CELEX: 62014CJ0216
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie penală
Directiva 2010/64/UE
Dreptul la interpretare și la traducere în cadrul procedurilor penale
Limba în care se desfășoară procedura
Ordonanță penală de condamnare la o amendă
Posibilitatea formulării unei opoziții într‑o altă limbă decât cea în care se desfășoară procedura
Directiva 2012/13/UE
Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale
Dreptul la informare cu privire la acuzare
Notificarea unei ordonanțe penale
Modalități
Desemnare obligatorie a unui mandatar de către persoana suspectată
Termen de opoziție care curge de la data notificării mandatarului

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) și a articolului 2 alineatele (1) și (8) din Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (
JO L 280, p. 1
), precum și a articolului 2, a articolului 3 alineatul (1) litera (c) și a articolului 6 alineatele (1) și (3) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (
JO L 142, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale îndreptate împotriva domnului Covaci pentru infracțiuni rutiere săvârșite de persoana în cauză.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2010/64
Considerentele (12), (17) și (27) ale Directivei 2010/64 enunță:
„(12)
Prezenta directivă […] stabilește norme comune minime ce urmează a fi aplicate în domeniul interpretării și traducerii în cadrul procedurilor penale, în vederea consolidării încrederii reciproce între statele membre.
[…]
(17)
Prezenta directivă ar trebui să garanteze existența unei asistențe lingvistice gratuite și adecvate, care să le permită persoanelor suspectate sau acuzate care nu vorbesc sau nu înțeleg limba în care se desfășoară procedurile să își exercite pe deplin dreptul la apărare, precum și să garanteze caracterul echitabil al procedurilor.
[…]
(27)
Obligația de diligență către persoana suspectată sau acuzată care se află într‑o poziție potențial vulnerabilă, în special datorită oricăror dizabilități fizice care îi afectează capacitatea de a comunica eficace, decurge din necesitatea unei administrări echitabile a justiției. Organele de urmărire penală, autoritățile de aplicare a legii și cele judiciare ar trebui, prin urmare, să se asigure că aceste persoane își pot exercita în mod efectiv drepturile prevăzute de prezenta directivă, de exemplu prin luarea în considerare a oricărei vulnerabilități potențiale care afectează capacitatea de a înțelege procedurile și de a se face înțelese și prin luarea măsurilor corespunzătoare pentru a se asigura că aceste drepturi sunt garantate.”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Prezenta directivă instituie norme privind dreptul la interpretare și la traducere în cadrul procedurilor penale […]
(2)   Dreptul menționat la alineatul (1) se aplică persoanelor din momentul în care acestora li se aduce la cunoștință de către autoritățile competente ale unui stat membru, prin notificare oficială sau în alt mod, faptul că sunt suspectate sau acuzate de comiterea unei infracțiuni, până la finalizarea procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se soluționarea definitivă a întrebării dacă persoanele în cauză au comis infracțiunea, inclusiv, după caz, stabilirea pedepsei și soluționarea oricărei căi de atac.”
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Dreptul la interpretare”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanelor suspectate sau acuzate care nu vorbesc sau nu înțeleg limba în care se desfășoară procedura penală respectivă li se oferă, fără întârziere, servicii de interpretare în cadrul procedurilor penale desfășurate în fața autorităților de urmărire penală și a celor judiciare, inclusiv în cadrul interogatoriilor efectuate de poliție, în cadrul tuturor audierilor în fața instanței și în cadrul oricăror audieri intermediare necesare.
(2)   Statele membre se asigură că, atunci când este necesar în vederea garantării caracterului echitabil al procedurilor, sunt disponibile servicii de interpretare pentru comunicarea dintre persoanele suspectate sau acuzate și avocații acestora, care are legătură directă cu interogatoriul și cu audierile din cadrul procedurilor sau cu introducerea unei căi de atac sau a oricărei alte cereri de natură procedurală.
