CELEX: 62010CJ0010
Nesplnění povinnosti státem
Volný pohyb kapitálu
Odpočitatelnost darů poskytnutých zařízením pověřeným výzkumnými a vzdělávacími činnostmi
Omezení odpočitatelnosti na dary poskytnuté zařízením usazeným na vnitrostátním území

Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že umožnila odpočitatelnost darů
poskytnutých zařízením pověřeným výzkumnými a vzdělávacími činnostmi výhradně v případě, že uvedená zařízení jsou usazena
v Rakousku, porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru
ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“).

Právní rámec

Dohoda o EHP
Článek 40 Dohody o EHP stanoví:
„V rámci této dohody jsou mezi smluvními stranami zakázána všechna omezení pohybu kapitálu patřícího osobám s bydlištěm v členských
státech [Evropské unie] nebo státech [Evropského sdružení volného obchodu (ESVO)], jakož i diskriminace na základě státní
příslušnosti nebo místa bydliště stran nebo místa, kde je tento kapitál investován. Ustanovení nezbytná pro provádění tohoto
článku jsou obsažena v příloze XII.“
Příloha XII Dohody o EHP, nazvaná „Volný pohyb kapitálu“, odkazuje na směrnici Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou
se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/001, s. 10). Podle
čl. 1 odst. 1 této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v její příloze I.

Vnitrostátní právo
Ustanovení § 4 rakouského zákona o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz) ze dne 7. července 1988 (BGBl. 400/1988, dále jen
„EStG“) považuje určení zisku za základ pro stanovení daně z příjmu. Toto ustanovení stanoví, že provozní výdaje snižují zisk.
Odstavec 4 uvedeného ustanovení specifikuje zejména to, že některé zvlášť uvedené výdajové položky „jsou vždy“ provozními
výdaji.
Ustanovení § 4a bodu 1 uvedeného zákona ve znění vyplývajícím ze zákona o daňové reformě z roku 2009 (BGBl. I, 26/2009, dále
jen „EStG ve znění pozdějších předpisů“), které se týká darů poskytnutých z provozního kapitálu, provádí výčet řady darů,
které jsou rovněž považovány za provozní výdaje. V tomto rámci § 4a EStG ve znění pozdějších předpisů přebírá výčet provozních
výdajů, který byl do 31. března 2009 obsažen v § 4 odst. 4 bodu 5 EStG.
Ustanovení § 4a EStG ve znění pozdějších předpisů zní následovně:
„Za provozní výdaje se považují rovněž:
1.       dary z provozního kapitálu pro účely
–        výzkumných činností nebo
–        vzdělávacích činností v oblasti vzdělávání dospělých, jestliže se týkají vědeckého nebo uměleckého vzdělávání a splňují požadavky
zákona o univerzitách z roku 2002,
a vypracování s nimi souvisejících vědeckých publikací a dokumentů, poskytnuté následujícím zařízením:
a)       univerzitám, uměleckým vysokým školám a Akademii výtvarných umění, jejich fakultám, ústavům nebo zvláštním zařízením;
b)       fondům založeným spolkovým nebo zemským zákonem a pověřeným úkoly týkajícími se podpory výzkumu;
c)       Rakouské akademii věd;
d)       právně nesamostatným zařízením samosprávných územních celků, pověřeným především výše uvedenými výzkumnými a vzdělávacími
činnostmi pro rakouskou vědu nebo hospodářství a vypracováváním s nimi souvisejících vědeckých publikací a dokumentací;
e)       právnickým osobám, které jsou pověřeny především úkoly spojenými s výše uvedenými výzkumnými a vzdělávacími činnostmi v zájmu
rakouské vědy nebo hospodářství a vypracováváním s nimi souvisejících vědeckých publikací nebo dokumentací. Další podmínkou
je, aby samosprávné územní celky měly v těchto právnických osobách přinejmenším většinový podíl nebo aby právnická osoba jako
veřejnoprávní subjekt ve smyslu § 34 a násl. spolkového daňového zákoníku sledovala výhradně vědecké cíle.
