CELEX: 62013TJ0544
Direktīva 2010/30/ES
Enerģijas un citu resursu patēriņa norādīšana ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, izmantojot etiķetes un standarta informāciju par precēm
Deleģētā regula (ES) Nr. 665/2013
Komisijas kompetence
Vienlīdzīga attieksme
Pienākums norādīt pamatojumu

Ar šo prasību, ko cēlusi prasītāja
Dyson Ltd
., saskaņā ar Anglijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas nodarbina 4400 darbiniekus visā pasaulē un izstrādā dizainu, ražo un vairāk nekā sešdesmit valstīs tirgo sadzīves putekļsūcējus, kuru putekļu savākšanas tvertnes darbojas bez maisiņa, tiek lūgts atcelt Komisijas 2013. gada 3. maija Deleģēto regulu (ES) Nr.
665/2013, ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/30/ES papildina attiecībā uz putekļsūcēju energomarķējumu (OV L 192, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Komisija ir pieņēmusi apstrīdēto regulu, lai attiecībā uz putekļsūcēju energomarķējumu papildinātu Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 19. maija Direktīvu 2010/30/ES par enerģijas un citu resursu patēriņa norādīšanu ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, izmantojot etiķetes un standarta informāciju par precēm (
OV L 153, 1. lpp.
).
Direktīva 2010/30
Atbilstoši Direktīvas 2010/30 1. panta 1. un 2. punktam, ar to “izveido sistēmu valstu pasākumu saskaņošanai saistībā ar tiešajiem lietotājiem paredzēto informāciju, konkrēti, izmantojot etiķetes un standarta informāciju par precēm, par enerģijas un attiecīgā gadījumā citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā un papildinformāciju attiecībā uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, tādējādi ļaujot tiešajiem lietotājiem izvēlēties energoefektīvākus ražojumus”, un šī direktīva attiecas “uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu un kuri to izmantošanas laikā tieši vai netieši būtiski ietekmē enerģijas patēriņu un attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus”.
Saskaņā ar Direktīvas 2010/30 5. panta a) apakšpunktu dalībvalstis nodrošina, ka “piegādātāji, kas laiž tirgū vai nodod ekspluatācijā ražojumus, uz kuriem attiecas deleģētais akts, nodrošina etiķetes un speciālo zīmi saskaņā ar [..] direktīvu un deleģēto aktu”.
Direktīvas 2010/30 10. pantā “Deleģētie akti” ir noteikts:
“1.   Komisija saskaņā ar 11., 12. un 13. pantu deleģētajos aktos nosaka sīkāku informāciju par etiķetēm un speciālo zīmi attiecībā uz katru ražojuma veidu atbilstīgi šim pantam.
Ja ražojums atbilst 2. punktā uzskaitītajiem kritērijiem, uz to saskaņā ar 4. punktu attiecas deleģēts akts.
Noteikumi deleģētajos aktos par informāciju uz etiķetes un speciālajā zīmē par enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā palīdzēs tiešajiem lietotājiem iepērkoties pieņemt uz informāciju balstītus lēmumus un tirgus uzraudzības iestādēm pārbaudīt to, vai produkti atbilst norādītajai informācijai.
Ja deleģētā aktā ir paredzēti noteikumi gan attiecībā uz ražojuma energoefektivitāti, gan nozīmīgu resursu patēriņu, etiķetes dizainā un saturā uzsver ražojuma energoefektivitāti.
2.   Kritēriji, kas minēti 1. punktā, ir šādi:
a)
saskaņā ar jaunākajiem pieejamajiem aprēķiniem un, ņemot vērā Savienības tirgū laistos daudzumus, ražojumiem ir būtisks potenciāls ietaupīt enerģiju un attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus;
b)
starp tirgū pieejamiem ražojumiem, kam ir līdzvērtīga funkcionalitāte, ir būtiskas atšķirības energoefektivitātes rādītājos;
c)
Komisija ņem vērā attiecīgos Savienības tiesību aktus un pašregulāciju, piemēram, brīvprātīgās vienošanās, kas, paredzams, ļaus sasniegt politikas mērķus ātrāk vai lētāk nekā obligātās prasības.
3.   Sagatavojot deleģēta akta projektu, Komisija:
a)
ņem vērā tos vides parametrus, kas izklāstīti Direktīvas 2009/125/EK I pielikuma 1. daļā un minēti kā nozīmīgi attiecīgajā īstenošanas pasākumā, kurš pieņemts saskaņā ar Direktīvu 2009/125/EK, un kas izmantošanas laikā ir nozīmīgi tiešajiem lietotājiem;
b)
novērtē akta ietekmi uz vidi, tiešajiem lietotājiem un ražotājiem, ietverot mazos un vidējos uzņēmumus (MVU), saistībā ar konkurētspēju, tostarp tirgos ārpus Savienības, inovāciju, piekļuvi tirgum, izmaksām un ieguvumiem;
c)
veic atbilstīgas apspriedes ar ieinteresētajām personām;
d)
nosaka īstenošanas termiņu, jebkurus posmos dalītus pasākumus vai pārejas pasākumus vai laikposmus, jo īpaši ņemot vērā iespējamo ietekmi uz MVU vai uz īpašām ražojumu grupām, ko galvenokārt ražo MVU.
4.   Deleģētajos aktos jo īpaši nosaka:
a)
ietveramo ražojumu veidu precīzu definīciju;
b)
mērīšanas standartus un metodes, kas izmantojamas 1. panta 1. punktā minētās informācijas iegūšanai;
c)
šīs direktīvas 5. pantā prasītās tehniskās dokumentācijas precizējumus;
d)
dizainu un saturu direktīvas 4. pantā minētajai etiķetei, kam iespēju robežās ir vienotas dizaina pazīmes pa ražojumu grupām un kas attiecībā uz visām klasēm ir skaidri redzama un salasāma. Etiķetes formas pamatā ir klasifikācija, kurā izmantoti burti no A līdz G; klasifikācijas pakāpes atbilst būtiskiem enerģijas un izmaksu ietaupījumiem no tiešā lietotāja viedokļa.
Atbilstīgi tehnikas attīstībai var paredzēt vēl trīs papildu klases. Šādas papildu klases būs A+, A++ un A+++ klasei ar visaugstāko energoefektivitāti. Principā kopā būs septiņas klases, ja vien netiks ieviestas vēl kādas.
Krāsu gammā būs ne vairāk kā septiņas dažādas krāsas – no tumši zaļas līdz sarkanai. Tumši zaļš vienmēr būs tikai augstākās klases krāsu kods. Ja ir vairāk par septiņām klasēm, dubultot var tikai sarkanās krāsas lietojumu.