(3)   Dreptul la interpretare în temeiul alineatelor (1) și (2) include oferirea de asistență adecvată persoanelor cu deficiențe de auz și de vorbire.
[…]
(8)   Interpretarea furnizată în temeiul prezentului articol trebuie să fie de o calitate suficientă să garanteze caracterul echitabil al procedurilor, în special prin garantarea faptului că persoanele suspectate sau acuzate cunosc cazul instrumentat împotriva lor și pot să își exercite dreptul la apărare.”
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul la traducerea documentelor esențiale”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanelor suspectate sau acuzate care nu înțeleg limba în care se desfășoară procedurile penale respective li se furnizează într‑un interval rezonabil de timp traducerea scrisă a tuturor documentelor esențiale pentru a se garanta faptul că respectivele persoane pot să își exercite dreptul la apărare și pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.
(2)   Documentele esențiale includ orice decizie de privare de libertate a unei persoane, orice rechizitoriu sau act de inculpare și orice hotărâre judecătorească.
(3)   Autoritățile competente decid în fiecare caz în parte dacă mai există și alte documente esențiale. […]
[…]”
Directiva 2012/13
Considerentul (27) al Directivei 2012/13 enunță:
„Persoanele acuzate de săvârșirea unei infracțiuni ar trebui să primească toate informațiile referitoare la acuzare, astfel încât să‑și poată pregăti apărarea și să se garanteze echitatea procedurilor penale.”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă […]”
Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată delimitează domeniul de aplicare al acesteia din urmă în termenii următori:
„Prezenta directivă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se hotărârea definitivă în legătură cu întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea unei căi de atac.”
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul la informare cu privire la drepturi”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate prompt cu privire la cel puțin următoarele drepturi procedurale, astfel cum se aplică în dreptul intern, pentru a asigura posibilitatea exercitării efective a drepturilor respective:
[…]
(c)
dreptul de a fi informat cu privire la acuzare, în conformitate cu articolul 6;
[…]”
Articolul 6 din Directiva 2012/13, intitulat „Dreptul la informare cu privire la acuzare”, prevede:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate primesc informații cu privire la fapta penală de a cărei comitere acestea sunt suspectate sau acuzate. Informațiile respective se furnizează cu promptitudine și cu detaliile necesare pentru a se putea garanta caracterul echitabil al procedurilor și exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
(2)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute sunt informate cu privire la motivele arestării sau reținerii, inclusiv cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate.
(3)   Statele membre se asigură că, cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță, se oferă informații detaliate cu privire la acuzare, inclusiv natura și încadrarea juridică a infracțiunii, precum și forma de participare a persoanei acuzate.
(4)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu promptitudine cu privire la orice modificare a informațiilor oferite în conformitate cu prezentul articol, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.”
Dreptul german
Articolul 184 din Legea organică privind justiția (Gerichtsverfassungsgesetz, denumită în continuare „Legea organică privind justiția”) enunță:
„Limba instanțelor este germana […]”
Articolul 187 din Legea organică privind justiția, astfel cum a fost modificat în urma transpunerii Directivelor 2010/64 și 2012/13, dispune:
„(1)   Instanța prevede, pentru persoana suspectată sau condamnată care nu stăpânește limba germană sau care are deficiențe de auz sau de vorbire, un interpret sau traducător în măsura în care este necesar pentru ca aceasta să își poată exercita drepturile în procesul penal. Instanța avizează persoana suspectată, într‑o limbă pe care aceasta o înțelege, cu privire la faptul că poate solicita în acest sens asistența gratuită a unui interpret sau a unui traducător pentru întreaga procedură penală.
