CELEX: 62013CJ0103
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna sigurnost
Uredba (EEZ) br. 1408/71
Članci 12., 45., 46. i 94.
Nacionalni propis prema kojem je prekid uplate doprinosa za slučaj starosti pretpostavka stjecanja prava na mirovinu
Dokup razdoblja osiguranja koje nedostaje uplatom doprinosa
Preklapanje razdoblja osiguranja u više država članica
Mogućnost osiguranika da izuzme iz primjene pravilo o preklapanju razdoblja uplate doprinosa i osiguranja
Ukidanje priznatog prava na mirovinu i povrat preplaćenog iznosa
Obveza plaćanja kamata

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 48. stavka 1. točke (a) i članka 49. UFEU‑a kao i članka 12. stavaka 1. i 2., članka 46. stavaka 1. i 2. te članka 94. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (
SL L 392, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).
Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Somove i Glaven direktor na Stolichno upravlenie „Sotsialno osiguryavane“ (glavni direktor službe „Socijalno osiguranje“ u Sofiji; u daljnjem tekstu: SUSO) o odluci SUSO‑a kojom se nalaže povrat iznosa isplaćenih temeljem prava na osobnu starosnu mirovinu i pripadajućih kamata zbog toga što je navedeno pravo utvrđeno suprotno članku 94. stavku 1. Zakonika o socijalnom osiguranju (Kodeks za sotsialnoto osiguryavane, u daljnjem tekstu: KSO)
Pravni okvir
Propisi Unije
Uredba br. 1408/71, koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, stavljena je izvan snage Uredbom br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).
Članak 12. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Sprečavanje preklapanja davanja“, predviđao je u stavcima 1. i 2.:
„1.   Ova Uredba ne može omogućiti ostvarivanje kao ni očuvati pravo na nekoliko davanja iste vrste za jedno te isto razdoblje obveznog osiguranja. Međutim, ova se odredba ne primjenjuje na invalidska davanja, davanja za slučaj starosti, smrti (mirovine) ili profesionalne bolesti koje priznaju ustanove dviju ili više država članica, u skladu s člankom 41., člankom 43. stavcima 2. i 3., člancima 46., 50. i 51., ili člankom 60. stavkom 1. točkom (b).
2.   Ako nije drukčije određeno ovom Uredbom, odredbe zakonodavstva države članice o smanjenju, obustavi ili ukidanju davanja u slučajevima preklapanja s drugim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti ili bilo kojim drugim oblikom prihoda, mogu se primijeniti čak i ako su takva davanja stečena na temelju zakonodavstva druge države članice ili je takav prihod stečen na državnom području druge države članice.“
Članak 44. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe za priznavanje davanja, ako se na zaposlenu ili samozaposlenu osobu primjenjuje zakonodavstvo dviju ili više država članica“, propisivao je sljedeće u stavcima 1. i 2.:
„1.   Prava na davanja zaposlene ili samozaposlene osobe na koju se primjenjivalo zakonodavstvo dviju ili više država članica, ili nadživjelih osoba, utvrđuju se u skladu s odredbama ovog poglavlja.
2.   Osim ako drukčije nije predviđeno člankom 49., obrada zahtjeva za ostvarivanje prava na mirovinu podnesenog od strane dotične osobe uzima u obzir sva zakonodavstva koja su se primjenjivala na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu. Iznimka od ovog pravila primijenit će se ako dotična osoba zatraži odgodu stjecanja davanja za slučaj starosti na koja bi imala pravo prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.“
Članak 45. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Uzimanje u obzir razdoblja osiguranja ili boravišta navršenih prema zakonodavstvu koje se primjenjivalo na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu, za stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja“, propisivao je sljedeće u stavku 1.:
„Ako zakonodavstvo države članice uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanje, prema sustavu koji nije poseban sustav u smislu stavka 2. ili 3., navršavanjem razdoblja osiguranja ili boravišta, nadležna ustanova te države članice prema potrebi uzima u obzir razdoblja osiguranja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu druge države članice, bilo prema općem sustavu ili posebnom sustavu ili pak u svojstvu zaposlene osobe ili samozaposlene osobe. U tu svrhu uzimaju se u obzir ta razdoblja kao da su navršena prema njezinu zakonodavstvu.“
Članak 46. navedene uredbe, naslovljen „Priznavanje davanja“, predviđao je u stavcima 1. i 2.:
„1.   Ako su uvjeti koje zahtjeva zakonodavstvo države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni bez primjene članka 45. ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:
a)
nadležna ustanova određuje svotu davanja koja će biti priznata:
i)
s jedne strane, samo prema odredbama zakonodavstva koje primjenjuje;
ii)
s druge strane, u skladu sa stavkom 2.;
b)
međutim, nadležna ustanova se može odreći načina izračuna koji treba biti proveden u skladu s točkom (a) podtočkom ii. ako je rezultat tog izračuna, osim razlika koje proizlaze iz korištenja zaokruženih iznosa, jednak ili niži od rezultata izračuna provedenog u skladu s točkom (a) podtočkom i., ako ta ustanova ne primjenjuje zakonodavstvo koje sadrži pravila protiv preklapanja davanja na koje se odnose članci 46.b i 46.c ili ako gore spomenuta ustanova primjenjuje zakonodavstvo koje sadrži pravila protiv preklapanja na koje se odnosi članak 46.c, uz uvjet da spomenuto zakonodavstvo određuje da se davanja druge vrste uzimaju u obzir samo na temelju odnosa između razdoblja osiguranja ili boravišta navršenih samo prema tom zakonodavstvu i razdoblja osiguranja ili boravišta koje to zakonodavstvo traži za ispunjenje uvjeta za pravo na puna davanja.