Klasifikāciju pārskata īpaši tad, ja ievērojama daļa no iekšējā tirgū pieejamiem ražojumiem atbilst divām augstākajām energoefektivitātes klasēm un ja papildu ietaupījumus varētu sasniegt, sīkāk diferencējot ražojumus.
Attiecīgā gadījumā sīki izstrādātus kritērijus iespējamai ražojumu pārklasifikācijai nosaka attiecīgajā deleģētajā aktā katram gadījumam atsevišķi;
e)
[..]
f)
speciālās zīmes saturu un, attiecīgā gadījumā, formātu un citu sīkāku informāciju vai papildinformāciju, kas noteikta 4. un 5. panta c) apakšpunktā. Etiķetes informāciju ietver arī speciālajā zīmē;
g)
etiķetes īpašo saturu reklāmas vajadzībām, tostarp vajadzības gadījumā konkrētā ražojuma enerģijas klasi un citus atbilstīgus energoefektivitātes rādītājus, kas ir salasāmi un skaidri redzami;
h)
vajadzības gadījumā etiķetes klasifikācijas derīguma termiņu, saskaņā ar d) apakšpunktu;
i)
precizitātes līmeni deklarācijās par etiķetēm un speciālām zīmēm;
j)
deleģētā akta novērtēšanas un iespējamās pārskatīšanas datumu, ņemot vērā tehnoloģiju attīstības tempu.”
Direktīvas 2010/30 11. pantā “Deleģēšanas īstenošana” ir precizēts šādi:
“1.   Pilnvaras pieņemt 10. pantā minētos deleģētos aktus Komisijai ir piešķirtas uz piecu gadu laikposmu, sākot ar 2010. gada 19. jūniju. Komisija iesniedz ziņojumu par deleģētajām pilnvarām ne vēlāk kā sešus mēnešus pirms piecu gadu laikposma beigām. Pilnvaru deleģēšana tiek automātiski pagarināta uz tāda paša ilguma laikposmiem, ja vien Eiropas Parlaments vai Padome to neatsauc saskaņā ar 12. pantu.
2.   Tiklīdz Komisija pieņem deleģēto aktu, tā par to paziņo vienlaicīgi Eiropas Parlamentam un Padomei.
[..]”
Apstrīdētā regula
Lai papildinātu Direktīvu 2010/30 attiecībā uz putekļsūcēju energomarķējumu, Komisija 2013. gada 3. maijā pieņēma apstrīdēto regulu.
Atbilstoši apstrīdētās regulas 1. panta 1. punktam tajā “noteiktas prasības par to, kā jāmarķē no elektrotīkla darbināmi putekļsūcēji, tostarp hibrīdiski putekļsūcēji, un kā par tiem jāsniedz papildu informācija par ražojumu”.
Apstrīdētās regulas 3. pantā “Piegādātāju pienākumi un termiņi” ir paredzēts:
“1.   Piegādātāji nodrošina, ka no 2014. gada 1. septembra:
a)
katru putekļsūcēju piegādā ar drukātu etiķeti, kuras formāts un informācijas saturs atbilst II pielikumā noteiktajam;
b)
tiek darīta pieejama III pielikumā noteiktā datu lapa;
c)
pēc pieprasījuma dalībvalstu iestādēm un Komisijai tiek darīta pieejama IV pielikumā noteiktā tehniskā dokumentācija;
d)
visās reklāmās, kas attiecas uz konkrētu putekļsūcēja modeli, ir ietverta energoefektivitātes klase, ja reklāmā norādīta ar energopatēriņu saistīta informācija vai informācija par cenu;
e)
visos tehniskajos reklāmmateriālos, kas attiecas uz konkrētu putekļsūcēja modeli un kuros ir aprakstīti tā īpašie tehniskie raksturlielumi, ir iekļauta šā modeļa energoefektivitātes klase.
2.   II pielikumā noteikto etiķetes formātu piemēro saskaņā ar šādiem termiņiem:
a)
to putekļsūcēju etiķetes, kurus laiž tirgū no 2014. gada 1. septembra, atbilst II pielikuma etiķetei Nr. 1;
b)
to putekļsūcēju etiķetes, kurus laiž tirgū no 2017. gada 1. septembra, atbilst II pielikuma etiķetei Nr. 2.”
Apstrīdētās regulas 5. pantā “Mērījumu metodes” ir paskaidrots, ka “informāciju, kas sniedzama saskaņā ar 3. un 4. pantu, iegūst, izmantojot ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kurās ņemtas vērā atzītas mūsdienīgas aprēķinu un mērījumu metodes, kā noteikts VI pielikumā”.
Apstrīdētās regulas 7. pantā “Pārskatīšana” ir noteikts:
“Komisija, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību, pārskata šo regulu ne vēlāk kā piecus gadus pēc tās stāšanās spēkā. Veicot pārskatīšanu, jo īpaši novērtē VII pielikumā noteiktās verifikācijas pielaides, to, vai regula būtu attiecināma uz ar akumulatoru darbināmiem putekļsūcējiem un vai ir lietderīgi gada enerģijas patēriņa, atputekļošanas rādītāja un putekļu izdalīšanās rādītāja noteikšanai izmantot mērījumu metodes, kas pamatojas uz pustukšu, nevis tukšu tvertni.”
Apstrīdētās regulas VI pielikuma 1. punktā ir precizēts:
“Atbilstības nodrošināšanai un šajā regulā noteikto prasību atbilstības verifikācijai mērījumus un aprēķinus veic, izmantojot ticamas, precīzas un reproducējamas metodes, kas ir mūsdienīgas un vispāratzītas, tostarp izmantojot harmonizētos standartus, kuru atsauces numuri šajā nolūkā ir publicēti
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
. Tās atbilst tehniskajām definīcijām, nosacījumiem, vienādojumiem un parametriem, kas noteikti šajā pielikumā.”
Apstrīdētā regula 2013. gada 13. jūlijā tika publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 7. oktobrī, prasītāja lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto regulu.
Ar atsevišķu dokumentu, kas tajā pašā dienā iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā, prasītāja iesniedza pieteikumu par paātrināto procesu saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamentu.
Ar vēstuli, kas 2013. gada 31. oktobrī iesniegta Vispārējās tiesas kancelejā, Komisija iesniedza savus apsvērumus attiecībā uz prasītājas pieteikumu par paātrināto procesu.
Ar 2013. gada 26. novembra lēmumu tika noraidīts prasītājas pieteikums par to, lai lietu izskatītu paātrinātā procesā.
Pēc tiesneses referentes ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, kurus Vispārējā tiesa uzdeva 2015. gada 4. februāra tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto regulu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāja izvirza trīs pamatus. Saistībā ar pirmo tiek norādīts uz Komisijas kompetences neesamību, saistībā ar otro – uz apstrīdētās regulas pamatojuma neesamību un saistībā ar trešo – uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Vispārējā tiesa nolēma vispirms izskatīt pirmo, pēc tam trešo un visbeidzot otro pamatu.