(2)   Pentru exercitarea drepturilor procesuale ale persoanei suspectate care nu stăpânește limba germană se impune, de regulă, traducerea scrisă a măsurilor privative de libertate, precum și a actelor de inculpare, a ordonanțelor penale și a hotărârilor nedefinitive […]”
Articolul 132 din Codul de procedură penală (Strafprozessordnung), care se referă la constituirea garanției și la desemnarea mandatarilor în vederea notificării, prevede la alineatul (1):
„Dacă persoana suspectată asupra căreia planează o puternică suspiciune că a săvârșit o faptă penală nu are domiciliul fix sau reședința în domeniul de aplicare al prezentei legi, dar nu sunt îndeplinite condițiile pentru emiterea unui mandat de arestare, se poate dispune, în scopul garantării desfășurării procedurii penale, ca persoana suspectată:
1.
să furnizeze o garanție corespunzătoare, care să acopere amenda estimată și cheltuielile aferente procedurii, și
2.
să mandateze în scopul notificării o persoană care locuiește în circumscripția teritorială a instanței competente.”
Articolul 410 din Codul de procedură penală, care este consacrat opoziției la ordonanța penală și la autoritatea de lucru judecat, prevede:
„(1)   Persoana suspectată poate contesta ordonanța penală formulând, în termen de două săptămâni de la notificarea acesteia, o opoziție la instanța care a emis ordonanța, în scris sau prin proces‑verbal la grefă. […]
(2)   Opoziția se poate limita la anumite puncte.
(3)   Dacă o ordonanță penală nu a fost contestată în termenul prevăzut, aceasta dobândește caracterul unei hotărâri cu putere de lucru judecat.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
La un control rutier efectuat la 25 ianuarie 2014, s‑a constatat, pe de o parte, că domnul Covaci, cetățean român, conducea pe teritoriul german un autovehicul pentru care nu exista niciun contract valabil de asigurare obligatorie în materie de răspundere civilă auto și, pe de altă parte, că dovada asigurării (cartea verde) prezentată de persoana în cauză autorităților germane era falsificată.
Domnul Covaci, care a fost interogat cu privire la aceste fapte de serviciile poliției, a beneficiat de asistența unui interpret.
De asemenea, domnul Covaci, întrucât nu dispunea nici de un domiciliu stabil și nici de o reședință în domeniul de aplicare teritorial al legii germane, a întocmit un mandat scris și irevocabil pentru trei funcționari ai Amtsgericht Laufen (Tribunalul Cantonal din Laufen), în vederea notificării actelor judiciare adresate acestuia. Potrivit termenilor înșiși ai acestui mandat, termenele pentru formularea unei căi de atac împotriva oricărei hotărâri judecătorești încep să curgă de la notificarea acesteia mandatarilor desemnați.
La 18 martie 2014, în urma cercetărilor, Staatsanwaltschaft Traunstein (Ministerul Public din Traunstein) a solicitat Amtsgericht Laufen (Tribunalul Cantonal din Laufen) emiterea unei ordonanțe penale de aplicare a unei amenzi împotriva domnului Covaci.
Procedura prevăzută pentru emiterea unei asemenea ordonanțe penale este simplificată și nu prevede o ședință sau o dezbatere contradictorie. Eliberată de instanță la cererea Ministerului Public pentru infracțiuni minore, această ordonanță constituie o hotărâre provizorie. În conformitate cu articolul 410 din Codul de procedură penală, ordonanța penală dobândește autoritate de lucru judecat la expirarea unui termen de două săptămâni de la notificarea sa, dacă este cazul, mandatarilor persoanei condamnate. Aceasta din urmă nu poate obține o dezbatere contradictorie decât prin formularea unei opoziții împotriva ordonanței menționate, înainte de expirarea acestui termen. Opoziția, care poate fi formulată în scris sau prin proces‑verbal la grefă, conduce la organizarea unei ședințe de judecată.
În speță, Ministerul Public din Traunstein a solicitat ca ordonanța penală să fie notificată domnului Covaci prin intermediul mandatarilor săi și, în plus, ca eventualele observații scrise ale persoanei în cauză, inclusiv opoziția formulată împotriva acestei ordonanțe, să fie redactate în limba germană.