Prilog IV. dio C navodi za svaku predmetnu državu članicu slučajeve u kojima bi dva određivanja iznosa davanja dovela do ovakve vrste ishoda.
2.   Ako su potrebni uvjeti zakonodavstva države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni tek nakon primjene članka 45. i/ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:
[...]“
Članak 84.a, naslovljen „Odnosi između ustanova i osoba obuhvaćenih ovom Uredbom“, propisivao je:
„1.   Ustanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom moraju se međusobno obavješćivati i surađivati kako bi se zajamčila ispravna provedba ove Uredbe.
U skladu s načelom dobre uprave, ustanove odgovaraju na sve upite u razumnom roku i u skladu s navedenim pružaju dotičnim osobama sve informacije potrebne za korištenje prava koja su ostvarila prema ovoj Uredbi.
Dotične osobe dužne su što je prije moguće obavješćivati ustanove nadležne države i države stalnog prebivališta [boravišta] o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja ostvarena prema ovoj Uredbi.
2.   Nepoštovanje obveza obavješćivanja iz stavka 1., trećeg podstavka može dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom. Međutim, te su mjere jednake mjerama koje se po domaćim zakonima primjenjuju u sličnim okolnostima i u praksi podnositeljima zahtjeva ne onemogućuju niti pretjerano otežavaju primjenu prava priznatih ovom Uredbom.
3.   U slučaju teškoća pri tumačenju ili primjeni ove Uredbe, koje bi ugrozile prava osobe na koju se ona odnosi, ustanova nadležne države ili države boravišta dotične osobe obraća se ustanovi/ustanovama dotične države članice/država članica. Ako je u razumnom roku nemoguće naći rješenje, dotična tijela mogu zatražiti intervenciju Administrativne komisije.“
Članak 94. Uredbe br. 1408/71, koji sadrži prijelazne odredbe za zaposlene osobe, predviđao je u stavku 2.:
„Sva razdoblja osiguranja i, prema potrebi, sva razdoblja zaposlenja ili boravišta navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma njegove primjene [primjene ove uredbe] na državnom području države članice ili u dijelu državnog područja te države, uzimaju se u obzir za određivanje prava stečenih u skladu sa zakonodavstvima [odredbama] ove Uredbe.“
Dio C iz Priloga IV. Uredbi br. 1408/71 bio je naslovljen „Slučajevi [navedeni] u članku 46. stavku 1. točki (b) Uredbe, u kojima se može odustati od izračunavanja naknada sukladno članku 46. stavku 2. Uredbe“. Pod slovom B „Bugarska“ bilo je navedeno:
„Svi zahtjevi za mirovine za razdoblja osiguranja, starosnu mirovinu i invalidsku mirovinu zbog opće bolesti te obiteljsku mirovinu koja potječe iz gore navedenih mirovina.“
Prilog VII. navedenoj uredbi, naslovljen „Slučajevi u kojima je osoba podložna zakonodavstvu dvije države članice“, predviđao je u točki 2.:
„Kada je osoba samozaposlena u Bugarskoj te ima plaćeno zaposlenje u bilo kojoj drugoj državi članici.“
Bugarsko pravo
Članak 4. stavak 3. KSO‑a propisuje:
„Za slučaj invalidnosti zbog bolesti kao i za slučajeve starosti i smrti obvezno su osigurane:
[...]