Par pirmo pamatu – Komisijas kompetences neesamību
Saistībā ar pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā regula ir prettiesiska tāpēc, ka Komisija ir rīkojusies ārpus pilnvaru, kuras tai piešķir direktīva, robežām.
Pirmais pamats ir iedalīts divās daļās.
Saistībā ar pirmo daļu prasītāja tostarp apgalvo, ka apstrīdētā regula maldinās patērētājus attiecībā uz putekļsūcēju energoefektivitāti.
Saistībā ar otro daļu prasītāja pārmet Komisijai to, ka apstrīdētajā regulā nav noteikts pienākums sniegt informāciju par maisiņiem un filtriem kā nozīmīgiem resursiem, ko [putekļsūcēji] patērē izmantošanas laikā.
Par pirmā pamata pieņemamību
Formāli nepaužot iebildi par pirmā pamata nepieņemamību, Komisija izvirza jautājumu par tā pieņemamību, norādot, ka, lai gan prasītāja norāda uz tās kompetences neesamību saskaņā ar Direktīvas 2010/30 10. panta 1. punktu, tā patiesībā apgalvo apstrīdētās regulas nesaderību ar šo normu. Proti, tā neapgalvo, ka apstrīdētajā regulā ir noteikti pienākumi vai paredzētas prasības vai nosacījumi, kas pārsniedz to, ko Komisijai ir tiesības noteikt vai paredzēt, bet vienīgi citē izvilkumu no Direktīvas 2010/30 10. panta 1. punkta, lai apgalvotu, ka energoefektivitātes mērījumu metode esot bijusi jādefinē, pamatojoties uz testiem, kas veikti ar pilnu tvertni, un esot bijis jāparedz prasības attiecībā uz tādiem nozīmīgiem resursiem kā maisiņi un filtri.
Tātad prasītāja apstrīdot faktu vērtējumu un tiesiskā regulējuma izvēli, ko Komisija veikusi, īstenojot ar direktīvu piešķirto pilnvarojumu, tomēr Komisija paļaujas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par to, vai pirmais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās prasības neievērošanas dēļ.
Tā kā Komisija aicina Vispārējo tiesu vērtēt pirmā pamata pieņemamību, tomēr tieši neizvirzot iebildi par šī pamata nepieņemamību, ir jāpārliecinās par šī pamata pieņemamību, pirms, ja nepieciešams, tiek vērtēta tā pamatotība.
Būtībā Komisija apgalvo, ka, tā kā ar šo pamatu netiek lūgts, lai tiktu izvērtēta Komisijas kompetence, bet gan apstrīdētās regulas tiesiskums pēc būtības, pirmais pamats noteikti neatbilst 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta c) punktā paredzētajām prasībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši šīs normas jaunajai redakcijai, proti, Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta d) punktam, prasības pieteikumā ietver “[..] strīda priekšmetu, izvirzītos pamatus un argumentus, kā arī kopsavilkumu par minētajiem pamatiem”.
Izskatāmajā lietā ir jākonstatē, ka prasības pieteikums atbilst Reglamenta jaunās redakcijas 76. panta d) punkta prasībām.
Nevar nopietni tikt apstrīdēts tas, ka prasītāja prasības pieteikuma 2. punktā ir gan nepārprotami precizējusi strīda priekšmetu, gan prasības pieteikuma 66.–102. punktā tā vismaz kopsavilkuma veidā ir izklāstījusi prasības pamatojumam izvirzītos pamatus, no kuriem pirmais, proti, Komisijas kompetences neesamība, izklāstīts prasības pieteikuma 66.–84. punktā, neatkarīgi no tā, vai šī pamata, kā tas ir formulēts prasības pieteikumā, pamatojumam izvirzītie argumenti ir lietderīgi, jo jautājums par kāda argumenta lietderību – ja tāds rodas – nekādi neietekmē pamata, kura atbalstam tas izvirzīts, pieņemamību.
Līdz ar to pirmais pamats saistībā ar Komisijas kompetences neesamību ir pieņemams, ņemot vērā Reglamenta jaunās redakcijas 76. panta d) punktā paredzētās prasības.
Par pirmo pamatu pēc būtības
Vispirms ir jānorāda, ka no prasītājas prasījumiem Vispārējai tiesai skaidri izriet, ka tā saistībā ar savu pirmo pamatu tik daudz nenorāda uz Komisijas kompetences neesamību pieņemt Deleģēto regulu, bet drīzāk būtībā apstrīd šīs kompetences īstenošanu.
Tāpēc Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītāja saistībā ar savu pirmo pamatu norāda uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko Komisija pieļāvusi, pieņemot apstrīdēto regulu.
– Ievada apsvērumi par tiesas pārbaudes intensitāti un Direktīvas 2010/30 mērķiem
Vispirms, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības tiesas ir atzinušas, ka Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība tām piešķirto pilnvaru īstenošanā, kad to rīcība ietver politiska, ekonomiska vai sociāla rakstura izvēli un kad tām ir jāveic sarežģīti novērtējumi un izvērtējumi. Tomēr, pat esot šādai novērtējuma brīvībai, Savienības iestādēm ir jābalsta sava izvēle uz objektīviem kritērijiem, kas ir atbilstoši attiecīgajā tiesību aktā izvirzītajam mērķim, ņemot vērā visus faktus, kā arī attiecīgā akta pieņemšanas brīdī pieejamos tehniskos un zinātniskos datus (skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris,
Arcelor Atlantique et Lorraine
u.c., C‑127/07, Krājums,
EU:C:2008:728
, 57. un 58. punkts un tajos minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāpēc, ka Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība, it īpaši attiecībā uz ļoti sarežģītu zinātnisku un tehnisku faktu izvērtēšanu, lai noteiktu pasākumu, kurus tās pieņem, veidu un tvērumu, Savienības tiesai ir vienīgi jāpārbauda, vai šīs brīvības īstenošanā nav pieļauta acīmredzama kļūda vai pilnvaru nepareiza izmantošana, kā arī, vai šīs iestādes nav acīmredzami pārsniegušas to novērtējuma brīvības robežas (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs,
Etimine
, C‑15/10, Krājums,
EU:C:2011:504
, 60. punkts).
Otrkārt, runājot par Direktīvas 2010/30 mērķiem, vispirms ir jāuzsver, ka no tās preambulas 4. un 5. apsvēruma izriet, ka tā ir domāta, lai “uzlabot[u] ar energopatēriņu saistītu ražojumu efektivitāti, patērētājiem izdarot uz informāciju pamatotu izvēli”, lai “precīz[a], būtisk[a] un salīdzinām[a] informācij[a] par specifisku enerģijas patēriņu attiecībā uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, ietekmētu tiešā lietotāja izvēli par labu ražojumiem, kas patērē mazāk enerģijas vai, kurus izmantojot, tiek netieši patērēts mazāk enerģijas vai citu nozīmīgu resursu”, tādējādi, pirmkārt, “mudinot ražotājus veikt pasākumus to ražoto ražojumu enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņa samazināšanai” un, otrkārt, “netieši sekmē[jo]t arī šo ražojumu efektīvāku izmantošanu”, šī informācija “veicinā[s] ES 20 % energoefektivitātes mērķa sasniegšanu”.
Turpinot, no Direktīvas 2010/30 preambulas 13. apsvēruma izriet, ka “ar energopatēriņu saistītie ražojumi to izmantošanas laikā tieši vai netieši ietekmē dažādu enerģijas veidu patēriņu, no kuriem nozīmīgākie ir elektroenerģija un gāze”, tādējādi Direktīvai 2010/30 “būtu jāattiecas uz tiem ar energopatēriņu saistītiem ražojumiem, kas lietošanas laikā tieši vai netieši ietekmē jebkāda veida enerģijas patēriņu”.
Visbeidzot, Direktīvas 2010/30 preambulas 14. apsvērumā teikts, ka “uz tiem ar energopatēriņu saistītiem ražojumiem, kuri izmantošanas laikā tieši vai netieši nozīmīgi ietekmē enerģijas patēriņu vai attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus un uz kuriem attiecināma palielinātas efektivitātes prasība, būtu jāattiecina deleģēts akts, ja uz etiķetes norādītā informācija var mudināt tiešos lietotājus iegādāties energoefektīvākus ražojumus”.
Šo apsvērumu gaismā ir jāvērtē pirmā pamata pamatotība, ciktāl ar to būtībā tiek apgalvots, ka ir pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā.
– Par pirmā pamata pirmo daļu
Saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu prasītāja apgalvo, ka, piemērojot apstrīdēto regulu, kurā paredzēta testu veikšana ar tukšu tvertni, pirmkārt, tikšot ņemta vērā neprecīza informācija, otrkārt, sniedzamajā informācijā netikšot ietverti dati par energoefektivitāti “izmantošanas laikā”, treškārt, ražotāji netikšot mudināti investēt, lai uzlabotu putekļsūcēju energoefektivitāti, un, ceturtkārt, tikšot veikta marķēšana, kas neļaus sasniegt enerģijas patēriņa samazināšanas mērķi, bet, gluži pretēji, varētu izraisīt energopatēriņa pieaugumu.
Pirmkārt, prasītāja būtībā pārmet Komisijai patērētāju maldināšanu attiecībā uz putekļsūcēju energopatēriņu, ciktāl tīrīšanas efektivitāte tikšot mērīta, izmantojot vienīgi ar tukšu tvertni veiktus testus.
Protams, nevar izslēgt, ka putekļsūcēja sūkšanas efektivitāte ar pilnu tvertni un tādējādi no tā izrietošā energoefektivitāte var tikt samazināta putekļu uzkrāšanās dēļ.
Tomēr Komisijai nevar pārmest, ka tā nav pieprasījusi ar pilnu tvertni veiktus testus, ja atbilstoši tās plašajai novērtējuma brīvībai tā ir varējusi uzskatīt, ka šādi testi vēl nav bijuši ticami, precīzi un reproducējami.
Turklāt, neatkarīgi no Komisijas plašās novērtējuma brīvības testu izstrādāšanā, ir jānorāda, ka attiecībā uz to, vai ar pilnu tvertni veiktie testi ir reproducējami, Komisija uzsver, ka starp laboratorijām nav veikti tā sauktie “apļveida” testi, kuri ļauj noteikt, vai šie testi ir reproducējami.
Šajā ziņā, lai gan prasītāja izvirza daudzus argumentus, cenšoties pierādīt ar pilnu tvertni veikta testa ticamību un precizitāti, tomēr pastāv šaubas par to, vai minētais tests ir reproducējams.
Proti, kā to pamatoti norāda Komisija, lai noteiktu, vai testi ir reproducējami, faktiski ir nepieciešams veikt tā sauktos “apļveida” testus vairākās laboratorijās; šie testi ir domāti, lai nodrošinātu vairākās laboratorijās ar vienu un to pašu paraugu atkārtoti veiktajos testos iegūto rezultātu pastāvīgumu.
Ir jākonstatē, ka prasītāja norāda tikai uz vienu testu laboratorijā, kas tās ieskatā ļauj apliecināt, ka tas ir reproducējams. Tādējādi tas, ka ar pilnu tvertni veikts tests ir reproducējams, nav pierādīts pietiekami, lai tiktu konstatēta Komisijas pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Turklāt un pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, “apļveida” testi vairākās laboratorijās ir tikuši veikti ar tukšu tvertni, kā tas izriet no ietekmes novērtējuma, kuru Komisija veica pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas, tādējādi ir pierādīts, ka tie ir reproducējami.
Tāpēc ierobežotas pārbaudes ietvaros nevar nospriest, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, dodot priekšroku ar tukšu tvertni veiktam testam, nevis ar pilnu tvertni veiktam testam.
Tātad prasītājas iebildumi, kas būtībā attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar pienākumu veikt testus ar tukšu tvertni, ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā nav pieprasījusi informāciju par putekļsūcēju energoefektivitāti to izmantošanas laikā, jo ar tukšu tvertni veiktie testi neļaujot ņemt vērā energoefektivitāti reālos izmantošanas apstākļos.
Lai gan šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2010/30 preambulas 2., 5., 13., 14. un 19. apsvērumam tās 1. panta 1. punktā ir paredzēta tiešo lietotāju informēšana par enerģijas patēriņu un attiecīgā gadījumā citu nozīmīgu resursu patēriņu “izmantošanas laikā”, un šī panta 2. punktā ir paredzēts, ka Direktīva 2010/30 attiecas uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu un kuri to “izmantošanas laikā” tieši vai netieši būtiski ietekmē enerģijas patēriņu un attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus (skat. arī Direktīvas 2010/30 2. panta a), c), e) un f) punktu, 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 4. panta a) punktu).
Tāpat arī Direktīvas 2010/30 10. panta 1. punkta trešajā daļā ir veikta atsauce uz noteikumiem deleģētajos aktos par informāciju uz etiķetes un speciālajā zīmē par enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņu “izmantošanas laikā”.
Protams, ja mērījumi, lai pārbaudītu putekļsūcēju energoefektivitāti, notiek, balstoties uz testiem, kas veikti ar tukšu tvertni, nav izslēgts, ka putekļsūcējs nav ticis izmantots pirms testa veikšanas.
