A visszaesés egyes nemzeti jogrendekben elfogadott fogalma magában foglalja, hogy a személy új jogsértést követ el, ha a hasonló
jogsértésért már korábban megbüntették (a Törvényszék T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én
hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑347. o.] 617. pontja, valamint a fenti 287. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 284. pontja).
Az esetleges visszaesés szerepel azon tényezők között, amelyeket az érintett jogsértés súlyának elemzése során figyelembe
kell venni (a fenti 51. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
91. pontja és a fenti 284. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítélet 26. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban megjegyzi, hogy az EniChem már volt kartellügyben a Bizottság határozatának
címzettje (lásd a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozatot). Ez azt támasztja alá, hogy az első bírságok nem voltak elegendőek
ahhoz, hogy e vállalkozás változtasson a magatartásán. A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy e visszaesés súlyosító
körülménynek minősül, amely indokolja a bírság alapösszegének 50%‑os emelését (a megtámadott határozat (487) preambulumbekezdése).
A Polimeri különösen azt hangsúlyozza, hogy őt és az Enit nem érintették azok a korábbi határozatok, amelyeket a Bizottság
a megtámadott határozatban említett.
Ez utóbbiból következik, hogy a Bizottság a jelen ügyben az EK 81. cikk szerinti „vállalkozás” fogalmát azért vette figyelembe,
hogy alkalmazhassa a visszaesésen alapuló súlyosító körülményt, amit a Bizottság a beadványaiban is megerősít. Pontosabban
a Bizottság lényegében úgy gondolja, hogy ugyanaz a vállalkozás követett el ismét jogsértő magatartást, még akkor is, ha a
szóban forgó jogsértésben részes jogi személyek nem azonosak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk szerinti
„vállalkozás” fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely egy gazdasági egységet jelent akkor is, ha jogi szempontból ez az egység
több jogi vagy természetes személyből áll (lásd a Bíróság C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009.
szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8237. o.] 55. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ebben
az összefüggésben úgy kell tekintetni, hogy amikor a Bizottság hivatkozni kíván az EK 81. cikk szerinti „vállalkozás” fogalmára,
részletes és pontos bizonyítékokkal kell szolgálnia, amelyek alátámasztják az állítását.
Márpedig először is meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (487) preambulumbekezdésében általánosan
hivatkozik az „EniChemre”, amely fogalmat a megtámadott határozat (36) preambulumbekezdése úgy határozza meg, hogy az „az
Eni SpA tulajdonában lévő valamennyi társaság”. Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság által
használt fogalom a visszaesés megítélése tekintetében meglehetősen pontatlan, legalábbis ami azokat a jogi személyeket illeti,
amelyek a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozatban szereplő gazdasági egységet alkották. Ezenkívül, még ha feltételezzük
is, hogy a szóban forgó jogi személyek ugyanazok, mint amelyeket a megtámadott határozat (26)–(35) preambulumbekezdése említ,
hangsúlyozni kell, hogy a „polipropilén”‑határozatban szereplő társaság, tudniillik az Anic, nem szerepel a hivatkozott preambulumbekezdésekben
említett jogi személyek között. Továbbá a megtámadott határozat (26)–(35) preambulumbekezdése alapvetően arra irányul, hogy
leírja az Eni tulajdonában lévő társaságok fejlődését azon jogsértés alatt, amely a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozat
elfogadása után következett be. Így ezek a preambulumbekezdések nem alkalmasak arra, hogy kellően részletes és pontos információt
nyújtsanak a megtámadott határozatban szankcionált jogsértés előtt az Eni tulajdonában lévő társaságokról.
Másodszor: a Bizottság a megtámadott határozat 262. lábjegyzetében hivatkozik a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozatra,
utalva arra, hogy az „Eni” szerepelt az említett határozatokban. Mindenekelőtt rögzíteni kell, hogy a megtámadott határozatban
az „Eni” kifejezést, szemben az „EniChem” kifejezéssel, nem definiálták. Így különösen a megtámadott határozat (26)–(36) preambulumbekezdéséből
kitűnik, hogy olyankor, amikor a Bizottság az Eni társaságra mint a többi társaság anyavállalatára utal, az „Eni SpA” kifejezést
használja.
Harmadszor, még ha feltételezhető is, hogy a megtámadott határozat 262. lábjegyzetében az „Eni” kifejezés alkalmazásával a
Bizottság azokra a társaságokra céloz, amelyek abban az EK 81. cikk szerinti „vállalkozásban” vesznek részt, amelyet az Eni
által ellenőrzött jogi személyek alkotnak, meg kell állapítani, hogy a Bizottság ezzel kapcsolatban egyetlen részletes és
pontos bizonyítékot sem szolgáltatott a megtámadott határozatban. A Bizottság a Törvényszék elé benyújtott beadványaiban pusztán
azt hangsúlyozza, hogy az Eni „teljes körűen” ellenőrizte a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozatban szereplő társaságokat.
Márpedig ez az állítás, azon túlmenően, hogy azt semmilyen bizonyíték nem támasztja alá, nem is szerepel a megtámadott határozatban.
Negyedszer a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az érintett társaságok szerkezeti és irányítási rendszerének fejlődése
igen összetett. Egész pontosan: a „polipropilén”‑határozatot az Anic‑nak címezték, anélkül hogy az említett határozatban az
Eni neve említésre került volna. A „PVC II”‑határozatban a Bizottság a (8) preambulumbekezdésben megemlíti, hogy az Anic „jelenleg”
az EniChem SpA, a (43) preambulumbekezdésben pedig minden további pontosítás nélkül kimondja, hogy ez a fejlődés „különböző
átszervezések” eredménye. Ráadásul e határozatban sem jelenik meg az Eni neve. Hozzá kell tenni, hogy a jelen ügyben az Eni
érintett termékekkel kapcsolatos tevékenységét kezdetben az EniChem Elastomeri biztosította (mielőtt ez utóbbi társaság 1997‑ben,
azaz a „PVC II”‑határozat elfogadása után egyesült az EniChem SpA‑val), és hogy az EniChem SpA tevékenységeit azután átadta
a Polimerinek, amely még tovább bonyolítja az érintett vállalkozások szerkezeti fejlődését. Ebben az összefüggésben a Bizottságnak
kell különösen pontosnak lennie, és neki kell szolgáltatnia azokat a részletes bizonyítékokat, amelyek szükségesek annak megállapításához,
hogy a megtámadott határozatban, valamint a „polipropilén”‑ és a „PVC II”‑határozatban szereplő társaságok egyazon „vállalkozást”
képeztek az EK 81. cikk értelmében.
A fentiek alapján a Törvényszék úgy látja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem szolgáltatott elegendő részletes
és pontos bizonyítékot ahhoz, hogy igazolni lehessen, hogy az EK 81. cikk értelmében ugyanazon „vállalkozás” követett el ismét
jogsértő magatartást. E feltételek mellett el kell fogadni a tizennegyedik jogalapot, következésképpen meg kell semmisíteni
a megtámadott határozat 2. cikkének c) pontját abban a részében, amelyben az a Polimerivel szemben kiszabott bírság összegét
272,25 millió euróban állapítja meg.
6.     Az enyhítő körülmények mellőzésére alapított tizenötödik jogalapról
a)     A felek érvei
Emlékeztetve arra, hogy álláspontja szerint az állítólagos kartellt, feltéve hogy létrejött, nem hajtották végre, a Polimeri
úgy véli, hogy a Bizottság jogellenesen mellőzte a „jogsértő megállapodások nem teljesítése, illetve a jogsértő magatartásról
való lemondás a gyakorlatban” enyhítő körülményt (az iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdése). Az, hogy valamely
vállalkozás a versenytársaival együtt találkozókon vesz részt, vagy más módon kapcsolatot tart velük, nem jelenti azt, hogy
amit esetlegesen megtárgyaltak, azt ténylegesen végre is hajtották. A jelen ügyben a Polimeri bizonyította, hogy a szóban
forgó megállapodásokat, feltéve hogy létrejöttek, nem hajtották végre.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Lényegében úgy véli, hogy a jelen ügy tényállása nem teszi lehetővé a Polimeri által
hivatkozott enyhítő körülmény alkalmazását.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdése értemében a „jogsértő megállapodások nem teljesítése, illetve a jogsértő
magatartásról való lemondás a gyakorlatban” szintén enyhítő körülménynek minősülhet. Ugyanakkor az a tény, hogy valamely vállalkozás,
amelyről bebizonyosodott, hogy összejátszott versenytársaival, nem a versenytársaival megállapodott módon járt el a piacon,
nem szükségszerűen valósít meg olyan enyhítő körülményt, amelyet figyelembe kell venni a bírság összegének kiszabásakor (a
fenti 101. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
490. pontja).
Valójában az olyan vállalkozás, amely a versenytársakkal való megállapodás ellenére többé‑kevésbé független üzletpolitikát
folytat a piacon, lehet, hogy egyszerűen csak a saját előnyére próbálja felhasználni a kartellt (a Törvényszék T‑327/94. sz.,
SCA Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 142. pontja és T‑308/94. sz.,
Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑925. o.] 230. pontja), és az olyan vállalkozás,
amely bizonyos találkozókon részt vesz, és nem határolódik el a találkozók eredményétől, fő szabály szerint teljes mértékben
megőrzi felelősségét a kartellben való részvételéért (lásd a fenti 101. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 491. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ennélfogva
a Bizottság nem köteles a kartell nemteljesítését enyhítő körülményként tekintetbe venni, hacsak e körülményre hivatkozó vállalkozás
be nem tudja bizonyítani, hogy egyértelműen és nagymértékben ellenezte a kartell végrehajtását, olyannyira, hogy ezáltal megzavarta
annak működését, valamint hogy nem keltette azt a látszatot, hogy csatlakozik a megállapodáshoz, és ebből kifolyólag nem ösztönözte
a többi vállalkozást a kérdéses kartell végrehajtására. Túl könnyű lenne a jogellenes kartell nyereségéből részesülő vállalkozások
számára csökkenteni a súlyos bírság megfizetésének kockázatát, ha csökkentenék a bírságot azon az alapon, hogy csak korlátozott
szerepet játszottak a jogsértés végrehajtásában, miközben fellépésük más vállalkozásokat arra ösztönzött, hogy a versenyt
súlyosabban sértő módon járjanak el (a Törvényszék T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július
8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2223. o.] 277–279. pontja, valamint a fenti 101. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank
Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 491. pontja).
A jelen ügyben a Polimeri nem terjeszt elő olyan bizonyítékokat, amelyek alapján arra lehetne következtetni, hogy egyértelműen
és nagymértékben ellenezte a kartell végrehajtását, olyannyira, hogy ezáltal megzavarta annak működését, valamint hogy nem
keltette azt a látszatot, hogy csatlakozik a megállapodáshoz, és ebből kifolyólag nem ösztönözte a többi vállalkozást a kérdéses
kartell végrehajtására. Ilyen körülmények között a Bizottság vele szemben ezen a jogcímen nem alkalmazhat semmilyen enyhítő
körülményt.
Emellett annak bizonyítása, hogy a kartellnek nem volt kihatása a piacra, még ha feltételezhető is, hogy sikeres, nem releváns,
mivel semmiképpen nem igazolná, hogy a megállapodásokat valóban nem teljesítették (a fenti 160. pontban hivatkozott Groupe
Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet 389. pontja).
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizenötödik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
7.     A forgalom 10%‑ának megfelelő korlát megsértésére alapított tizenhatodik jogalapról
a)     A felek érvei
Emlékeztetve arra, hogy kifogásolja, hogy a Syndialt mellőzték a megtámadott határozat címzettjei közül, a Polimeri előadja,
hogy a Bizottság a Syndial/Polimeri tekintetében kiszabott bírság összegét legfeljebb 86 millió euróban határozhatta volna
meg, mivel a Syndial 2005. évi forgalma 860 millió eurót tett ki. A Polimeri szerint az egységes és egyetemleges bírság keretében
a Bizottságnak a legkisebb vállalkozásra vonatkozó felső határt kell tiszteletben tartania. Ellenkező esetben a bírság teljes
összegének megfizetése nem lenne igényelhető valamennyi vállalkozástól. Mindenesetre a Bizottságnak két külön bírságot kellett
volna kiszabnia, figyelembe véve azt az időtartamot, amelynek során az érintett vállalkozások a termékekhez kapcsolódó üzletágat
irányították.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri. Álláspontja szerint, ha a Syndial a magtámadott határozat címzettje lett volna, az
1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése bizonyos körülmények között megakadályozhatta volna a Bizottságot abban, hogy átlépje
a 86 millió eurós összeget azon bírság esetében, amelyet a Syndiallal szemben szabott volna ki, de ez semmiképpen nem vonatkozik
a Polimerivel szemben kiszabott bírságra.
b)     A Törvényszék álláspontja
Azon körülmény, miszerint több vállalkozás egyetemlegesen köteles a bírság megfizetésére azon okból, hogy az EK 81. cikk értelmében
egyetlen vállalkozásnak minősülnek, nem jelenti azt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határ alkalmazását
illetően, hogy az egyes vállalkozások kötelezettsége a legutóbbi üzleti évben elért forgalmuk 10%‑áig terjed. Ugyanis a 10%‑os
felső határt e rendelkezés szerint az EK 81. cikk értelmében a vállalkozásként tevékenykedő, gazdasági egységet képező valamennyi
társaság összesített forgalma alapján kell kiszámolni, mivel egyedül az egységet képező társaságok összesített forgalma utalhat
a szóban forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére (a fenti 253. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 528. és 529. pontja, valamint a fenti 253. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság
ügyben 2007. december 12‑én hozott ítélet 90. pontja).
Ezért, még ha a Syndial adott esetben a megtámadott határozat címzettje is lett volna, nem kellett volna a Syndial forgalmának
10%‑ára mérsékelni azt a bírságösszeget, amelynek megfizetéséért a Polimeri egyetemleges felelősségét esetleg megállapították.
Következésképpen a Polimeri érvei hatástalanok.
Emellett el kell utasítani a Polimeri azon érveit, amelyek szerint a Bizottságnak két külön bírságot kellett volna kiszabnia,
figyelembe véve azt az időtartamot, amelynek során az érintett vállalkozások a termékekhez kapcsolódó üzletágat irányították.
A Polimerivel szemben kiszabott bírság ugyanis a jogsértésben való közvetlen részvételét, valamint az EniChem SpA (jelenleg
Syndial) által elkövetett jogsértésért való felelősségét tükrözi. Az említett bírság ezért nem korlátozódik arra az időtartama,
amelynek során a Polimeri a termékekhez kapcsolódó üzletágat irányította. Még ha feltételezhető is, hogy érveivel a Polimeri
valójában azt a felelősséget vitatja, amelyet vele szemben az EniChem SpA (jelenleg Syndial) által elkövetett jogsértés miatt
állapítottak meg, ezeket az érveket ugyanazon okokból kell elutasítani, mint amelyek a fenti 120–131. pontban is szerepelnek.
Ezen okoknál fogva a Polimeri által előterjesztett tizenhatodik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A fenti indokok összességéből következik, hogy el kell fogadni a tizennegyedik jogalapot, következésképpen meg kell semmisíteni
a megtámadott határozat 2. cikkének c) pontját abban a részében, amelyben a Polimerivel szemben kiszabott bírság összegét
272,25 millió euróban állapítja meg, és a megtámadott határozat részleges megsemmisítése iránti kérelmeket pedig az ezt meghaladó
részükben el kell utasítani.
D –
A bizonyításfelvételről
Mivel úgy véli, hogy a Bizottság által a vádja alátámasztása érdekében szolgáltatott bizonyítékok korlátozottak és kétértelműek,
a Polimeri azt kéri, hogy a Törvényszék hallgassa meg a Bayer, a Dow és a Shell több alkalmazottját.
A Törvényszék úgy ítéli meg, hogy az ügy iratai alapján elegendő információval rendelkezik, következésképpen úgy határoz,
hogy a Polimeri által indítványozott pervezető intézkedéseket nem hozza meg.
II –
A bírság összegének megváltoztatására irányuló kérelmekről
A fenti 298–303. pontban kifejtett okokból a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva az 1/2003 rendelet 31. cikke
alapján megváltoztatja a megtámadott határozat 2. cikkének c) pontját, tekintettel arra, hogy a Bizottság a 272,25 millió
euró összeg meghatározása során tévedett, amikor a Polimerivel szemben a visszaesést súlyosító körülményként értékelte.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügy körülményei között a bírságösszeg megfelelő megállapítása érdekében nem igényel módosítást
a Bizottság által alkalmazott számítási módszer a fennmaradó összeg tekintetében.
Így a Polimerivel szemben kiszabott bírság végső összegét 181,5 millió euróban kell meghatározni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen rendelkezés 3. §‑ának első bekezdése alkalmazásával részleges pernyertesség esetén a Törvényszék
elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását. A jelen ügy körülményei között helyénvaló úgy határozni, hogy mindegyik
fél maga viselje saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.638 – „butadién
gumi és polimerizációs emulzióval előállított butadién‑sztirol gumi”‑ügy) 2006. november 29‑én hozott C (2006) 5700 végleges
bizottsági határozat 2. cikkének c) pontját megsemmisíti abban a részében, amelyben az a Polimeri Europa SpA‑val szemben kiszabott
bírság összegét 272,25 millió euróban állapítja meg.
2)
A Törvényszék a Polimeri Europával szemben kiszabott bírság összegét 181,5 millió euróban állapítja meg.
3)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
4)
Mindegyik fél maga viseli a saját költségeit.
Dehousse
Wiszniewska‑Białecka
Wahl
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. július 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
I –  A megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló kérelmekről
A –  Az eljárási szabálytalanságokra vonatkozó jogalapokról
1.  Az engedékenységi közlemény nem megfelelő alkalmazására alapított első jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A második kifogásközlés indokolatlan megküldésére alapított második jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  A lényegében a Polimeri védelemhez való jogának megsértésére alapított harmadik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
B –  A megtámadott határozat érdemére vonatkozó jogalapokról
1.  Az érintett piac nem megfelelő meghatározására alapított negyedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A vizsgált időszakban az árak alakulására alapított ötödik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  A főbb ügyfelek ellátására alapított hatodik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
4.  A jogsértés Polimerinek való jogellenes betudására alapított hetedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
5.  A kartell létezésének megalapozatlan megállapítására vonatkozó nyolcadik jogalapról
a)  A felek érvei
Előzetes észrevételek
A nyolcadik jogalap első részéről, amely a bizonyítékok forrásaira vonatkozik
A nyolcadik jogalap második részéről, amely a kartell általános bemutatására vonatkozik
–  Az ármegállapodásokról
–  A piacfelosztó megállapodásokról
–  Az érzékeny kereskedelmi információk cseréjéről
–  A megállapodások figyelemmel kíséréséről
–  Az N. által leírt általános ténybeli háttérről
b)  A Törvényszék álláspontja
A Polimeri által a nyolcadik jogalap keretében előterjesztett egyes érvek elfogadhatóságáról
A nyolcadik jogalap első részéről, amely a bizonyítékok forrásaira vonatkozik
A nyolcadik jogalap második részéről, amely a kartell általános bemutatására vonatkozik
–  Az ármegállapodásokról
–  A piacfelosztó megállapodásokról
–  Az érzékeny kereskedelmi információk cseréjéről
–  A megállapodások figyelemmel kíséréséről
–  Az N. által leírt általános ténybeli háttérről
6.  A Polimeri feltételezett kartellben való részvételének megalapozatlan megállapítására alapított kilencedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
C –  A bírság összegének meghatározására vonatkozó jogalapokról
1.  A jogsértés súlyának megalapozatlan értékelésére alapított tizedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  Az eltérő bánásmód jogellenes alkalmazására alapított tizenegyedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  Az elrettentési szorzó jogellenes alkalmazására alapított tizenkettedik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
4.  A jogsértés időtartamának a Polimeri tekintetében való helytelen meghatározására alapított tizenharmadik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
5.  A bírság kiindulási összegének visszaesés miatti indokolatlan növelésére alapított tizennegyedik jogalapról
a)  A felek érvei
A Polimeri érvei
A Bizottság érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
6.  Az enyhítő körülmények mellőzésére alapított tizenötödik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
7.  A forgalom 10%‑ának megfelelő korlát megsértésére alapított tizenhatodik jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
D –  A bizonyításfelvételről
II –  A bírság összegének megváltoztatására irányuló kérelmekről
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: olasz.