5.
samozaposlene osobe koje primaju mjesečnu naknadu koja je, nakon oduzimanja propisanih odbitaka, viša ili jednaka minimalnoj plaći, ako te osobe za dotični mjesec nisu osigurane po drugoj osnovi.
6.
samozaposlene osobe koje su za dotični mjesec osigurane po drugoj osnovi, bez obzira na iznos naknade.
[...]“
Presudom br. 5 od 29. lipnja 2000. Konstitucionen sad (Ustavni sud) proglasio je protivnom Ustavu obvezu osiguranja i uplate doprinosa za samozaposlene umirovljenike. Navedeni samozaposleni umirovljenici mogu se, međutim, dobrovoljno osigurati za slučaj triju rizika koja su navedena u članku 4. stavku 3. KSO‑a.
U verziji primjenjivoj na samozaposlene osobe, u razdoblju od 27. prosinca 2005. do 31. prosinca 2011., članak 94. KSO‑a, naslovljen „Dan priznavanja prava na isplatu mirovine“, predviđao je u stavku 1.:
„Pravo na isplatu mirovine priznaje se od dana stjecanja prava i, kada je riječ o starosnim mirovinama, od dana prestanka osiguranja, ako je zahtjev, zajedno s traženim dokumentima podnesen u roku od šest mjeseci od dana stjecanja prava ili, po potrebi, od dana prestanka osiguranja. Ako su dokumenti dostavljeni nakon proteka roka od šest mjeseci od dana stjecanja prava ili, po potrebi, od dana prestanka osiguranja, pravo na isplatu mirovina utvrđuje se od dana dostave dokumenata.“
Obveza prestanka osiguranja, određena člankom 94. KSO‑a, kao pretpostavka utvrđivanja prava na mirovinu stavljena je izvan snage za samozaposlene osobe s početkom od 9. siječnja 2012.
Članak 114. KSO‑a, naslovljen „Povrat neosnovanih isplata“, propisuje u stavku 1.:
„Neosnovane isplate izvršene na temelju osiguranja nadoknađuju se od korisnika, uvećane za kamate […]“.
Članak 9. stavci 3. i 5. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a propisuju:
„3.   U razdoblje osiguranja radi ostvarivanja prava na mirovinu uračunava se i razdoblje tijekom kojeg su zainteresirane osobe dosegnule dob iz članka 68. stavaka 1. i 2., ali im za stjecanje prava na mirovinu nedostaje još pet godina uplaćivanja doprinosa, u kojem su razdoblju uplaćivale doprinose za osiguranje izračunate na temelju minimalnog dohotka, kako je utvrđen Zakonom o financiranju obveznog državnog osiguranja, zajamčenog samozaposlenim osobama na dan plaćanja doprinosa ako navedeno razdoblje nije uračunato u razdoblje osiguranja temeljem druge odredbe ovog zakonika.“
[...]
5.   Za razdoblje osiguranja koje je ostvareno temeljem stavka 3., pravo na mirovinu stječe se na dan uplate socijalnih doprinosa ili na dan kada je odobren raspored obročnih uplata tih doprinosa.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Zahtjev za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu S. Somova podnijela je 18. siječnja 2007. navodeći da je radila u Bugarskoj od 18. siječnja 1957. do 31. svibnja 1996. i da nakon 4. lipnja 1996. više nije imala svojstvo osiguranika. Navedeni zahtjev odbijen je odlukom od 6. veljače 2007. uz obrazloženje da S. Somova, koja je uplaćivala doprinose u Bugarskoj tijekom razdoblja osiguranja od 33 godine, 11 mjeseci te 17 dana, ne odgovara pretpostavkama dobi i mirovinskog staža koje zahtijeva bugarski zakon.
Dana 22. lipnja 2007. S. Somova podnijela je zahtjev za priznavanje prava na starosnu mirovinu na temelju članka 9. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a, u verziji koja je tada bila na snazi. Temeljem tog članka uplata doprinosa za preostalo razdoblje osiguranja od 2 godine, 6 mjeseci i 17 dana koje je nedostajalo bila je pretpostavka za priznavanje tog prava. Odlukom od 5. srpnja 2007. S. Somovoj je na njezin zahtjev odobrena obročna uplata doprinosa koji su nedostajali.
Istog dana kći S. Somove, u svojstvu njezina punomoćnika, potvrdila je pisanim putem da njezina majka nije radila nakon 4. lipnja 1996. i da nije bila osigurana.
Odlukom od 11. srpnja 2007. S. Somovoj utvrđena je starosna mirovina u minimalnom iznosu na koju ostvaruje pravo počevši od 5. srpnja 2007. Taj iznos je više puta usklađivan.
Nastavno na zahtjev za priznavanje prava na starosnu mirovinu koji je 2011. S. Somova podnijela nadležnom austrijskom tijelu socijalne sigurnosti, SUSO je 20. rujna zaprimio obrasce E 001/AT i E 205/AT. Iz tih obrazaca proizlazi da je S. Somova kao samozaposlena osoba imala u razdoblju od listopada 1995. do prosinca 2000. i od siječnja 2001. do srpnja 2011. svojstvo osiguranika temeljem federalnog zakona o socijalnoj sigurnosti. U navedenim razdobljima S. Somova obavljala je zanimanje poljoprivrednice u Austriji.
SUSO je iz navedenog zaključio da 5. srpnja 2007., na dan stjecanja prava na starosnu mirovinu, S. Somova nije prestala uplaćivati doprinose za socijalnu sigurnost. Trima odlukama donesenima temeljem tog utvrđenja, SUSO je ukinuo, s jedne strane, odluku o priznavanju prava na starosnu mirovinu S. Somovoj i, s druge strane, odluke o povišenju njezina iznosa te naložio povrat izvršenih isplata s pripadajućim kamatama.
Žalba S. Somove protiv tih odluka odbijena je odlukom SUSO‑a od 2. prosinca 2012. To tijelo smatralo je da se izjava punomoćnice S. Somove od 5. srpnja 2007. ne tiče samo prekida osiguranja potonje u Bugarskog s obzirom na to da je S. Somova, temeljem članka 84.a Uredbe br. 1408/71, trebala obavijestiti bugarsko tijelo nadležno za poslove socijalne sigurnosti o svojstvu osiguranika u drugoj državi članici. Nadalje, trebalo je uzeti u obzir, temeljem članka 44. stavka 2. i članka 45. te uredbe, razdoblja osiguranja S. Somove u Austriji, a ne primijeniti članak 9. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a.
Prema S. Somovoj, činjenica da je imala svojstvo osiguranika u Austriji u vrijeme podnošenja zahtjeva za mirovinu u Bugarskoj nije važno s obzirom na to da se ona tiče svojstva osiguranika u sustavu socijalne sigurnosti druge države članice.
U tim je okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Uzimajući u obzir činjenice [glavnog postupka], treba li članak 48. stavak 1. i članak 49. [UFEU‑a] tumačiti na način da dopuštaju odredbu nacionalnog prava poput [one u glavnom postupku], [tj.] članka 94. stavka 1. [KSO‑a] o prekidu osiguranja kao pretpostavci za priznavanje prava na starosnu mirovinu državljaninu države članice koji na dan podnošenja zahtjeva za mirovinu obavlja aktivnosti kao samozaposlena osoba u drugoj državi članici i koji je u području primjene [Uredbe br. 1408/71]?
2.
Dopušta li članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71, tumačen u svjetlu članka 48. stavka 1. točke (a) UFEU‑a, izuzimanje iz primjene pravila o zbrajanju razdoblja osiguranja ostvarenih u drugoj državi članici prije stupanja na snagu uredbe u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev za mirovinu te davanje mogućnosti odabira osiguraniku da se pozove na razdoblja koja treba uračunati i da procijeni treba li ih uračunati, ako razdoblje koje je dovršeno samo prema pravu države gdje je mirovina zatražena nije dovoljno za stjecanje prava na mirovinu osim putem dokupa razdoblja osiguranja uplatom doprinosa?
Dopušta li članak 48. stavak 1. točka (a) UFEU‑a da se u istim okolnostima ne primjeni članak 46. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 – o zbrajanju razdoblja osiguranja nakon datuma stupanja na snagu te uredbe – odabirom osiguranika ako u zahtjevu za priznanje prava na mirovinu osiguranik ne navede razdoblja osiguranja ostvarena u drugoj državi članici?
3.
Treba li članak 12. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da ne dopušta priznavanje razdoblja osiguranja putem dokupa razdoblja osiguranja uplatom doprinosa, kao što je to predviđeno bugarskim pravom u članku 9. stavku 3. [prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a], kada se, kao u glavnom postupku, na taj način priznato razdoblje osiguranja preklapa s razdobljima osiguranja navršenim temeljem prava druge države članice?
4.
Treba li članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da dopušta državi članici prekid daljnje isplate mirovine i traženje povrata svih isplata na ime starosne mirovine koju je temeljem nacionalnog prava priznao svojoj državljanki ako su pretpostavke navedene u tekstu [te] uredbe bile ispunjene tek na dan priznanja prava na mirovinu, ako su razlozi za takvu odluku postojali isključivo u nacionalnom pravu (tj. da osiguranje nije bilo prekinuto na dan priznanja prava na mirovinu i da je uračunato razdoblje osiguranja dokupljeno sukladno nacionalnim propisima pri čemu na dan priznanja prava nisu uzeta u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici) i ako nije razmatrano treba li mirovinu odrediti u drukčijem iznosu?
Ako je povrat izvršenih isplata mirovine dopušten, proizlazi li iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti prava Unije i obveza povrata kamata, ako nacionalno pravo države članice ne predviđa njihovo plaćanje pri povratu mirovine priznate temeljem međunarodnog ugovora?“
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost pitanja
Irska smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer predmet glavnog postupka ima potpuno unutarnji karakter i njegovo rješavanje ne zahtijeva ni primjenu ni tumačenje prava Unije. U tom smislu, ta država članica osobito smatra da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadrži dovoljno podataka o činjeničnim i pravnim okolnostima bitnim za glavni postupak i koje jasno upućuju na mogući značaj prava Unije za njegovo rješavanje.
Navedeni prigovor je neosnovan. Valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda odredbe UFEU‑a u području slobode kretanja osoba i mjere za njihovu provedbu ne mogu primijeniti u situacijama koje nisu ni na koji način povezane sa situacijama koje predviđa pravo Unije i kod kojih je ukupnost relevantnih okolnosti ograničena na jednu državu članicu (vidjeti presudu Dereci i dr., C‑256/11,
EU:C:2011:734
, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
Iako se u ovom slučaju predmet glavnog postupka tiče pretpostavke iz članka 94. stavka 1. KSO‑a koja ostvarivanje prava na starosnu mirovinu uvjetuje prestankom svojstva osiguranika u socijalnom osiguranju, predmetni slučaj ne može se smatrati posve unutarnjom situacijom jedne države članice. Naime, na dan podnošenja zahtjeva za mirovinu S. Somova je bila samozaposlena u Austriji, ostvarujući pravo na slobodu poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da se određena razdoblja osiguranja S. Somove u sustavu osiguranja za slučaj starosti u Austriji preklapaju s razdobljima sličnog osiguranja u Bugarskoj, odnosno razdoblje u trajanju od 2 godine, 6 mjeseci i 17 dana koje je S. Somova dokupila uplatom odgovarajućih doprinosa temeljem članka 9. stavka 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a. Takav slučaj u načelu ulazi u područje primjene Uredbe br. 1408/71.
Prethodna pitanja su dakle dopuštena.
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se članci 48. i 49. UFEU‑a odredbi nacionalnog prava poput članka 94. stavka 1. KSO‑a, prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.
Postojanje ograničenja
Što se tiče pitanja predstavlja li odredba nacionalnog prava, poput one u glavnom postupku, ograničenje slobode kretanja radnika, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda Uredba br. 1408/71 ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već dopušta postojanje različitih nacionalnih sustava i jedini joj je cilj osigurati koordinaciju između njih. Naime, države članice zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti presudu Salgado González, C‑282/11,
EU:C:2013:86
, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Europske unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presuda Salgado González,
EU:C:2013:86
, t. 36. i navedena sudska praksa).
U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, trebaju poštovati pravo Unije, osobito odredbe Ugovora o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presuda Salgado González,
EU:C:2013:86
, t. 37. i navedena sudska praksa).
Valja također podsjetiti da ukupnost odredaba Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje osoba ima za cilj olakšati građanima Zajednice obavljanje profesionalnih djelatnosti bilo koje prirode na teritoriju Zajednice te se protivi mjerama koje bi mogle staviti u nepovoljniji položaj te državljane kada žele obavljati gospodarsku djelatnost na državnom području druge države članice (vidjeti osobito presude Bosman, C‑415/93,
EU:C:1995:463
, t. 94. i ITC, C‑208/05,
EU:C:2007:16
, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
Odredbe koje sprječavaju ili odvraćaju državljanina države članice da napusti svoju državu podrijetla da bi ostvarivao svoje pravo na slobodno kretanje predstavljaju, stoga, prepreke toj slobodi, čak i kada se primjenjuju neovisno o državljanstvu radnika o kojima je riječ (vidjeti osobito presude Bosman,
EU:C:1995:463
, t. 96.; ITC,
EU:C:2007:16
, t. 33. i Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12,
EU:C:2013:799
, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
Posljedično, odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu kretanja osoba protive se svakoj mjeri koja je, iako primijenjena bez diskriminacije temeljem državljanstva, u mogućnosti otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda koje Ugovor jamči državljanima Unije (vidjeti u tom smislu presude Vlada francuske zajednice i Wallonska vlada, C‑212/06,
EU:C:2008:178
, t. 45. i Casteels, C‑379/09,
EU:C:2011:131
, t. 22.).
Iz navedenoga proizlazi da je bugarski zakonodavac nadležan na temelju vlastitog prava utvrditi pretpostavke za priznavanje prava na starosnu mirovinu pod uvjetom da ne predstavljaju diskriminaciju temeljem državljanstva podnositelja zahtjeva te da te pretpostavke ne sprečavaju niti odvraćaju osobe koje imaju pravo na starosnu mirovinu od ostvarivanja temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom.
U glavnom postupku članak 94. stavak 1. KSO‑a primjenjuje se bez razlike na sve radnike koji su radili u Bugarskoj pa, stoga, ne predstavlja diskriminaciju temeljem državljanstva dotičnih radnika.
Što se tiče eventualne prepreke temeljnim slobodama, valja naglasiti da ta odredba nameće, u pogledu priznavanja prava na starosnu mirovinu, formalni prekid plaćanja doprinosa, što za posljedicu ima prestanak obavljanja profesionalne aktivnosti. Bugarska vlada je potvrdila za vrijeme rasprave da je kratki prekid od jednog dana dovoljan za ispunjenje te pretpostavke. Nadalje, osiguraniku nije uskraćeno pravo na obavljanje te aktivnosti nakon stjecanja prava na mirovinu i on može kumulirati takvu mirovinu s plaćenom profesionalnom aktivnošću.
Takav prekid uplate doprinosa, koliko god bio lagodan za radnika koji obavlja aktivnost u Bugarskoj, može se pokazati teškim, čak nemogućim za radnika koji ostvaruje slobodu kretanja ili slobodu poslovnog nastana obavljajući u drugoj državi članici profesionalnu aktivnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba. Osobito, administrativni postupci koje taj prekid može uzrokovati u drugoj državi članici mogli bi potaknuti ili čak prisiliti radnika koji je u situaciji poput one u kojoj se nalazi S. Somova da prekine profesionalnu aktivnost na razdoblje nepredvidivog trajanja, dulje od minimalno jednog dana koji zahtijeva bugarski propis da bi se na njegovu temelju steklo pravo na starosnu mirovinu.
Međutim, takav prekid može učiniti upitnim obavljanje profesionalne aktivnosti samozaposlene osobe te učiniti nesigurnom njezinu profesionalnu situaciju s obzirom na to da nakon prekida nema nikakvih jamstava da će nastaviti obavljati svoj posao ili naći neki drugi.
Kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, taj prekid može, nakon povratka na posao tog radnika, negativno utjecati na naknadu koju prima, na odvijanje karijere i na napredovanje, primjerice rezultirati gubitkom prava na godišnji odmor, nižim radnim mjestom ili kraćim radnim stažem.
Iz navedenoga proizlazi da nacionalna odredba kao što je članak 94. stavak 1. KSO‑a može spriječiti ili odvratiti osobe koje ostvaruju pravo na mirovinu temeljem bugarskog zakonodavstva od obavljanja profesionalne aktivnosti u drugoj državi članici pa stoga predstavlja prepreku slobodi kretanja, osobito slobodi poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a.
Opravdanje ograničenja
Mjera koja predstavlja prepreku temeljnim slobodama može biti dopuštena samo ako ima legitiman cilj koji je u skladu s Ugovorom te je opravdana važnim razlozima u općem interesu. No, u tom slučaju, potrebno je još i da njezina primjena bude prikladna za ostvarenje predmetnog cilja i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti osobito presude ITC,
EU:C:2007:16
, t. 37. i Wencel, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
Uvodno valja naglasiti da je bugarska vlada potvrdila za vrijeme rasprave da osiguranik zadržava pravo obavljanja aktivnosti nakon priznavanja prava na starosnu mirovinu i da može kumulirati tu mirovinu s plaćenom profesionalnom aktivnošću. Dakle, ne postoji nužna i izravna veza između isplate takve mirovine na temelju bugarskog prava i prestanka obavljanja plaćene profesionalne aktivnosti.
Usto, bugarska vlada je za vrijeme rasprave navela da je formalna svrha pretpostavke prekida obavljanja takve aktivnosti nepoznata, štoviše nepostojeća. Također, dodala je da je ta pretpostavka besciljna i nelogična, da je, k tome, odredba iz koje proizlazi stavljena izvan snage za samozaposlene osobe počevši od 1. siječnja 2012. i da je mogućnost njezina ukidanja za zaposlene osobe trenutačno predmet rasprave u Bugarskoj.
Prema tome, valja utvrditi da navedena pretpostavka nije opravdana ciljem od općeg interesa čijem ostvarenju bi trebala poslužiti.
Imajući u vidu ukupnost prethodnih razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 49. UFEU‑a protivi odredbi nacionalnog prava države članice, kao što je to članak 94. stavak 1. KSO‑a, prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.
Drugo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da je riječ o odredbama prinudne naravi ili o odredbama koje osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.
Ispitujući na prvom mjestu članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71, valja podsjetiti da on predviđa uzimanje u obzir svih razdoblja osiguranja i, prema potrebi, svih razdoblja zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma primjene Uredbe na području ili dijelu područja te države članice za određivanje prava stečenih u skladu s odredbama te uredbe.
Prinudna narav te odredbe jasno proizlazi iz nedvojbenog načina na koji je sročena te osobito iz uporabe riječi „
est prise en considération
“[„uzima se u obzir“] u francuskoj verziji. Takav zaključak također proizlazi iz ostalih jezičnih verzija Uredbe br. 1408/71 ne ostavljajući prostora raspravi o prinudnom karakteru te odredbe.
Takvo doslovno tumačenje članka 94. stavka 2. navedene uredbe potvrđuje ustaljena sudska praksa Suda iz koje proizlazi da odredbe te uredbe o određivanju mjerodavnog zakonodavstva čine cjelovit sustav kolizijskih pravnih pravila koja djeluju na način da nacionalnim zakonodavcima oduzimaju ovlast određivanja dosega i pretpostavki primjene svojeg zakonodavstva u tom području u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke (vidjeti osobito presudu van Delft i dr., C‑345/09,
EU:C:2010:610
, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
Budući da su kolizijska pravila iz Uredbe br. 1408/71 prinudne naravi za države članice,
a fortiori
nije moguće prihvatiti da im se osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji su u području njihove primjene mogu suprotstaviti na način da isključe njihovu primjenu. Primjena sustava kolizijskih pravnih pravila koji je uspostavljen tom uredbom ovisi samo o objektivnoj situaciji u kojoj se nalazi zainteresirani radnik (presuda van Delft i dr.,
EU:C:2010:610
, t. 52. i navedena sudska praksa).
U tom kontekstu Sud je već presudio u pogledu radnika migranata da ni UFEU, a osobito njegov članak 45., ni Uredba br. 1408/71 ne daje tim radnicima mogućnost da se unaprijed odreknu koristi koje proizlaze iz mehanizma uspostavljenog osobito člankom 28. stavkom 1. navedene uredbe (presuda van Delft i dr.,
EU:C:2010:610
, t. 53. i navedena sudska praksa).
Nadalje, kad Uredba br. 1408/71 daje osiguranicima iz sustava socijalne sigurnosti koji su u njezinom području primjene pravo odabira u pogledu primjenjivog zakonodavstva, to čini izrijekom (presuda van Delft i dr.,
EU:C:2010:610
, t. 54. i navedena sudska praksa).
Članak 94. stavak 2. navedene uredbe ima prinudnu narav. Ni države članice ni nadležna tijela ni osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji ulaze u njegovo područje primjene ne mogu ga derogirati.
Što se tiče članka 45. i članka 46. stavka 2. te uredbe, valja jednako tako utvrditi da su prinudne naravi jer iz načina na koji su sročeni ne proizlazi da daju osiguranicima iz sustava socijalne sigurnosti ikakvo pravo izbora (vidjeti analogijom presudu van Delft i dr.,
EU:C:2010:610
, t. 57.). Posljedično, osiguranik se ne može odreći njihove primjene na način da u zahtjevu za priznavanje prava na starosnu mirovinu temeljem zakonodavstva države članice ne prijavi razdoblja osiguranja koja su navršena u drugoj državi članici.
Ta je tvrdnja potkrijepljena člankom 84.a stavkom 1. Uredbe br. 1408/71 prema kojem se ustanove i osobe obuhvaćene tom uredbom moraju međusobno obavješćivati i surađivati kako bi se zajamčila njezina ispravna provedba. U tom smislu dotične su osobe dužne što je prije moguće obavijestiti ustanove nadležne države i države boravišta o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja ostvarena prema toj uredbi.