Tomēr prasītājas argumentācija šajā ziņā ir balstīta uz pārmērīgi plašu vārdu “izmantošanas laikā” interpretāciju, jo ir grūti iedomāties, ka putekļsūcēja tīrīšanas efektivitāte tiek pārbaudīta bez tā izmantošanas, pat ja tā notiek pirmoreiz.
Tāpēc ir jānoraida prasītājas iebildums, kas būtībā attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar informācijas neesamību par putekļsūcēja efektivitāti “izmantošanas laikā”.
Treškārt, prasītāja būtībā uzskata, ka apstrīdētā regula ir prettiesiska, jo tā nemudinot putekļsūcēju ražotājus izvēlēties vislabāko konceptuālo risinājumu energoefektivitātes uzlabošanas ziņā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētās regulas 7. pantā ir paredzēts, ka Komisija, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību, pārskatīs šo regulu ne vēlāk kā piecus gadus pēc tās stāšanās spēkā un ka, veicot šo pārskatīšanu, it īpaši tiks novērtēts, vai ir lietderīgi izmantot mērījumu metodes, kas pamatojas uz pustukšu, nevis tukšu tvertni.
Tāpēc, lai noraidītu šo iebildumu, ir jāpatur prātā vienīgi tas, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, putekļsūcēju “ar maisiņu” ražotājiem, ievērojot apstrīdētās regulas 7. pantu, būs jāņem vērā nākotnē iespējamā [tehnoloģiju] attīstība.
Tātad nevar apgalvot, ka apstrīdētā regula nemudina putekļsūcēju ražotājus izvēlēties vislabāko konceptuālo risinājumu energoefektivitātes uzlabošanas ziņā.
Tādējādi ir jānoraida prasītājas iebildums, kas būtībā saistīts ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz mudinājuma ražotājiem uzlabot energoefektivitāti neesamību.
Ceturtkārt un visbeidzot, prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā regulā ir noteikusi pienākumu sniegt informāciju, kas neļaus īstenot energopatēriņa samazināšanas mērķi, bet, gluži pretēji, varētu izraisīt energopatēriņa pieaugumu.
Lai noraidītu šo iebildumu, ir jānorāda vienīgi, ka tas ir balstīts uz ārkārtīgi spekulatīviem rādītājiem, kas nevar būt pamats, lai atzītu, ka apstrīdētajā regulā pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Līdz ar to ir jānoraida arī prasītājas iebildums, kas būtībā attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar pienākumu sniegt informāciju, kas neļaus īstenot energopatēriņa samazināšanas mērķi.
Attiecīgi ir jānoraida pirmā pamata pirmā daļa, kas būtībā attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
– Par pirmā pamata otro daļu
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav noteikusi pienākumu sniegt informāciju par priekšmetiem, kurus [putekļsūcējs] patērē izmantošanas laikā, lai gan tai tas esot bijis jādara saskaņā ar Direktīvas 2010/30 10. panta 1. punktu.
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nenosakot nekādu pienākumu sniegt informāciju par priekšmetiem, kurus patērē izmantošanas laikā, proti, putekļu maisiņiem un filtriem, lai gan, pirmkārt, Komisijai esot pienākums sagatavot vadlīnijas attiecībā uz patērētājiem sniedzamo informāciju par nozīmīgiem resursiem, kas tiek patērēti izmantošanas laikā, un, otrkārt, putekļu maisiņi un filtri ir nozīmīgi resursi, kas tiek patērēti izmantošanas laikā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka patiešām no Direktīvas 2010/30 1. panta 2. punkta izriet, ka tā “attiecas uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu un kuri to izmantošanas laikā tieši vai netieši būtiski ietekmē enerģijas patēriņu un attiecīgā gadījumā citus nozīmīgus resursus”.
Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2010/30 2. panta c) punktu “citi nozīmīgi resursi” šīs direktīvas izpratnē ir definēti kā “ūdens, ķīmiskas vai citas vielas, ko ražojums parasti patērē izmantošanas laikā”.
Nevar nopietni apgalvot, ka attiecīgie priekšmeti, kurus patērē izmantošanas laikā, proti, putekļu maisiņi un filtri, ir uzskatāmi par ūdeni, ķīmiskām vai citām vielām Direktīvas 2010/30 2. panta c) punkta izpratnē.
Tādējādi ir jānoraida prasītājas iebildums, kas būtībā attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar informācijas par priekšmetiem, kurus patērē izmantošanas laikā, neesamību.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa un, attiecīgi, pirmais pamats kopumā ir jānoraida.
Par trešo pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Saistībā ar trešo pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Prasītāja uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, dodot priekšroku putekļsūcējiem “ar maisiņu”, nevis putekļsūcējiem “bez maisiņa” vai putekļsūcējiem, kuros izmantota “ciklona” tehnoloģija, jo sūkšanas funkcijas zudums piesārņošanās dēļ – kas it īpaši skar putekļsūcējus “ar maisiņu” – nevar tikt noteikts testos, kurus veic “bez putekļiem”. Turklāt šie testi neļaujot konstatēt inovācijas, kuras īstenojuši putekļsūcēju “bez maisiņa” un putekļsūcēju, kuros izmantota “ciklona” tehnoloģija, ražotāji; daži no šiem putekļsūcējiem spēj izvairīties no piesārņošanās un saglabāt pastāvīgu sūkšanas funkciju to izmantošanas laikā.
Putekļsūcēju tīrīšanas efektivitātes mērījumu mērķim Komisija apstrīdētajā regulā esot paredzējusi testu vienīgi ar “tukšu tvertni” – gan putekļsūcējiem, kuros tiek izmantota “ciklona” tehnoloģija, gan putekļsūcējiem “ar maisiņu” –, tādējādi tā esot ignorējusi faktu, ka atšķirībā no putekļsūcējiem, kuros tiek izmantota “ciklona” tehnoloģija, putekļsūcējiem “ar maisiņu” nevarot veikt testus ar “tukšu maisiņu”, jo šie putekļsūcēji esot paredzēti tikt piepildīti ar putekļiem pakāpeniski to izmantošanas laikā.
Tādējādi, ja putekļsūcēji, kuros izmantota “ciklona” tehnoloģija, esot īpaši konstruēti, lai mazinātu energoefektivitātes pasliktināšanos putekļu savākšanas dēļ, putekļsūcēju “ar maisiņu” energoefektivitāte pazeminoties tāpēc, ka putekļu uzkrāšanās nosprosto maisiņa poras, kas ir atšķirība, kas nevar tikt atspoguļota apstrīdētajā regulā paredzētajā testā ar “tukšu tvertni”.
No tā izrietot, ka apstrīdētajā regulā tiek dota priekšroka putekļsūcējiem “ar maisiņu”, nevis putekļsūcējiem, kuros tiek izmantota “ciklona” tehnoloģija.
Komisija savukārt apgalvo, ka apstrīdētajā regulā nav noteikts, ka putekļsūcēju testi ir jāveic ar tukšu tvertni, ciktāl tajā ir vienīgi paredzēts, ka ir jāizmanto ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kas ir mūsdienīgas un vispāratzītas, turpretim attiecībā uz tvertnēm, kas pilnas ar putekļiem, šādas metodes vēl neeksistē.
Komisija uzskata, ka tai nebija jāgaida šo metožu esamība, lai pieņemtu regulu par putekļsūcēju energomarķējumu, jo pretējā gadījumā ir iespējams, ka tā nekad nespētu pieņemt nozari reglamentējošas normas tāpēc, ka vienmēr būšot ražotāji, kuri apgalvos, ka eksistējošajās testu metodēs nav pienācīgi ņemtas vērā viņu tehnoloģiskās inovācijas un tātad, piemērojot šīs metodes, viņiem esot radīta nelabvēlīga situācija.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka saistībā ar trešo prasības pamatu prasītāja būtībā apgalvo, ka apstrīdētajā regulā ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo atšķirīgas situācijas ir risinātas vienādi attiecībā uz putekļsūcēju tīrīšanas efektivitātes mērījuma metodi.
Tādējādi, vērtējot trešā pamata pamatotību, ir jāpārliecinās par to, vai, izmantojot apstrīdētajā regulā paredzēto vienoto metodi – neatkarīgi no detalizētiem piemērošanas noteikumiem –, lai mērītu tīrīšanas efektivitāti putekļsūcējiem “ar maisiņu”, “bez maisiņa” un putekļsūcējiem, kuros tiek izmantota “ciklona” tehnoloģija, ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā regula ir deleģēts akts saskaņā ar Direktīvu 2010/30, kuras 1. pantā ir paredzēta sistēma valstu pasākumu saskaņošanai saistībā ar tiešajiem lietotājiem paredzēto informāciju, konkrēti, izmantojot etiķetes un standarta informāciju par precēm, par enerģijas un attiecīgā gadījumā citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā un papildinformāciju attiecībā uz ražojumiem, kas saistīti ar energopatēriņu, tādējādi ļaujot tiešajiem lietotājiem izvēlēties energoefektīvākus ražojumus.
Šim mērķim Direktīvas 2010/30 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Komisija deleģētajos aktos nosaka sīkāku informāciju par etiķetēm. Saskaņā ar šī paša punkta trešo daļu noteikumi deleģētajos aktos par informāciju uz etiķetes par enerģijas un citu nozīmīgu resursu patēriņu izmantošanas laikā palīdzēs tiešajiem lietotājiem iepērkoties pieņemt uz informāciju balstītus lēmumus.
Direktīvas 2010/30 10. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts arī, ka deleģētajos aktos nosaka mērīšanas standartus un metodes, kas izmantojamas šīs pašas direktīvas 1. panta 1. punktā minētās informācijas iegūšanai.
Tādējādi apstrīdētajā regulā kā deleģētā aktā tās 5. pantā ir paredzēts, ka sniedzamo informāciju iegūst, izmantojot ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kurās ņemtas vērā atzītas mūsdienīgas aprēķinu un mērījumu metodes, kā noteikts šīs regulas VI pielikumā.
Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka minētās metodes ir vienotas un tās neparedz atšķirību atkarībā no putekļsūcēja veida, it īpaši, vai tas būtu putekļsūcējs “ar maisiņu” vai putekļsūcējs “bez maisiņa”.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Komisija apstrīdētajā regulā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nosakot vienu vienīgu tīrīšanas efektivitātes vērtējuma testu putekļsūcējiem “bez maisiņa”, kādus ražo prasītāja, un putekļsūcējiem “ar maisiņu”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, kā to ir interpretējušas Savienības tiesas, un ka saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu Komisija nevar salīdzināmas situācijas risināt atšķirīgi vai atšķirīgas situācijas risināt identiski, izņemot, ja šāds risinājums ir objektīvi pamatots (spriedumi, 2012. gada 29. marts, Komisija/Igaunija, C‑505/09 P, Krājums,
EU:C:2012:179
, 64. punkts; 2009. gada 19. novembris,
Denka International
/Komisija, T‑334/07, Krājums,
EU:T:2009:453
, 169. punkts, un 2013. gada 7. marts, Polija/Komisija, T‑370/11, Krājums,
EU:T:2013:113
, 30. punkts).
Tādas pašas prasības Komisijai ir jāievēro, kad tā rīkojas saistībā ar deleģēto aktu, īstenojot tai ar direktīvu piešķirtās pilnvaras, kā tas ir izskatāmajā lietā.
Izskatāmajā lietā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka Komisija neapšauba vienotas metodes izmantošanu, lai veiktu putekļsūcēju energoefektivitātes testu gan putekļsūcējiem “ar maisiņu”, gan putekļsūcējiem “bez maisiņa”.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Komisija neapšauba arī atšķirības tehnoloģiskajā ziņā, kuras nošķir putekļsūcējus “ar maisiņu” no putekļsūcējiem “bez maisiņa”.
Komisija neapšauba, ka putekļsūcēji “bez maisiņa” ir putekļsūcēji, kuros tiek izmantota “ciklona” tehnoloģija, proti, šķidrumā suspendētu elementārdaļiņu mehāniska nošķiršana, kas ļauj nošķirt putekļus no gaisa, pateicoties centrbēdzes spēkam (ķermeņu attālināšana no rotācijas centra), pēc tam putekļiem tiekot savāktiem cietā tvertnē tādējādi, ka vairs nav vajadzīgs ne centrālais filtrs, ne maisiņš, jo gaiss virpuļo tik ātri, ka putekļi nepārtraukti tiek izsviesti no gaisa plūsmas.
Tā neapšauba arī, ka putekļsūcējos “ar maisiņu” putekļi nogulsnējas maisiņā tādā veidā, ka, maisiņam piepildoties, tā poras nosprostojas un tāpēc putekļsūcēja sūkšanas jauda var samazināties mazāk jaudīgas gaisa cirkulācijas dēļ.
Tāpat Komisija tieši atzīst, ka “putekļu slodze var ietekmēt efektivitāti”.
Komisija arī atzīst, ka pastāv objektīvas atšķirības starp putekļsūcējiem “bez maisiņa” un putekļsūcējiem “ar maisiņu”.
Treškārt, Komisija tomēr apšauba metodoloģiju, uz kuru ir balstīti atšķirīgie rezultāti, kurus iesniegusi prasītāja un kuri apstiprina putekļsūcēju “ar maisiņu” sūkšanas [jaudas] zudumu, ciktāl šī metodoloģija neesot ne ticama, ne precīza, ne reproducējama.
Komisija uzskata, ka apstrīdētajā regulā paredzētais tests ir vienīgais, kas spēj demonstrēt putekļsūcēju tīrīšanas efektivitāti, un ka prasītājas ieteiktie testi nav ne ticami, ne precīzi, ne reproducējami, ņemot vērā apstrīdētās regulas pieņemšanas brīdī pieejamos tehniskos un zinātniskos datus, tādējādi vienots risinājums attiecībā uz putekļsūcējiem “bez maisiņa” un putekļsūcējiem “ar maisiņu” esot pamatots.
Saskaņā ar judikatūru vienots atšķirīgu situāciju risinājums ir pamatots, ja tas ir balstīts uz objektīvu un atbilstošu kritēriju (šajā ziņā skat. spriedumu,
Arcelor Atlantique et Lorraine
u.c., minēts 38. punktā,
EU:C:2008:728
, 47. punkts).
Tātad ir jāpārliecinās, vai Komisijas sniegtais pamatojums ir objektīvs un atbilstošs, ņemot vērā ar Direktīvu 2010/30 īstenojamos mērķus.
Izskatāmajā lietā prasītāja atkārtoti apstiprina, ka ar pilnu tvertni veiktie testi spēj kontrolēt putekļsūcēju tīrīšanas efektivitāti, un šajā ziņā uzsver, ka Eiropas Elektrotehnikas standartizācijas komiteja (
Cenelec
) jau paredz pilnīgu un pārbaudītu metodi, lai testētu tīrīšanas jaudu ar pilnu tvertni, un ka visas valstu patērētāju apvienības un pārbaudošās iestādes izmanto kādu no testa, kas veikts ar pilnu tvertni, formām.
Komisija, saistībā ar otro prasības pamatu nepaužot viedokli par testiem, kas veikti ar pilnu tvertni, apstrīd šādus testus un atsaucas uz apstrīdētās regulas 7. pantu, saskaņā ar kuru Komisija, nākotnē pārskatot minēto regulu, ņems vērā eventuālo iespēju ieviest ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kas balstītas uz pustukšu, nevis tukšu tvertni.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības tiesas ir atzinušas, ka Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība tām piešķirto pilnvaru īstenošanā, kad to rīcība ietver politiska, ekonomiska vai sociāla rakstura izvēli un kad tām ir jāveic sarežģīti novērtējumi un izvērtējumi, bet, pat esot šādai brīvībai, Savienības iestādēm ir jābalsta sava izvēle uz objektīviem kritērijiem, kas ir atbilstoši attiecīgajā tiesību aktā izvirzītajam mērķim, ņemot vērā visus faktus, kā arī attiecīgā akta pieņemšanas brīdī pieejamos tehniskos un zinātniskos datus (skat. spriedumu,
Arcelor Atlantique et Lorraine
u.c., minēts 38. punktā,
EU:C:2008:728
, 57. un 58. punkts un tajos minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā Komisijai, īstenojot savu novērtējuma brīvību apstrīdētās regulas pieņemšanas mērķim, sava izvēle attiecībā uz energoefektivitātes mērījumu metodēm bija jābalsta uz objektīviem kritērijiem, atbilstoši ar Direktīvu 2010/30 īstenojamajiem mērķiem, proti, mērķiem sniegt patērētājiem ticamu un vienotu informāciju, lai viņi varētu izvēlēties energoefektīvākus ražojumus.
Šajā ziņā, kā tas ir norādīts šī sprieduma 70.–75. punktā, ar daļēji pilnu tvertni veiktie testi nav tikuši pārbaudīti “apļveida” testos vairākās laboratorijās, tādējādi to reproducējamība var tikt apšaubīta.
Tāpēc apstāklis, ka prasītājas ieteiktie testi vienlaicīgi neatbilst ticamības, precizitātes un reproducējamības kritērijiem, ir objektīvs iemesls, kas pamato vienotu risinājumu attiecībā uz putekļsūcējiem, kuros tiek izmantotas atšķirīgas tehnoloģijas, proti, putekļsūcējiem “ar maisiņu” un putekļsūcējiem “bez maisiņa”.
Tātad trešais prasības pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu – pamatojuma neesamību
Saistībā ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai ir saskaņā ar LESD 296. pantu.
Prasītāja uzskata, ka apstrīdētajā regulā esot nepietiekami paskaidrots, pat vispār nav paskaidrots, kāpēc “tehnoloģiju attīstības” stāvoklis neļauj testēt putekļsūcēja energoefektivitāti un tīrīšanas efektivitāti, kad tvertne ir pilna ar putekļiem un kāpēc Komisija apstrīdētās regulas 7. pantā ir atlikusi šīs testa tehnoloģijas pārbaudi uz pieciem gadiem.
Ne apstrīdētā regula, ne priekšlikuma pamatojums, ne sagatavošanas dokumenti nesniedz pietiekamus skaidrojumus šajā ziņā.
Turklāt Komisijas vērtējums attiecībā uz testiem, kas veikti ar pilnu tvertni, esot grūti saprotams, ņemot vērā apstrīdētās regulas vispārējo kontekstu un tās rašanos, un prasītāja atkārtoti apgalvo, ka visā Savienībā ir parasta prakse testēt putekļsūcēju tīrīšanas efektivitāti ar pilnu putekļu tvertni, jo šī prakse tiek uzskatīta par tādu, kas atspoguļo ierīces efektivitāti reālos izmantošanas apstākļos, kā tas izriet no
Cenelec
standarta un visiem testiem, kurus veic patērētāju apvienības un pārbaudošās iestādes, un kā visas ieinteresētās puses, tostarp prasītāja, to norādījušas konsultāciju procesā pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas.
Komisija pauž viedokli, ka otrais prasības pamats apstiprina, ka prasītāja neizprot apstrīdēto regulu, jo tajā nav aizliegts veikt testus ar “putekļiem pilnu” tvertni, bet tajā vienkārši ir paredzēts izmantot “ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kurās ņemtas vērā atzītas mūsdienīgas aprēķinu un mērījumu metodes”, turpretim neeksistē nekāda “ticama, precīza un reproducējama mērījumu un aprēķinu metode testu veikšanai ar “putekļiem pilnu” tvertni, tādējādi Komisijai nav jānorāda iemesli, kuru dēļ tā nav noteikusi pienākumu veikt testus ar šādu tvertni.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tam skaidri un nepārprotami jāatklāj iestādes, kas ir akta autore, argumentācija, ļaujot ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot tās pārbaudi (skat. spriedumu, 2005. gada 24. novembris, Itālija/Komisija, C‑138/03, C‑324/03 un C‑431/03, Krājums,
EU:C:2005:714
, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī prasība ir jāizvērtē atbilstoši lietas apstākļiem, tostarp tiesību akta saturam, norādīto argumentu raksturam un adresātu vai citu personu, ko šis tiesību akts skar tieši un individuāli, iespējamai ieinteresētībai saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras regulē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, Itālija/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2005:714
, 55. punkts un tajā norādītā judikatūra).
Šo apsvērumu gaismā ir jānosaka, vai apstrīdētās regulas pamatojums ir pietiekams attiecībā uz tajā paredzēto mērījumu metožu izvēli.
Ir jānorāda, ka būtisks apstrīdētās regulas pamatojuma elements šajā ziņā ir ietverts tās 7. pantā “Pārskatīšana”, kurā paredzēts:
“Komisija, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību, pārskata šo regulu ne vēlāk kā piecus gadus pēc tās stāšanās spēkā. Veicot pārskatīšanu, jo īpaši novērtē [..], vai ir lietderīgi gada enerģijas patēriņa, atputekļošanas rādītāja un putekļu izdalīšanās rādītāja noteikšanai izmantot mērījumu metodes, kas pamatojas uz pustukšu, nevis tukšu tvertni.”
No tā patiešām izriet, ka apstrīdētās regulas 7. pantā nav skaidri un detalizēti paskaidroti īpašie iemesli, kuri bija pamats, lai Komisija izvēlētos paredzētās mērījumu metodes.
Tomēr tad, kad runa ir par reglamentējošu aktu, kā tas ir izskatāmajā lietā, pamatojumā var norādīt vienīgi, pirmkārt, tā pieņemšanas pamatā esošo vispārējo situāciju un, otrkārt, vispārējos mērķus, kurus ar to ir paredzēts īstenot (spriedumi, 1985. gada 3. jūlijs,
Abrias
u.c./Komisija, 3/83, Krājums,
EU:C:1985:284
, 30. punkts, un 2005. gada 10. marts, Spānija/Padome, C‑342/03, Krājums,
EU:C:2005:151
, 55. punkts).
Turklāt, ja vispārpiemērojamā tiesību aktā, kā tas ir izskatāmajā lietā, ir norādīts galvenais iestādes īstenojamais mērķis, būtu pārmērīgi prasīt, lai tiktu norādīts īpašs pamatojums dažādām tehniska rakstura izvēlēm (skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome, C‑310/04, Krājums,
EU:C:2006:521
, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
Komisijas īstenojamais mērķis izriet no minētās regulas preambulas 4. apsvēruma, saskaņā ar kuru “etiķetē norādītā informācija būtu jāiegūst, izmantojot atzītas mūsdienīgas mērīšanas metodes, ar kurām iegūtie rezultāti ir ticami, precīzi un reproducējami, tostarp, ja tādi ir pieejami, harmonizētos standartus, ko pieņēmušas Eiropas standartizācijas organizācijas, kuras ir norādītas I pielikumā Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulai (ES) Nr. 1025/2012 par Eiropas standartizāciju”.
Šajā ziņā apstrīdētās regulas 5. pantā “Mērījumu metodes” ir paredzēts, ka “informāciju, kas sniedzama [..], iegūst, izmantojot ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu un aprēķinu metodes, kurās ņemtas vērā atzītas mūsdienīgas aprēķinu un mērījumu metodes, kā noteikts VI pielikumā”.
Apstrīdētās regulas VI pielikuma 1. punktā ir atkārtots tās 5. panta saturs, precizējot, ka “atbilstības nodrošināšanai un šajā regulā noteikto prasību atbilstības verifikācijai mērījumus un aprēķinus veic, izmantojot ticamas, precīzas un reproducējamas metodes, kas ir mūsdienīgas un vispāratzītas, tostarp izmantojot harmonizētos standartus, kuru atsauces numuri šajā nolūkā ir publicēti
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
”, un ka “tās atbilst tehniskajām definīcijām, nosacījumiem, vienādojumiem un parametriem, kas noteikti šajā pielikumā”.
Tātad Komisija ir pietiekami pamatojusi apstrīdēto regulu attiecībā uz tajā paredzēto mērījumu metožu izvēli.
Proti, no apstrīdētās regulas 7. panta, aplūkojot to kopsakarā ar 5. pantu, preambulas 4. apsvērumu un VI pielikuma 1. punktu, var saprast, ka Komisija ir izvēlējusies mērījumu metodes, kas balstītas uz testiem, kuri drīzāk veikti ar tukšu tvertni, nevis testiem, kuri veikti ar pilnu tvertni, tāpēc, ka, ņemot vērā tehnoloģisko zināšanu stāvokli, Komisijas ieskatā neeksistē ticamas, precīzas un reproducējamas mērījumu metodes, kurās ņemtas vērā atzītas mūsdienīgas mērījumu metodes, lai veiktu mērījumus, kas balstīti uz testiem, kuri veikti ar pilnu tvertni, tomēr skaidri nenosakot prasību drīzāk veikt vienu nekā otru testu.
Šo pašu iemeslu dēļ Komisijai nebija plašāk jāpaskaidro, kāpēc, ņemot vērā tehnoloģiju attīstību, tā apstrīdētās regulas 7. pantā noteica, ka ar pilnu tvertni veikto putekļsūcēju energoefektivitātes un tīrīšanas efektivitātes testu pārskatīšana tiks veikta pēc pieciem gadiem.
Turklāt, kā izriet no pirmā un trešā prasības pamata izvērtējuma, šādi apstrīdētās regulas pamatojums šajā ziņā ir ļāvis prasītājai uzzināt Komisijas pamatojumu, tādējādi ļaujot tai noskaidrot pieņemtā pasākuma iemeslus un Vispārējai tiesai veikt tās pārbaudi.
Šo vērtējumu nevar atspēkot prasītājas argumentācija saistībā ar sagatavošanas dokumentiem, vai tā attiektos uz ieinteresēto pušu, tostarp prasītājas, apsvērumiem konsultāciju procesā vai apstrīdētās regulas pieņemšanas pamatā esošā priekšlikuma pamatojumu.
Lai noraidītu šo argumentāciju, pietiek norādīt, ka tā nav vērsta pret apstrīdēto aktu, bet pret aktiem pirms tā pieņemšanas, tādējādi šos aktus nevar ņemt vērā, lai izskatāmajā lietā vērtētu apstrīdētās regulas objektīvo tiesiskumu.
Prasītāja arī nevar lietderīgi atsaukties uz
Cenelec
standartu un patērētāju apvienību vai pārbaudošo iestāžu vienoto testu praksi, pat ja uzskatītu, ka tā ir konstatēta.
Tā kā šie apsvērumi attiecas uz apstrīdētās regulas tiesiskumu pēc būtības, nevis uz tās objektīvo tiesiskumu, uz tiem nevar tikt balstīts otrais prasības pamats saistībā ar pamatojuma neesamību.
Līdz ar to trešais pamats un, attiecīgi, prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai papildus savu tiesāšanās izdevumu segšanai jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Dyson Ltd
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 11. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.