În primul rând, Amtsgericht Laufen (Tribunalul Cantonal din Laufen), sesizată cu cererea privind emiterea ordonanței penale în discuție în litigiul principal, ridică problema dacă obligația care rezultă din cuprinsul articolului 184 din Legea organică privind justiția, de a utiliza limba germană pentru redactarea unei opoziții formulate împotriva unei asemenea ordonanțe este conformă cu dispozițiile Directivei 2010/64 care prevăd asistența lingvistică gratuită pentru persoanele suspectate în proceduri penale.
În al doilea rând, instanța de trimitere nutrește îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea modalităților de notificare a ordonanței penale respective cu Directiva 2012/13, în special cu articolul 6 din aceasta, care impune fiecărui stat membru să se asigure că, cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță, se oferă informații detaliate cu privire la acuzare.
În aceste condiții, Amtsgericht Laufen (Tribunalul Cantonal din Laufen)a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 1 alineatul (2) și articolul 2 alineatele (1) și (8) din Directiva 2010/64 trebuie interpretate în sensul că se opun unui ordin judecătoresc care, în aplicarea articolului 184 din Legea organică privind justiția, impune persoanelor suspectate să formuleze căi de atac numai în limba de procedură a instanței, în speță limba germană, sub sancțiunea inadmisibilității?
2)
Articolul 2, articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1) și (3) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că se opun obligării unei persoane suspectate să desemneze un mandatar în scopul notificării, în condițiile în care termenul pentru formularea căilor de atac începe să curgă de la notificarea către mandatar și în care, în definitiv, nu prezintă importanță aspectul dacă persoana suspectată a luat cunoștință doar de acuzație?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 1-3 din Directiva 2010/64 trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, nu permite persoanei care face obiectul unei ordonanțe penale să formuleze o opoziție în scris împotriva acestei ordonanțe într‑o altă limbă decât cea a procedurii, deși această persoană nu stăpânește această din urmă limbă.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se arate că articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2010/64 prevede dreptul la interpretare și la traducere în special în cadrul procedurilor penale. De asemenea, articolul 1 alineatul (2) din această directivă precizează că acest drept se aplică persoanelor din momentul în care acestora li se aduce la cunoștință de către autoritățile competente ale unui stat membru faptul că sunt suspectate sau acuzate de comiterea unei infracțiuni, până la finalizarea procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se soluționarea definitivă a întrebării dacă persoanele în cauză au comis infracțiunea, inclusiv, după caz, stabilirea pedepsei și soluționarea oricărei căi de atac.
În consecință, situația unei persoane precum domnul Covaci, care dorește să formuleze o opoziție împotriva unei ordonanțe penale care nu a dobândit încă autoritate de lucru judecat și al cărei destinatar este, intră în mod vădit în domeniul de aplicare al acestei directive, astfel încât această persoană trebuie să poată beneficia de dreptul la interpretare și la traducere garantat prin directiva menționată.
În ceea ce privește aspectul dacă o persoană care se află într‑o situație precum cea a domnului Covaci se poate prevala de acest drept pentru a formula o opoziție împotriva unei asemenea ordonanțe într‑o altă limbă decât cea a procedurii aplicabile în fața instanței naționale competente, este necesar să se facă referire la conținutul articolelor 2 și 3 din Directiva 2010/64. Astfel, aceste două articole reglementează dreptul la interpretare și, respectiv, dreptul la traducerea anumitor documente esențiale, și anume cele două aspecte ale dreptului prevăzut la articolul 1 din directiva menționată și vizat de însuși titlul acesteia din urmă.
În acest scop, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea Rosselle,
C‑65/14
,
EU:C:2015:339
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește articolul 2 din Directiva 2010/64, care reglementează dreptul la interpretare, din însuși textul său rezultă că acesta din urmă, contrar articolului 3 din aceeași directivă, care privește traducerea scrisă a anumitor documente esențiale, se referă la interpretarea orală a unor enunțuri orale.
Astfel, în conformitate cu articolul 2 alineatele (1) și (3) din directiva menționată, pot beneficia de dreptul la interpretare doar persoanele suspectate sau acuzate care nu sunt în măsură să se exprime ele înseși în limba în care se desfășoară procedura, fie ca urmare a faptului că nu vorbesc sau nu înțeleg această limbă, fie pentru că prezintă deficiențe de auz și de vorbire.
De altfel, pentru acest motiv, articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2010/64, enumerând împrejurările în care asistența unui interpret trebuie acordată persoanelor suspectate sau acuzate, nu se referă, chiar dacă o face în mod neexhaustiv, decât la situații în care apar comunicări orale, precum interogatoriile efectuate de poliție, toate audierile în fața instanței și orice audieri intermediare necesare, precum și comunicarea cu avocații, care are legătură directă cu interogatoriul și cu audierile din cadrul procedurilor sau cu introducerea unei căi de atac sau a oricărei alte cereri de natură procedurală.
Cu alte cuvinte, pentru a asigura caracterul echitabil al procedurii și pentru ca persoana în cauză să fie în măsură să își exercite dreptul la apărare, dispoziția menționată garantează că această persoană, atunci când este chemată să facă ea însăși declarații orale în special în cadrul unei proceduri penale, fie direct în fața autorităților judiciare competente, fie destinate avocatului său, are posibilitatea să o facă în propria limbă.
O asemenea interpretare se coroborează cu obiectivele urmărite de Directiva 2010/64.
În această privință, trebuie amintit că această directivă a fost adoptată în temeiul articolului 82 alineatul (2) al doilea paragraf litera (b) TFUE, în virtutea căruia, în măsura în care este necesar pentru a facilita recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea polițienească și judiciară în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene pot stabili norme minime privind drepturile persoanelor în procedura penală.
Astfel, în conformitate cu considerentul (12) al Directivei 2010/64, tocmai în vederea consolidării încrederii reciproce între statele membre ea stabilește norme minime comune care trebuie aplicate în domeniul interpretării și traducerii în cadrul procedurilor penale.
Asemenea norme ar trebui să garanteze, conform considerentului (17) al directivei menționate, existența unei asistențe lingvistice gratuite și adecvate, care să le permită persoanelor suspectate sau acuzate care nu vorbesc sau nu înțeleg limba în care se desfășoară procedurile să își exercite pe deplin dreptul la apărare, precum și să garanteze caracterul echitabil al procedurilor.
Or, a impune statelor membre, astfel cum sugerează îndeosebi domnul Covaci și guvernul german, nu numai să permită persoanelor în cauză să fie informate, pe deplin și în limba lor, cu privire la faptele care le sunt reproșate și să furnizeze propria versiune a acestor fapte, ci și să își asume în mod sistematic traducerea oricărei căi de atac formulate de persoanele în cauză împotriva unei decizii jurisdicționale care le este adresată ar însemna să se meargă dincolo de obiectivele urmărite de Directiva 2010/64 însăși.
Astfel, după cum reiese și din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, respectarea cerințelor legate de procesul echitabil se limitează să asigure că acuzatul știe ce i se reproșează și poate să se apere, fără să fie impusă o traducere scrisă a oricărui mijloc de probă scris sau document oficial din dosar (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Kamasinski împotriva Austriei, Hotărârea din 19 decembrie 1989, seria A, nr. 168, § 74).
În consecință, dreptul la interpretare prevăzut la articolul 2 din Directiva 2010/64 are ca obiect traducerea de către un interpret a comunicărilor orale dintre persoanele suspectate sau acuzate și autoritățile de urmărire penală, autoritățile judiciare sau, după caz, avocat, cu excluderea traducerii scrise a oricărui înscris prezentat de aceste persoane suspectate sau acuzate.
În ceea ce privește situația în discuție în litigiul principal, din dosarul de care dispune Curtea rezultă că ordonanța penală prevăzută de dreptul german este adoptată pe baza unei proceduri
sui generis
. Astfel, această procedură prevede că singura posibilitate a persoanei suspectate de a beneficia de o dezbatere contradictorie, în cadrul căreia își poate exercita pe deplin dreptul de a fi ascultată, este cea de a formula o opoziție împotriva acestei ordonanțe. Această opoziție, care poate fi formulată în scris sau, atunci când este formulată oral, direct la grefa instanței competente, nu este supusă obligației de motivare, trebuie formulată într‑un termen deosebit de scurt, de două săptămâni de la data notificării ordonanței menționate, și nu necesită intervenția obligatorie a unui avocat, persoana suspectată putând‑o formula ea însăși.
În aceste împrejurări, articolul 2 din Directiva 2010/64 garantează unei persoane care se află într‑o situație precum cea a domnului Covaci beneficiul asistenței gratuite a unui interpret dacă această persoană formulează ea însăși oral o opoziție împotriva ordonanței penale a cărei destinatară este, la grefa instanței naționale competente, pentru ca aceasta să redacteze un proces‑verbal privind această opoziție, sau, dacă persoana menționată formulează o opoziție în scris, beneficiul asistenței unui avocat, care își va asuma sarcina redactării documentului corespunzător, în limba în care se desfășoară procedura.
În ceea ce privește aspectul dacă articolul 3 din Directiva 2010/64, care reglementează dreptul la traducerea anumitor documente esențiale, conferă beneficiul asistenței în materie de traducere unei persoane care se află într‑o situație precum cea a domnului Covaci, care dorește să formuleze o opoziție în scris împotriva unei ordonanțe penale, iar aceasta fără asistența unui avocat, trebuie arătat că din textul însuși al acestei dispoziții rezultă că acest drept este conceput în scopul de a permite persoanelor respective să își exercite dreptul la apărare și pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.
Rezultă că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 57 din concluzii, acest articol 3 nu privește, în principiu, decât traducerea scrisă în limba înțeleasă de persoana în cauză a anumitor documente redactate în limba de procedură de autoritățile competente.
Această interpretare este de altfel confirmată, pe de o parte, de lista documentelor pe care articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2010/64 le consideră ca fiind esențiale și pentru care o traducere este, în consecință, necesară. Astfel, această listă enumeră, deși în mod neexhaustiv, orice decizie de privare de libertate a unei persoane, orice rechizitoriu sau act de inculpare și orice hotărâre judecătorească.
Pe de altă parte, interpretarea menționată se justifică totodată prin faptul că dreptul la traducere prevăzut la articolul 3 din această directivă, astfel cum rezultă din cuprinsul alineatului (4) al acestui articol, are drept obiectiv să „permit[ă] persoanelor suspectate sau acuzate să cunoască cazul instrumentat împotriva lor”.
Rezultă că dreptul la traducere prevăzut la articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2010/64 nu include, în principiu, traducerea scrisă în limba în care se desfășoară procedura a unui document precum opoziția formulată împotriva unei ordonanțe penale, redactată de persoana în cauză într‑o limbă pe care o stăpânește, însă care nu este cea în care se desfășoară procedura.
În aceste condiții, Directiva 2010/64 nu stabilește decât norme minime, lăsând statele membre libere, astfel cum precizează considerentul (32) al acesteia, să extindă drepturile stabilite de această directivă, în vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție în situațiile care nu sunt avute în vedere în mod expres în directiva menționată.
În plus, este necesar să se arate că articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2010/64 permite în mod expres autorităților competente să decidă în fiecare caz în parte aspectul dacă orice alt document decât cele prevăzute la articolul 3 alineatele (1) și (2) din această directivă este esențial, în sensul acestei dispoziții.
Revine, în consecință, instanței de trimitere, ținând seama în special de caracteristicile procedurii aplicabile ordonanței penale în discuție în litigiul principal, amintite la punctul 41 din prezenta hotărâre, precum și ale cauzei cu care este sesizată, sarcina să determine dacă opoziția formulată în scris împotriva unei ordonanțe penale trebuie considerată ca fiind un document esențial a cărui traducere este necesară.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 1-3 din Directiva 2010/64 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, nu permite persoanei care face obiectul unei ordonanțe penale să formuleze o opoziție în scris împotriva acestei ordonanțe într‑o altă limbă decât cea în care se desfășoară procedura, deși această persoană nu stăpânește această din urmă limbă, cu condiția ca autoritățile competente să nu considere, conform articolului 3 alineatul (3) din această directivă, că, având în vedere procedura în cauză și împrejurările speței, o asemenea opoziție constituie un document esențial.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2, articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1) și (3) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații a unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, impune persoanei acuzate care nu are reședința în acest stat membru să desemneze un mandatar în vederea notificării unei ordonanțe penale care o privește, termenul pentru a formula o opoziție împotriva acestei ordonanțe curgând de la notificarea acesteia mandatarului menționat.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se arate că articolul 1 din Directiva 2012/13 prevede dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă.
Astfel cum reiese din interpretarea coroborată a articolelor 3 și 6 din această directivă, dreptul menționat la articolul 1 din aceasta privește cel puțin două drepturi distincte.
Pe de o parte, persoanele suspectate sau acuzate trebuie să fie informate, în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2012/13, cel puțin cu privire la anumite drepturi procedurale, a căror listă este conținută în această dispoziție și care cuprinde dreptul de a fi asistat de un avocat, dreptul la consiliere juridică gratuită și condițiile pentru obținerea unei astfel de consilieri, dreptul de a fi informat cu privire la acuzare, dreptul la interpretare și la traducere, precum și dreptul de a păstra tăcerea.
Pe de altă parte, directiva menționată definește, la articolul 6, norme referitoare la dreptul la informare cu privire la acuzare.
Întrucât întrebarea adresată de instanța de trimitere se referă mai concret la domeniul de aplicare al acestui din urmă drept, este necesar să se verifice dacă articolul 6 din Directiva 2012/13, care definește acest drept, este aplicabil în cadrul unei proceduri speciale, precum cea în discuție în litigiul principal, care conduce la adoptarea unei ordonanțe penale.
În această privință, este necesar să se arate că, potrivit formulării înseși a articolului 2 din Directiva 2012/13, aceasta din urmă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se hotărârea definitivă în legătură cu întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea unei căi de atac.
Or, dat fiind că, așa cum s‑a constatat la punctul 27 din prezenta hotărâre, ordonanța penală împotriva domnului Covaci, a cărei emitere a fost solicitată instanței de trimitere, nu va dobândi autoritate de lucru judecat înaintea expirării termenului acordat pentru a formula opoziție împotriva acesteia, situația unei persoane precum domnul Covaci intră în mod vădit în domeniul de aplicare al Directivei 2012/13, astfel încât persoana în cauză trebuie să poată beneficia de dreptul de a fi informată cu privire la acuzare, iar aceasta pe tot parcursul procedurii.
Deși este adevărat că, având în vedere caracterul sumar și simplificat al procedurii în cauză, notificarea unei ordonanțe penale precum cea în discuție în litigiul principal nu intervine decât după ce instanța se pronunță asupra temeiniciei acuzației, totuși, în această ordonanță, instanța nu se pronunță decât în mod provizoriu, iar notificarea acesteia reprezintă prima ocazie, pentru persoana suspectată, de a fi informată cu privire la acuzare. Acest fapt este confirmat, pe de altă parte, de faptul că acestei persoane i se dă posibilitatea să formuleze nu o cale de atac împotriva acestei ordonanțe în fața unei alte instanțe, ci o opoziție care să îi permită să beneficieze, în fața aceleiași instanțe, de procedura contradictorie obișnuită, în cadrul căreia își poate exercita pe deplin dreptul la apărare, înainte ca această instanță să se pronunțe din nou asupra temeiniciei acuzației care i se aduce.
În consecință, notificarea unei ordonanțe penale trebuie să fie considerată, în conformitate cu articolul 6 din Directiva 2012/13, drept o formă de comunicare a acuzației aduse persoanei în cauză, astfel încât trebuie să respecte cerințele impuse în cuprinsul acestui articol.
Desigur, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 105 din concluzii, Directiva 2012/13 nu reglementează modalitățile potrivit cărora informația privind acuzarea, prevăzută la articolul 6 din aceasta, trebuie comunicată acestei persoane.
Cu toate acestea, aceste modalități nu pot aduce atingere obiectivului prevăzut în special în cuprinsul acestui articol 6, care constă, astfel cum reiese și din cuprinsul considerentului (27) al directivei menționate, în a permite persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni să își poată pregăti apărarea și în a garanta echitatea procedurilor penale.
Or, din decizia de trimitere rezultă că legislația națională în discuție în litigiul principal prevede că ordonanța penală este notificată mandatarului persoanei acuzate și că aceasta din urmă dispune de un termen de două săptămâni pentru a formula o opoziție împotriva acestei ordonanțe, acest termen curgând de la notificarea acesteia mandatarului menționat. La expirarea acestui termen, ordonanța dobândește autoritate de lucru judecat.
Fără a fi pertinent, pentru răspunsul la întrebarea adresată de instanța de trimitere, a se pronunța asupra caracterului adecvat al unui asemenea termen de decădere de două săptămâni, este necesar să se arate că atât obiectivul care constă în a permite persoanei acuzate să își pregătească apărarea, cât și necesitatea de a evita orice discriminare între, pe de o parte, persoanele acuzate care dispun de o reședință ce intră în domeniul de aplicare al legii naționale în cauză și, pe de altă parte, cele a căror reședință nu intră în domeniul de aplicare al acesteia, care sunt singurele ținute să desemneze un mandatar în vederea notificării deciziilor jurisdicționale, impun ca persoana acuzată să dispună de integralitatea acestui termen.
Or, dacă termenul de două săptămâni în discuție în litigiul principal ar începe să curgă din momentul în care persoana acuzată a avut cunoștință în mod efectiv despre ordonanța penală, aceasta din urmă conținând informații privind acuzarea, în sensul articolului 6 din Directiva 2012/13, ar fi sigur că această persoană dispune de integralitatea acestui termen.
În schimb, dacă, precum în speță, termenul menționat începe să curgă de la notificarea ordonanței penale mandatarului persoanei acuzate, aceasta din urmă nu își poate exercita în mod efectiv dreptul la apărare, iar procesul nu este echitabil decât dacă beneficiază de acest termen în integralitate, adică fără ca durata acestuia să fie micșorată cu timpul necesar mandatarului pentru a face ca ordonanța penală să parvină destinatarului său.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2, articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1) și (3) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații a unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, impune persoanei acuzate care nu are reședința în acest stat membru să desemneze un mandatar în vederea notificării unei ordonanțe penale care o privește, cu condiția ca această persoană să beneficieze în mod efectiv de integralitatea termenului acordat pentru a formula o opoziție împotriva ordonanței menționate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

1)
Articolele 1-3 din Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, nu permite persoanei care face obiectul unei ordonanțe penale să formuleze o opoziție în scris împotriva acestei ordonanțe într‑o altă limbă decât cea în care se desfășoară procedura, deși această persoană nu stăpânește această din urmă limbă, cu condiția ca autoritățile competente să nu considere, conform articolului 3 alineatul (3) din această directivă, că, având în vedere procedura în cauză și împrejurările speței, o asemenea opoziție constituie un document esențial.

2)
Articolul 2, articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1) și (3) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații a unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unei proceduri penale, impune persoanei acuzate care nu are reședința în acest stat membru să desemneze un mandatar în vederea notificării unei ordonanțe penale care o privește, cu condiția ca această persoană să beneficieze în mod efectiv de integralitatea termenului acordat pentru a formula o opoziție împotriva ordonanței menționate.

Semnături
(
*
)   Limba de procedură: germana.