Splnění podmínek stanovených v písm. d) a e) dokládá dotyčné zařízení osvědčením Finanzamt Wien 1/23, s doložkou, podle které
může být kdykoli odebráno. Seznam všech zařízení, jimž bylo takové osvědčení vydáno, musí být zveřejněn alespoň jednou ročně
vhodnou elektronickou formou na uvítací stránce spolkového ministerstva financí. Tržní hodnota darů je odpočitatelná v rozsahu,
ve kterém spolu s tržní hodnotou darů ve smyslu bodu 2 nepřevyšuje 10 % zisku za bezprostředně předcházející hospodářský rok.
[…]“

Skutkový základ sporu a postup před zahájením soudního řízení
Dopisem ze dne 12. května 2005 požádala Komise spolkové ministerstvo financí Rakouské republiky, aby upřesnilo, zda mohou
být příjemci darů podle § 4 odst. 4 bodu 5 EStG (nyní § 4a bod 1 EStG ve znění pozdějších předpisů) pouze zařízení usazená
v Rakousku, nebo zda se může jednat rovněž o obdobná zařízení nacházející se v jiných členských státech Unie nebo Evropského
hospodářského prostoru (EHP).
Spolkové ministerstvo financí na tento dopis odpovědělo dopisem ze dne 5. září 2005, ve kterém potvrdilo, že příjemci darů
vymezených v § 4 odst. 4 bodu 5 písm. a) až d) EStG mohou být pouze rakouská zařízení. Naopak, použití § 4 odst. 4 bodu 5
písm. e) EStG se svým zněním na vnitrostátní zařízení neomezuje.
Dne 4. dubna 2007 zaslala Komise Rakouské republice první výzvu dopisem, ve které došla k závěru, že § 4 odst. 4 bod 5 písm. a)
až e) EStG porušuje článek 49 ES, jakož i článek 36 Dohody o EHP, a vyzvala tento členský stát k předložení vyjádření k této
věci ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto dopisu.
Rakouská republika ve své odpovědi ze dne 5. června 2007 vystoupila proti uplatnění ustanovení o volném pohybu služeb a použila
argument, že dary upravené sporným ustanovením nepředstavují protiplnění za poskytnutí služby. Rovněž popřela jakékoli porušení
volného pohybu kapitálu.
Komise v doplňující výzvě dopisem ze dne 6. května 2008 předané Rakouské republice dne 8. května 2008 doplnila právní posouzení
uvedené v první výzvě dopisem, když uvedla, že vedle volného pohybu služeb své posouzení zakládá na ustanoveních týkajících
se volného pohybu kapitálu, a sice článku 56 ES a článku 40 Dohody o EHP, jelikož dotčený daňový režim činí dary poskytnuté
zařízením usazeným v jiných členských státech Unie nebo EHP méně přitažlivými.
Dopisem ze dne 9. července 2008 Rakouská republika odpověděla odkazem – v podstatné části – na svou odpověď ze dne 5. června
2007, podle níž nedošlo k porušení volného pohybu služeb ani volného pohybu kapitálu.
Komise s touto odpovědí nebyla spokojena a dne 19. března 2009 tedy přijala odůvodněné stanovisko, ve kterém došla k závěru,
že Rakouská republika tím, že umožnila daňovou odpočitatelnost darů poskytnutých zařízením pověřeným výzkumnými a vzdělávacími
činnostmi pouze v případě, že uvedená zařízení jsou usazena v Rakousku, porušuje povinnosti, které pro ni vyplývají z článku
56 ES a z článku 40 Dohody o EHP. Ve svém právním rozboru § 4 odst. 4 bodu 5 EStG Komise rozlišovala mezi ustanoveními tohoto
bodu 5 písm. a) až d) na straně jedné, a ustanoveními uvedeného bodu 5 písm. e) na straně druhé. Podle Komise prvně uvedená
ustanovení rozlišovala v závislosti na sídle dotyčného zařízení. Pouze dary ve prospěch zařízení uvedených v těchto ustanoveních
a usazených v Rakousku mohly být uznány za provozní výdaje odpočitatelné od daně. Přestože § 4 odst. 4 bod 5 písm. e) EStG
naproti tomu nezavádí žádné rozlišování založené na sídle příjemce darů, kvalifikace darů jako provozních výdajů je přiznána
pouze tehdy, jestliže dotyčná právnická osoba své činnosti vykonává převážně ve prospěch rakouské vědy nebo hospodářství.
Dopisem ze dne 25. května 2009 Rakouská republika zopakovala a doplnila argumenty, které již uplatnila ve svých odpovědích
na výzvu dopisem a na doplňující výzvu dopisem. Za těchto podmínek se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

K žalobě

Argumentace účastnic řízení
Podle Komise je § 4a bod 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů tím, že povoluje daňový odpočet pouze pro dary
poskytnuté zařízením pověřeným výzkumnými a vzdělávacími činnostmi se sídlem v Rakousku, a vylučuje tak dary poskytnuté srovnatelným
zařízením usazeným v jiných členských státech Unie nebo EHP, v rozporu s volným pohybem kapitálu, tak jak je zaručen článkem
56 ES a článkem 40 Dohody o EHP.
Takové ustanovení rakouských právních předpisů je v zásadě zakázáno článkem 56 ES, aniž je lze odůvodnit. Ze znění tohoto
ustanovení i z argumentů uplatněných Rakouskou republikou během postupu před zahájením soudního řízení jasně vyplývá, že uvedené
ustanovení rozlišuje na základě čistě zeměpisných kritérií, a to podle toho, zda má příjemce darů své sídlo v Rakousku. Všechny
tyto úvahy týkající se článku 56 ES platí obdobně pro článek 40 Dohody o EHP.
Rakouská republika připouští, že § 4a bod 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů do určité míry rozlišuje mezi
zařízeními usazenými v Rakousku a zařízeními usazenými v jiných členských státech, ale má za to, že toto ustanovení nepředstavuje
omezení volného pohybu kapitálu. Zaprvé má za to, že výzkumná a vzdělávací zařízení vyjmenovaná v § 4a bodu 1 písm. a) až
d) EStG ve znění pozdějších předpisů nejsou objektivně srovnatelná s obdobnými zařízeními usazenými v jiných členských státech,
jelikož pouze prvně uvedená podléhají vlivu veřejné moci Rakouské republiky.
Zadruhé, jestliže by se prokázalo omezení volného pohybu kapitálu, Rakouská republika se domnívá, že je odůvodněno naléhavým
důvodem obecného zájmu. Konkrétněji, omezení daňové odpočitatelnosti darů zařízením uvedeným v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG
ve znění pozdějších předpisů odpovídá cíli zachování a podpory postavení Rakouska jakožto kulturního a vědeckého centra, který
je obecným zájmem národního společenství. Zařízení nespadající do § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů
však stejně jako srovnatelná zařízení usazená v jiných členských státech než v Rakouské republice mohou těžit z daňové odpočitatelnosti
darů podle § 4a bodu 1 písm. e) EStG ve znění pozdějších předpisů, sledují-li v oblasti vědy a hospodářství cíle obecného
zájmu.
Zřeknutí se daňových příjmů z důvodu daňové odpočitatelnosti darů poskytnutých výzkumným a vzdělávacím zařízení uvedeným v § 4a
bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů je odůvodněno tím, že tato zařízení přispívají k obecnému zájmu věcnými
plněními a že tyto dary lze považovat za platbu daní. Daňová odpočitatelnost darů na základě tohoto ustanovení tedy umožňuje
poskytnout další finanční prostředky pro plnění veřejných úkolů.
Omezení daňové odpočitatelnosti darů na výzkumná a vzdělávací zařízení uvedená v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění
pozdějších předpisů je přiměřené a nezbytné pro dosažení sledovaného cíle. Rozšíření této odpočitatelnosti na zařízení usazená
v jiných členských státech než v Rakouské republice by nemohlo zajistit tytéž cíle, jelikož jeho důsledkem by bylo, že z části
dotčených darů, odpočitatelných do výše 10 % výše zisku dárce, by těžila zařízení sledující cíle, které nejsou v obecném zájmu
Rakouské republiky, čímž by se o stejnou částku snížily prostředky pro zařízení usazená v tomto členském státě.

Závěry Soudního dvora
V probíhajícím řízení je třeba bez dalšího podotknout, že Komise se, jak vyplývá z její žaloby, zaměřuje pouze na § 4a bod
1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů, a nikoli na uvedený bod 1 písm. e).
Komise v podstatě tvrdí, že § 4a bod 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů tím, že umožňuje daňovou odpočitatelnost
darů poskytnutých zařízením vyjmenovaným v tomto ustanovení, rozlišuje pouze na základě kritéria sídla příjemce daru, což
je neslučitelné s požadavky článku 56 ES a článku 40 Dohody o EHP.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury sice přímé daně spadají do pravomoci členských států, ty však musejí při
jejím výkonu dodržovat právo Unie (viz zejména rozsudek ze dne 28. října 2010, Établissements Rimbaud, C‑72/09, Sb. rozh.
s. I‑0000, bod 23 a citovaná judikatura).
Článek 56 odst. 1 Smlouvy o ES zakazuje veškerá omezení volného pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy
a třetími zeměmi. Smlouva o ES sice pojem pohyb kapitálu nevymezuje, je však nesporné, že směrnice 88/361, společně s klasifikací
tvořící její přílohu, má při vymezení tohoto pojmu informativní úlohu (viz rozsudek ze dne 28. září 2006, Komise v. Nizozemsko,
C‑282/04 a C‑283/04, Sb. rozh. s. I‑9141, bod 19). Dary a podpory jsou přitom uvedeny v oddíle XI přílohy I směrnice 88/361,
který má název „Osobní pohyb kapitálu“.
V projednávaném případě EStG ve znění pozdějších předpisů stanoví daňovou odpočitatelnost darů poskytnutých z provozního kapitálu
ve prospěch výzkumných a vzdělávacích zařízení vyjmenovaných v jeho § 4a bodu 1 písm. a) až e). Jak Rakouská republika uznala
v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, příjemci darů vymezených v tomto § 4a bodu 1 písm. a) až d) mohou být pouze
zařízení se sídlem v tomto členském státě.
V důsledku toho je třeba uvést, že dotčený režim daňových odpočtů má pro daňové poplatníky poskytující dary výzkumným a vzdělávacím
zařízením usazeným v jiném členském státě než v Rakouské republice za následek vyšší daňovou zátěž, nežli je tomu u daňových
poplatníků poskytujících dary zařízením vyjmenovaným v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů. Jelikož
je možnost získat daňový odpočet způsobilá ovlivnit významným způsobem štědrost dárce, je nemožnost provést odpočet darů poskytnutých
výzkumným a vzdělávacím zařízením usazeným v jiném členském státě než v Rakouské republice s to odrazovat daňové poplatníky
od poskytování darů ve prospěch těchto zařízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. ledna 2009, Persche, C‑318/07, Sb.
rozh. s. I‑359, bod 38).
Ustanovení § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů tedy představuje omezení pohybu kapitálu v zásadě
zakázané čl. 56 odst. 1 ES.
Podle čl. 58 odst. 1 písm. a) ES však článkem 56 ES není dotčeno právo členských států „uplatňovat příslušná ustanovení svých
daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky, kteří se nenacházejí ve stejné situaci, podle […] místa, kde
je jejich kapitál investován“. Tato výjimka je sama zúžena čl. 58 odst. 3 ES, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení uvedená
v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu
kapitálu a plateb ve smyslu článku 56“. Rozdílné zacházení přípustné na základě čl. 58 odst. 1 písm. a) ES je tudíž třeba
odlišit od diskriminace zakázané v odstavci 3 téhož článku.
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomu, aby taková vnitrostátní daňová úprava, jaká je dotčena v této věci, jež rozlišuje
mezi dary poskytnutými vnitrostátním zařízením a zařízením usazeným v jiném členském státě, mohla být považována za slučitelnou
s ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou
objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu. Aby rozdílné zacházení bylo odůvodněné,
nesmí mimoto překročit meze toho, co je k dosažení cíle sledovaného dotčenou právní úpravou nezbytné (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203, bod 32, a výše uvedený rozsudek
Persche, bod 41).
Rakouská republika zaprvé tvrdí, že zařízení uvedená v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů nejsou
objektivně srovnatelná s obdobnými výzkumnými a vzdělávacími zařízeními usazenými v jiných členských státech. Ústí-li totiž
daňový režim uplatňovaný na dotčené dary v rozdílné zacházení s daňovými poplatníky v závislosti na místě, ve kterém je jejich
kapitál investován, má Rakouská republika za to, že rozdílné zacházení s rakouskými daňovými poplatníky poskytujícími dary
zařízením uvedeným v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů na straně jedné, a rakouskými daňovými poplatníky
poskytujícími dary obdobným zařízením usazeným v jiných členských státech na straně druhé, je vzhledem k odlišnostem mezi
příjemci uvedených darů povolené.
Podle Rakouské republiky je toto rozdílné zacházení odůvodněno vlivem vykonávaným veřejnou mocí v Rakousku na zařízení vyjmenovaná
v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů, který není vykonáván v případě zařízení usazených v jiných
členských státech. Tento vliv umožňuje orgánům veřejné moci vymezit cíle obecného zájmu, jež se váží k zařízením vyjmenovaným
v tomto ustanovení, aktivně je směrovat při plnění těchto cílů a zasáhnout, jestliže uvedené cíle nejsou splněny.
V tomto ohledu je třeba uvést, že členské státy sice mají volnost při rozhodování, které cíle obecného zájmu chtějí podporovat
tím, že udělí daňové výhody soukromým nebo veřejným subjektům, které o jejich dosažení nezištně usilují a dodržují požadavky
týkající se uskutečňování uvedených cílů, musejí však tuto posuzovací pravomoc vykonávat v souladu s právem Unie (viz v tomto
smyslu výše uvedený rozsudek Persche, bod 48). Je sice pravda, že vnitrostátní orgány mají k dispozici další prostředky, které
jim umožňují dohlížet na chod zařízení usazených na rakouském území a ovlivňovat jej, v porovnání se zařízeními usazenými
v jiném členském státě, což však nic nemění na tom, že Rakouská republika neprokázala, že by takový zásah do řízení dotčených
zařízení byl nezbytný pro zajištění dosažení cílů obecného zájmu, které tento členský stát hodlá podporovat.
Mimoto je sice legitimní, aby členský stát vyhradil poskytnutí daňových výhod zařízením, jejichž činnost sleduje některé z cílů
obecného zájmu, nemůže však poskytnutí takových výhod vyhradit pouze zařízením usazeným na jeho území (viz, v tomto smyslu,
výše uvedený rozsudek Persche, bod 44).
V projednávaném případě Rakouská republika uvádí, že cílem obecného zájmu sledovaným § 4a bodem 1 EStG ve znění pozdějších
předpisů je podpora postavení Rakouska jako centra vědy a vzdělávání. Jak uvedla generální advokátka v bodě 56 svého stanoviska,
je tento cíl vymezen tak, že ho splňují téměř všechna výzkumná a vzdělávací zařízení se sídlem v Rakousku, zatímco veškerá
obdobná zařízení usazená v jiném členském státě jsou z možnosti poskytnutí dotčené daňové výhody automaticky vyloučena.
Z toho plyne, že jediným kritériem, na jehož základě lze rozlišovat mezi daňovými poplatníky poskytujícími dary zařízením
se sídlem v Rakousku a daňovými poplatníky poskytujícími dary obdobným zařízením usazeným v jiném členském státě, je ve skutečnosti
místo usazení příjemce daru. Takové kritérium nemůže z povahy věci představovat platné kritérium pro posouzení objektivní
srovnatelnosti situací, a tedy pro prokázání objektivního rozdílu mezi nimi (viz obdobně k volnému pohybu služeb rozsudek
ze dne 11. září 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz, C‑76/05, Sb. rozh. s. I‑6849 body 72 a 73).
Je tudíž třeba odmítnout argumentaci Rakouské republiky, podle níž se zařízení vyjmenovaná v § 4a bodu 1 písm. a) až d) EStG
ve znění pozdějších předpisů na straně jedné, a obdobná výzkumná a vzdělávací zařízení usazená v jiných členských státech
na straně druhé nenacházejí v situaci, která by byla objektivně srovnatelná, a podle níž je v důsledku toho rozdílné zacházení
s daňovými poplatníky povinnými k dani z příjmu v Rakousku v závislosti na tom, kam investovali svůj kapitál, odůvodněné.
Zadruhé sice Soudní dvůr ohledně argumentu vycházejícího z existence naléhavého důvodu obecného zájmu v bodě 23 rozsudku ze
dne 10. března 2005, Laboratoires Fournier (C‑39/04, Sb. rozh. s. I‑2057), rozhodl, že podpora výzkumu a vývoje může představovat
takový důvod, měl však za to, že vnitrostátní právní úprava, která vyhrazuje nárok na slevu na dani pouze pro výzkumné činnosti
uskutečňované v dotčeném členském státě, je v přímém rozporu s cílem politiky Unie v oblasti technologického výzkumu a vývoje.
Podle čl. 163 odst. 2 ES má tato politika za cíl zejména odstranit daňové překážky spolupráce v oblasti výzkumu, a v důsledku
toho nemůže být prováděna prostřednictvím podpory výzkumu a vývoje na vnitrostátní úrovni. Stejně tak je tomu u daňového režimu
vážícího se k darům dotčeným v projednávaném případě, uplatňuje-li Rakouská republika pro omezení odpočitatelnosti darů poskytnutých
rakouským výzkumným centrům a univerzitám tentýž cíl.
Pakliže Rakouská republika uplatňuje cíl podpory vnitrostátního vzdělávání, i za předpokladu, že by takový cíl mohl představovat
naléhavý důvod obecného zájmu způsobilý odůvodnit omezení volného pohybu kapitálu, to nic nemění na tom, že aby bylo omezující
opatření odůvodněné, musí dodržovat zásadu proporcionality. V tomto ohledu je nutné konstatovat, že Rakouská republika nepředložila
žádný argument, který by umožňoval prokázat, že cíle, který v této oblasti sleduje, by nebylo možné dosáhnout bez sporného
ustanovení a že by jej nebylo možné dosáhnout s pomocí méně omezujících prostředků ohledně možnosti rakouských daňových poplatníků
zvolit si příjemce darů, které chtějí poskytnout.
Rakouská republika se totiž omezuje na tvrzení – navíc dosti obecné – že účinkem rozšíření možnosti daňové odpočitatelnosti
darů na zařízení usazená v jiných členských státech by byl částečný přesun darů v současnosti určených rakouským zařízením,
a v důsledku toho pokles prostředků, které mají tato zařízení k dispozici díky příjmům pocházejícím z darů. Podle tohoto členského
státu doplňují prostředky pocházející ze soukromých darů rozpočet těchto zařízení, takže dotčená daňová odpočitatelnost darů
umožňuje poskytnout na tyto veřejné úkoly další finanční prostředky, aniž by se zvyšovaly rozpočtové výdaje.
Ohledně tohoto argumentu z ustálené judikatury vyplývá, že nezbytnost předcházet snížení daňového výnosu nepatří k důvodům
uvedeným v článku 58 ES, ani nemůže být považována za naléhavý důvod obecného zájmu, který může odůvodnit omezení svobody
zavedené Smlouvou (viz, v tomto smyslu, výše uvedený rozsudek Persche, bod 46 a citovaná judikatura).
Z toho plyne, že omezení volného pohybu kapitálu vyplývající ze sporného režimu nelze ospravedlnit důvody uplatněnými Rakouskou
republikou.
Vzhledem k tomu, že ustanovení článku 40 Dohody o EHP mají stejný právní dosah jako v podstatě totožná ustanovení článku 56 ES
(viz rozsudek ze dne 11. června 2009, Komise v. Nizozemsko, C‑521/07, Sb. rozh. s. I‑4873, bod 33, a výše uvedený rozsudek
Établissements Rimbaud, bod 22), se všechny výše uvedené úvahy za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané žaloby,
použijí obdobně na uvedený článek 40.
Ze všeho, co bylo uvedeno výše, plyne, že § 4a bod 1 písm. a) až d) EStG ve znění pozdějších předpisů tím, že omezuje odpočitatelnost
darů z daně z příjmu na dary poskytnuté zařízením se sídlem v Rakousku, představuje omezení volného pohybu kapitálu zakotveného
v článcích 56 ES a 40 Dohody o EHP.
Je tudíž třeba konstatovat, že Rakouská republika tím, že umožnila odpočitatelnost darů poskytnutých zařízením pověřeným výzkumnými
a vzdělávacími činnostmi výhradně v případě, že uvedená zařízení jsou usazena v Rakousku, porušila povinnosti, které pro ni
vyplývají z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o EHP.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Rakouské republiky
požadovala a Rakouská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Rakouská republika tím, že připustila odpočitatelnost darů poskytnutých zařízením pověřeným výzkumnými a vzdělávacími činnostmi
výhradně v případě, že uvedená zařízení jsou usazena v Rakousku, porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES
a z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.
2)
Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina