CELEX: 62009CJ0410
Euroopan unioniin liittymisen ehdoista tehty asiakirja
58 artikla
Direktiivi 2002/21/EY
Komission suuntaviivat
Suuntaviivoja ei ole julkaistu jäsenvaltion kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä
Vetoaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan,
Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja
niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EUVL 2003, L 236, s. 33; jäljempänä vuoden
2003 liittymisasiakirja) 58 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (jäljempänä PTC) ja vastapuolena
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (sähköisen viestinnän viraston pääjohtaja, jäljempänä Prezes) ja joka koskee tiettyjä
sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia, jotka Prezes on asettanut PTC:lle.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Vuoden 2003 liittymisasiakirja
Vuoden 2003 liittymisasiakirjan 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Alkuperäisten sopimusten määräykset sekä toimielinten ja Euroopan keskuspankin ennen liittymistä antamien säädösten säännökset
ja määräykset sitovat uusia jäsenvaltioita liittymispäivästä alkaen, ja niitä sovelletaan näissä valtioissa kyseisissä sopimuksissa
ja tässä asiakirjassa määrätyin edellytyksin.”
Vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Toimielinten ja Euroopan keskuspankin ennen liittymistä antamien säädösten tekstit, jotka neuvosto tai komissio taikka Euroopan
keskuspankki on laatinut latvian, liettuan, maltan, puolan, slovakin, sloveenin, tšekin, unkarin ja viron kielellä, ovat liittymispäivästä
alkaen todistusvoimaiset samoin edellytyksin kuin yhdellätoista nykyisellä kielellä laaditut tekstit. Ne julkaistaan Euroopan
unionin virallisessa lehdessä, jos nykyisillä kielillä laaditut tekstitkin on julkaistu siinä.”

Asetus N:o 1
Euroopan talousyhteisössä käytettäviä kieliä koskevista järjestelyistä 15.4.1958 annetun neuvoston asetuksen N:o 1 (EYVL 1958,
17, s. 385), sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 2003 liittymisasiakirjalla, 1 artiklassa säädetään, että unionin viralliset
kielet ovat
”englannin, espanjan, hollannin, italian, kreikan, latvian, liettuan, maltan, portugalin, puolan, ranskan, ruotsin, saksan,
slovakin, sloveenin, suomen, tanskan, tšekin, unkarin ja viron kieli”.
Kyseisen asetuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asetukset ja muut yleisesti sovellettavat säädökset laaditaan kahdellakymmenellä virallisella kielellä.”
Kyseisen asetuksen 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan unionin virallinen lehti julkaistaan kahdellakymmenellä virallisella kielellä.”
Saman asetuksen 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun on kyse sellaisesta jäsenvaltiosta, jossa on useampia virallisia kieliä, käytettävä kieli määräytyy kyseisen valtion
pyynnöstä kyseisen valtion lainsäädännön yleisten sääntöjen perusteella.”

Direktiivi 2002/21/EY
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä (puitedirektiivi) 7.3.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (EYVL L 108, s. 33) 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen, sähköisten viestintäverkkojen
sekä niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen sääntelylle. Siinä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä
ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan, että sääntelyjärjestelmää sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla
[unionissa].”
Direktiivin 2002/21 15 artikla koskee markkinoiden määrittelyssä noudatettavaa menettelyä, ja sen 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kuultuaan julkisesti asiaan liittyviä tahoja ja kansallisia sääntelyviranomaisia komissio antaa suosituksen merkityksellisistä
tuote- ja palvelumarkkinoista (jäljempänä suositus). Suosituksessa yksilöidään liitteen I mukaisesti ne sähköisen viestinnän
alan tuote- ja palvelumarkkinat, jotka ominaisuuksiensa perusteella saattavat edellyttää erityisdirektiiveissä vahvistettujen
sääntelyvelvollisuuksien asettamista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tällaisten markkinoiden määrittelyä kilpailulainsäädännön
mukaisesti yksittäisissä tapauksissa. Komissio määrittelee markkinat kilpailulainsäädännön periaatteiden mukaisesti.
Komissio arvioi suositusta säännöllisin väliajoin uudelleen.
2.      Komissio julkaisee viimeistään päivänä, jona tämä direktiivi tulee voimaan, markkina-analyysia ja huomattavan markkinavoiman
arviointia koskevat ja kilpailulainsäädännön periaatteiden kanssa yhdenmukaiset suuntaviivat (jäljempänä suuntaviivat).
3.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on, suositus ja suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon ottaen, määriteltävä kilpailulainsäädännön
periaatteiden mukaisesti kansallisia olosuhteita vastaavat merkitykselliset markkinat, erityisesti alueellaan vallitsevat
merkitykselliset maantieteelliset markkinat. Kansallisten sääntelyviranomaisten on noudatettava 6 ja 7 artiklassa tarkoitettuja
menettelyjä ennen kuin ne määrittelevät markkinoita, jotka poikkeavat suosituksessa esitetyistä.”
Direktiivin 2002/21 16 artiklan otsikkona on ”Markkina-analyysissä noudatettava menettely”, ja sen 1–5 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”1.      Mahdollisimman pian suosituksen tai sen ajan tasalle saattamisen jälkeen kansallisten sääntelyviranomaisten on suoritettava
analyysi merkityksellisistä markkinoista ottamalla suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon. Jäsenvaltioiden on varmistettava,
että tämä analyysi suoritetaan tarvittaessa yhteistyössä kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa.
2.      Jos kansallisen sääntelyviranomaisen on direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 16, 17, 18 tai 19 artiklan tai direktiivin
2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) 7 tai 8 artiklan nojalla tehtävä päätös siitä, asettaako, pitääkö voimassa, muuttaako
tai poistaako se tiettyjä yrityksiä koskevia velvollisuuksia, niiden on 1 kohdassa tarkoitetun markkina-analyysinsa perusteella
määriteltävä, vallitseeko merkityksellisillä markkinoilla todellinen kilpailu.
3.      Jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa, että merkityksellisillä markkinoilla vallitsee todellinen kilpailu, se ei saa
asettaa eikä pitää voimassa minkäänlaisia 2 kohdassa tarkoitettuja erityisiä sääntelyvelvollisuuksia. Jos alakohtaisia sääntelyvelvollisuuksia
jo on voimassa, sen on poistettava tällaiset yrityksille merkityksellisillä markkinoilla asetetut velvollisuudet. Niille osapuolille,
joita velvollisuuksien poistaminen koskee, on ilmoitettava asiasta hyvissä ajoin.
4.      Jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa, ettei merkityksellisillä markkinoilla vallitse todellista kilpailua, sen on määriteltävä
yritykset, joilla kyseisillä markkinoilla on huomattava markkinavoima 14 artiklan mukaisesti, ja kansallisen sääntelyviranomaisen
on asetettava tällaisille yrityksille tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja asianmukaisia erityisiä sääntelyvelvollisuuksia
tai, jos niitä jo on, pidettävä tällaiset velvollisuudet edelleen voimassa tai muutettava niitä.
5.      Edellä 15 artiklan 4 kohdassa tarkoitetussa päätöksessä määriteltyjen[,] valtioiden rajat ylittävien markkinoiden osalta asianomaisten
kansallisten sääntelyviranomaisten on yhdessä suoritettava markkina-analyysi ottamalla suuntaviivat mahdollisimman tarkasti
huomioon ja tehtävä yhteensovitetusti päätös tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen sääntelyvelvollisuuksien asettamisesta,
voimassa pitämisestä, muuttamisesta tai poistamisesta.”
Komissio vahvisti direktiivin 2002/21 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti ohjeet markkina-analyysia ja huomattavan markkinavoiman
arvioimista varten sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja koskevassa yhteisön sääntelyjärjestelmässä (EUVL 2002, C 165,
s. 6; jäljempänä vuoden 2002 suuntaviivat).

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
PTC on yksi merkittävimmistä sähköisen viestinnän toimijoista Puolassa.
Prezes katsoi 17.7.2006, että PTC:llä oli huomattava markkinavoima puhelujen kohdeverkkopalvelujen markkinoilla, ja päätti
asettaa tälle yritykselle tiettyjä sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia.
PTC haki oikeusteitse muutosta tähän Prezesin päätökseen, ja niin asiaa ensimmäisenä asteena käsitellyt tuomioistuin kuin
valitusastekin hylkäsi muutoksenhaun. Ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen tekemässään valituksessa PTC väittää,
ettei sitä vastaan voida vedota vuoden 2002 suuntaviivoihin, joihin Prezesin päätös perustuu, koska niitä ei ole julkaistu
puolan kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Sąd Najwyższy ei ole varma siitä, mihin ratkaisuun sen olisi päädyttävä tämän julkaisematta jättämisen johdosta.
Mainittu kansallinen tuomioistuin muistuttaa siitä, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että vuoden 2003 liittymisasiakirjan
58 artikla on esteenä sille, että sellaiseen yhteisön lainsäädäntöön sisältyviä velvoitteita, jota ei ole julkaistu Euroopan
unionin virallisessa lehdessä uuden jäsenvaltion kielellä, vaikka tämä on yksi Euroopan unionin virallisista kielistä, voitaisiin
asettaa yksityisille tässä valtiossa, vaikka nämä olisivatkin voineet muilla keinoin saada tiedon tästä lainsäädännöstä (asia
C-161/06, Skoma-Lux, tuomio 11.12.2007, Kok., s. I-10841, 57–59 kohta ja asia C-560/07, Balbiino, tuomio 4.6.2009, Kok., s.
I-4447, 30 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tämän oikeuskäytännön perusteella, että puolalaiset sähköisen viestinnän yritykset
ovat epäsuotuisassa asemassa muihin jäsenvaltioihin kuin Puolan tasavaltaan sijoittautuneihin yrityksiin nähden, sillä ensiksi
mainitut voivat saada tiedon suuntaviivoista näiden muiden valtioiden virallisella kielellä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, tarkoitetaanko edellä mainitussa asiassa Skoma-Lux annetun tuomion 51
kohdassa käytetyllä ilmaisulla ”yhteisön lainsäädäntöön sisältyvät velvoitteet” yksinomaan säädöksiä ja päätöksiä, jotka luonteensa
vuoksi perustavat velvollisuuksia yksityisille, vai kattaako se myös muut unionin toimielinten toimet, joilla vaikutetaan
yksityisten oikeuksiin ja velvollisuuksiin, joista on säädetty yhteisön direktiivien täytäntöön panemiseksi annetuissa kansallisen
oikeuden säännöksissä. Se tuo tässä yhteydessä esiin sen, että asiassa C-345/06, Heinrich, 10.3.2009 (Kok., s. I-1659) annetussa
tuomiossa ”yhteisön lainsäädännön” käsitettä on tulkittu väljästi, jopa niin, että sen voidaan ajatella kattavan kaikki unionin
toimielinten toimet. Se toteaa lisäksi, että asiassa C-158/06, ROM-projecten, 21.6.2007 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-5103)
näyttää seuraavan, ettei julkaisemista edellytetä vain silloin, kun kysymys on unionin oikeuden säännöksistä tai määräyksistä,
joilla asetetaan velvoitteita yksityisille, vaan että julkaisemisvaatimuksen syntymiseen riittää se, että toimi velvoittaa
jäsenvaltion ryhtymään konkreettisiin toimenpiteisiin yksityisiin nähden.
Kansallinen tuomioistuin esittää, että vuoden 2002 suuntaviivat luovat perusteltuja oikeudellisia odotuksia henkilöille, joiden
tilanne kuuluu niiden soveltamisalaan. Lisäksi se, että komissio on vahvistanut nämä suuntaviivat, johtuu tämän tuomioistuimen
mukaan välittömästi direktiivin 2002/21 15 artiklan 2 kohdassa säädetystä velvoitteesta. Näin on sen mukaan siksi, että kyseisen
direktiivin 15 artiklan 3 kohdassa ja 16 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kansallisten sääntelyviranomaisten on otettava
suuntaviivat ”mahdollisimman tarkasti huomioon” sekä merkityksellisten markkinoiden määrittelyssä että niiden analysoinnissa.
Sąd Najwyższy on tämän vuoksi päättänyt lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [vuoden 2003 liittymisasiakirjan] 58 artiklan mukaan mahdollista vedota tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautuneita yksityisiä
vastaan [vuoden 2002 suuntaviivoihin], jotka kansallisen sääntelyviranomaisen on [direktiivin 2002/21] 16 artiklan 1 kohdan
mukaan otettava mahdollisimman tarkasti huomioon analysoidessaan merkityksellisiä markkinoita, kun näitä suuntaviivoja ei
ole julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä kyseisen valtion kielellä, vaikka tämä kieli on yksi Euroopan unionin
virallisista kielistä?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys koskee asiallisesti sitä, onko vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artiklaa
tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen sääntelyviranomainen tukeutuu vuoden 2002 suuntaviivoihin päätöksessä,
jolla se asettaa tiettyjä sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia sähköisen viestinnän toimijalle, koska näitä suuntaviivoja
ei ole julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä kyseessä olevan jäsenvaltion kielellä, vaikka tämä kieli on yksi unionin
virallisista kielistä.
Tähän kysymykseen vastattaessa on muistettava, että yksi unionin oikeusjärjestyksen perustavanlaatuisista periaatteista on,
että julkisen vallan toimeen voidaan vedota yksityisiä vastaan vasta sitten, kun nämä ovat voineet saada siitä tiedon (asia
98/78, Racke, tuomio 25.1.1979, Kok., s. 69, Kok. Ep. IV, s. 297, 15 kohta).
Lisäksi todettakoon, että vuoden 2003 liittymisasiakirjan 2 artiklan mukaan toimielinten ennen liittymistä antamat säädökset
sitovat uusia jäsenvaltioita ja niitä sovelletaan näissä valtioissa liittymispäivästä alkaen. Se, voidaanko niihin vedota
näiden valtioiden luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä vastaan, riippuu kuitenkin niistä yleisistä edellytyksistä,
jotka koskevat unionin oikeuden täytäntöönpanoa jäsenvaltioissa, sellaisina kuin niistä määrätään alkuperäisissä perustamissopimuksissa
ja uusien jäsenvaltioiden osalta itse liittymisehdoista tehdyssä asiakirjassa (em. asia Skoma-Lux, tuomion 32 kohta).
Kun kyse on neuvoston ja komission asetuksista ja näiden toimielinten direktiiveistä, jotka on osoitettu kaikille jäsenvaltioille,
seuraa EY 254 artiklan 2 kohdan määräyksistä, että näiden säädösten oikeusvaikutukset syntyvät vain, jos ne on julkaistu Euroopan
unionin virallisessa lehdessä (ks. vastaavasti em. asia Skoma-Lux, tuomion 33 kohta).
Tällaisiin säädöksiin ei myöskään voida vedota luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä vastaan jäsenvaltiossa ennen kuin
viimeksi mainitut ovat voineet saada ne tietoonsa Euroopan unionin virallisessa lehdessä suoritetun asianmukaisen julkaisemisen
kautta (em. asia Racke, tuomion 15 kohta ja em. asia Skoma-Lux, tuomion 37 kohta).
Näitä periaatteita on noudatettava samoin seurauksin silloin, kun unionin lainsäädäntö velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan
sen täytäntöön panemiseksi toimenpiteitä, joissa asetetaan yksityisille velvoitteita. Näin ollen sellaiset kansalliset toimenpiteet,
joissa unionin lainsäädännön täytäntöön panemiseksi asetetaan velvoitteita yksityisille, on julkaistava, jotta viimeksi mainitut
voivat saada niistä tiedon (ks. vastaavasti asia C-313/99, Mulligan ym., tuomio 20.6.2002, Kok., s. I-5719, 51 ja 52 kohta).
Tällaisessa tilanteessa niillä, joita asia koskee, on myös oltava mahdollisuus saada tietoja niiden kansallisten toimenpiteiden
lähteestä, joilla heille asetetaan velvoitteita. Julkaistava on näin ollen paitsi kyseessä oleva kansallinen säännöstö myös
se unionin oikeuden toimi, jolla jäsenvaltiot on saatettu velvoittaa toteuttamaan toimenpiteitä, joissa asetetaan yksityisille
velvoitteita (ks. vastaavasti em. asia Heinrich, tuomion 45–47 kohta).
Vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artiklasta ja asetuksen N:o 1 4, 5 ja 8 artiklasta yhdessä seuraa lisäksi, että yhteisön
asetuksen asianmukaiseen julkaisemiseen on sellaisen jäsenvaltion osalta, jonka kieli on unionin virallinen kieli, kuuluttava
kyseisen säädöksen julkaiseminen kyseisellä kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (em. asia Skoma-Lux, tuomion 34
kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on näillä perusteilla todennut, että vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artikla on esteenä sille,
että sellaiseen unionin lainsäädäntöön sisältyviä velvoitteita, jota ei ole julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä
uuden jäsenvaltion kielellä, vaikka tämä kieli on unionin virallinen kieli, voitaisiin asettaa yksityisille tässä jäsenvaltiossa,
vaikka nämä olisivatkin voineet muilla keinoin saada tiedon tästä lainsäädännöstä (em. asia Skoma-Lux, tuomion 51 kohta ja
em. asia Balbiino, tuomion 30 kohta).
Edellä 23–29 kohdassa lainatun, oikeusvarmuuden ja syrjintäkiellon periaatteisiin nojautuvan oikeuskäytännön perusteella on
siis selvitettävä, asetetaanko vuoden 2002 suuntaviivoilla velvoitteita yksityisille. Jos näin on, näihin suuntaviivoihin
ei voida Puolassa vedota yksityisiä vastaan, koska niitä ei ole julkaistu puolan kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Direktiivin 2002/21 15 ja 16 artikla, jotka on osoitettu nimenomaisesti kansallisille sääntelyviranomaisille, muodostavat
oikeudellisen perustan, jolle vuoden 2002 suuntaviivat perustuvat. Nämä suuntaviivat ohjaavat kansallisia sääntelyviranomaisia
merkityksellisiä markkinoita määriteltäessä ja analysoitaessa, jotta ne voivat ratkaista, onko ne asetettava ennakkosääntelyn
alaisiksi. Näin on siksi, että suuntaviivojen 1 kohdan mukaan niissä esitetään periaatteet, joita kansallisten sääntelyviranomaisten
on noudatettava analysoidessaan markkinoita ja tehokkaan kilpailun toteutumista sähköisen viestinnän yhteisen sääntelyjärjestelmän
mukaisesti. Näiden suuntaviivojen 6 kohdassa todetaan myös, että niiden tarkoituksena on auttaa kansallisia sääntelyviranomaisia
niiden täyttäessä uusia velvoitteitaan markkinoiden määrittelyssä ja markkinavoiman arvioinnissa (asia C-424/07, komissio
v. Saksa, tuomio 3.12.2009, Kok., s. I-11431, 75 ja 76 kohta).
Vuoden 2002 suuntaviivojen kolmessa ensimmäisessä luvussa on yhteenveto menetelmistä ja kriteereistä, joita voidaan käyttää
markkinoiden määrittelyssä, markkinavoiman arvioinnissa ja sen selvittämisessä, millä yrityksillä on huomattava markkinavoima.
Kyseessä on lähinnä näitä kysymyksiä koskevasta oikeuskäytännöstä tehdystä yhteenvedosta, jota on täydennetty katsauksella
kolmeen komission tiedonantoon, jotka on julkaistu puolan kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä, eli komission tiedonantoon
merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta (EYVL 1997, C 372, s. 5 ja puolankielinen
erityispainos, alue 1, nide 8, s. 155), suuntaviivoihin yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisesta televiestinnän alalla (EYVL
1991, C 233, s. 2 ja puolankielinen erityispainos, alue 1, nide 8, s. 43) ja komission tiedonantoon kilpailusääntöjen soveltamisesta
telealan liittymäsopimuksiin (EYVL L 1998, C 265, s. 2 ja puolankielinen erityispainos, alue 1, nide 8, s. 255).
Kolmessa viimeisessä luvussa käsitellään välittömämmin direktiivin 2002/21 täytäntöönpanoa. Neljännessä luvussa, jonka otsikkona
on ”Velvoitteiden asettaminen, voimassa pitäminen, muuttaminen ja poistaminen sääntelyjärjestelmässä”, pyritään antamaan kansallisille
sääntelyviranomaisille ohjeita siitä, mihin toimenpiteisiin on ryhdyttävä markkinoilla vallitsevan kilpailun luonteesta tehdyn
arvion johdosta. Viidennessä ja kuudennessa luvussa tarkastellaan yhtäältä tutkintavaltuuksia ja yhteistyömenettelyitä markkina-analyysissa
ja toisaalta kuulemis- ja julkaisemismenettelyjä, jotka koskevat kansallisten sääntelyviranomaisten päätöshankkeita. Näissä
kolmessa luvussa mainitaan sovellettavan lainsäädännön merkitykselliset säännökset, minkä lisäksi pyritään määrittelemään
tarkemmin kansallisten sääntelyviranomaisten, kansallisten kilpailuviranomaisten ja komission välisten yhteistyömekanismien
toimintaa.
Näistä seikoista käy ilmi, ettei vuoden 2002 suuntaviivoissa ole sellaisia velvoitteita, joita voitaisiin asettaa suoraan
tai välillisesti yksityisille. Näin ollen se, ettei niitä ole julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä puolan kielellä,
ei ole esteenä sille, että Puolan tasavallan sääntelyviranomainen viittaa niihin yksityiselle osoittamassaan päätöksessä.
Lisäksi on muistettava, että kyseiset suuntaviivat on julkaistu vuonna 2002 Euroopan unionin virallisen lehden C-sarjassa.
Virallisen lehden L-sarjasta poiketen sen C-sarjassa ei siis julkaista oikeudellisesti sitovia säädöksiä vaan ainoastaan unionia
koskevia ilmoituksia, suosituksia ja lausuntoja.
PTC katsoo kuitenkin, että koska nämä suuntaviivat julkaistiin vuonna 2002 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, ne olisi
pitänyt julkaista vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artiklan mukaisesti myös uusien jäsenvaltioiden virallisilla kielillä,
kuten puolan kielellä.
On kuitenkin todettava, ettei vuoden 2003 liittymisasiakirja velvoita neuvostoa, komissiota tai Euroopan keskuspankkia kääntämään
tässä artiklassa luetelluille yhdeksälle uudelle kielelle kaikkia toimielinten ja Euroopan keskuspankin toimia, jotka on annettu
ennen uusien jäsenvaltioiden liittymistä unioniin. Tässä artiklassa, joka koskee kielijärjestelmää ja toimielinten ja Euroopan
keskuspankin ennen liittymistä antamien toimien julkaisemisen edellytyksiä, määrätäänkin vain siitä, että näistä toimista
ainoastaan ne, joiden tekstit on laadittu niillä uusien jäsenvaltioiden kielillä, jotka ovat unionin virallisia kieliä, ovat
todistusvoimaisia liittymispäivästä alkaen samoin edellytyksin kuin muilla virallisilla kielillä laaditut tekstit ja julkaistaan
Euroopan unionin virallisessa lehdessä, jos viimeksi mainituilla kielillä laaditut tekstitkin on julkaistu siinä. Tämä artikla
merkitsee siis sitä, että jäsenvaltiot ja toimielimet valitsevat toimet, jotka on julkaistava Euroopan unionin virallisessa
lehdessä, eikä siinä suljeta pois sitä mahdollisuutta, että joitakin toimia voidaan jättää julkaisematta. Tämän johdosta vuoden
2003 liittymisasiakirjan 58 artikla ei edellyttänyt vuoden 2002 suuntaviivojen julkaisemista Euroopan unionin virallisessa
lehdessä puolan kielellä.
On myös muistettava, että unionin tuomioistuin on jo oikeuskäytännössään torjunut sen, että unionin oikeudessa olisi voimassa
yleinen periaate, jonka mukaan kaikki se, mikä saattaa vaikuttaa unionin kansalaisen etuihin, olisi laadittava kaikissa olosuhteissa
hänen kielellään (ks. vastaavasti asia C-361/01 P, Kik v. SMHV, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I-8283, 82 ja 83 kohta).
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että vuoden 2003 liittymisasiakirjan 58 artiklaa on tulkittava
siten, ettei se ole esteenä sille, että kansallinen sääntelyviranomainen tukeutuu vuoden 2002 suuntaviivoihin päätöksessä,
jolla se asettaa tiettyjä sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia sähköisen viestinnän toimijalle, siitä huolimatta, ettei näitä
suuntaviivoja ole julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä kyseessä olevan jäsenvaltion virallisella kielellä, vaikka
tämä kieli onkin yksi unionin virallisista kielistä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan
tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista,
joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan 58 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kansallinen
sääntelyviranomainen tukeutuu komission ohjeisiin markkina-analyysia ja huomattavan markkinavoiman arvioimista varten sähköisen
viestinnän verkkoja ja palveluja koskevassa yhteisön sääntelyjärjestelmässä, kun se tekee päätöksen, jolla se asettaa tiettyjä
sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia sähköisen viestinnän toimijalle, siitä huolimatta, ettei näitä suuntaviivoja ole julkaistu
Euroopan unionin virallisessa lehdessä kyseessä olevan jäsenvaltion virallisella kielellä, vaikka tämä kieli onkin yksi unionin
virallisista kielistä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.