Kao što je to istaknula Irska u pisanom očitovanju, iz toga proizlazi da podnositelj zahtjeva za davanje iz sustava socijalne sigurnosti nema pravo prikazati fragmentarnu povijest svojeg profesionalnog puta i razdoblja osiguranja kako bi ostvario financijsku prednost.
Posljedično, prinudni karakter članka 45. i članka 46. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 ne dopušta da osiguranik izbjegne primjenu, od strane nadležnog tijela države članice u kojoj je stavljen zahtjev za starosnu mirovinu, pravila o preklapanju ukupnih razdoblja osiguranja i izračunu stvarne visine tog davanja
pro rata temporis
, temeljem trajanja razdoblja osiguranja koja su navršena prije datuma primjene navedene uredbe na području te države članice, u drugoj državi članici.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti ne daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.
Treće pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava, kao što je to članak 9. stavak 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a, jer se njime predviđa dokup razdoblja osiguranja uplatom doprinosa kada se, kao u glavnom postupku, tako dokupljeno razdoblje preklapa s razdobljima osiguranja koja su navršena temeljem propisa neke druge države članice.
U tom smislu, iz odgovora na drugo pitanje proizlazi da članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. navedene uredbe imaju prinudnu narav.
Prema tome, u skladu s odredbom članka 45. te uredbe, bugarske su vlasti bile dužne, prilikom priznavanja starosne mirovine S. Somovoj na temelju bugarskih zakona, uzeti u obzir razdoblja osiguranja navršena u Bugarskoj i Austriji.
Naime, kao što proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, razdoblja osiguranja koja je navršila S. Somova u Austriji bila su dovoljna da nadoknade nedostatak onih tijekom kojih S. Somova nije bila osigurana temeljem bugarskih propisa. Budući da je preklapanje razdoblja osiguranja S. Somove u Bugarskoj i Austriji, temeljem članka 45. Uredbe br. 1408/71, bilo dovoljno da joj osigura pravo na starosnu mirovinu temeljem bugarskih propisa, bugarske vlasti nisu bile ovlaštene nametnuti joj obvezu dokupa osiguranja temeljem članka 9. stavka 3. prijelaznih i završnih odredaba KSO‑a.
Uzimajući u obzir prethodne navode te s obzirom na odgovor na drugo pitanje, nije potrebno dati poseban odgovor na treće pitanje.
Četvrto pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 propisu države članice koji joj dopušta prekid plaćanja starosne mirovine i nalaganje povrata svih izvršenih isplata. Nadalje, taj sud pita treba li isplate povratiti zajedno s kamatama, imajući u vidu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti prava Unije, ako nacionalni propis ne predviđa obvezu da se pri povratu neovlašteno isplaćenih mirovina plate i pripadajuće kamate temeljem međunarodnog ugovora.
Iz članka 12. stavka 2. navedene uredbe proizlazi da se odredbe zakonodavstva države članice o smanjenju davanja u slučaju preklapanja s drugim davanjima iz sustava socijalne sigurnosti ili bilo kojim drugim oblikom prihoda mogu u načelu primijeniti na osobe koje primaju davanje od te države članice.
Valja se također podsjetiti da je temeljem bugarskog prava dopušteno preklapanje plaćene profesionalne aktivnosti i starosne mirovine.
U tim okolnostima valja utvrditi da članak 12. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 nije primjenjiv na preklapanje prihoda od profesionalne aktivnosti i davanja iz socijalne sigurnosti o kojemu je riječ u glavnom postupku.
Slijedom navedenoga, nema potrebe odgovarati na četvrto pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 49. UFEU‑a protivi se odredbi nacionalnog prava države članice, kao što je to članak 94. stavak 1. Zakonika o socijalnom osiguranju (Kodeks za sotsialnoto osiguryavane), prema kojem je prekid uplate doprinosa za socijalnu sigurnost koji se odnose na aktivnost obavljanu u drugoj državi članici pretpostavka priznavanja prava na starosnu mirovinu.

2.
Članak 45., članak 46. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., treba tumačiti na način da osobama osiguranima u sustavu socijalne sigurnosti ne daju mogućnost odabira da se prilikom stjecanja prava u jednoj državi članici ne uzmu u obzir razdoblja osiguranja navršena u drugoj državi članici prije datuma primjene te uredbe u prvoj državi članici.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski