CELEX: 62010CJ0047
Recurs
Ajutoare de stat
Articolul 87 CE și articolul 88 alineatele (2) și (3) CE
Regulamentul (CE) nr. 659/1999
Decizie de a nu ridica obiecții
Acțiune în anulare
Condiții de admisibilitate
Motive de anulare care pot fi invocate
Noțiunea «persoană interesată»
Motivarea hotărârilor
Sarcina probei
Măsuri de organizare a procedurii aflate pe rolul Tribunalului
Articolele 64 și 81 din Regulamentul de procedură al Tribunalului

Prin recursul formulat, Republica Austria solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene
din 18 noiembrie 2009, Scheucher‑Fleisch și alții/Comisia (T‑375/04, Rep., p. II‑4155, denumită în continuare „hotărârea atacată”),
prin care acesta a anulat Decizia C(2004) 2037 final a Comisiei din 30 iunie 2004 privind ajutoarele de stat NN 34A/2000 referitoare
la programele de calitate și la etichetele „AMA Biozeichen” și „AMA Gütesiegel” (denumită în continuare „decizia în litigiu”),
acordate de Republica Austria în favoarea sectorului agroalimentar.

Cadrul juridic
Considerentele (1)-(3) și (8) ale Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor
de aplicare a articolului [88] din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevăd:
„(1)      având în vedere că, fără a aduce atingere regulilor procedurale speciale stabilite prin regulamente pentru anumite sectoare,
prezentul regulament ar trebui să se aplice ajutorului din toate sectoarele; întrucât, în sensul aplicării articolelor [73]
și [87] din tratat, Comisia deține, în temeiul articolului [88] din tratat, competența specifică de a decide asupra compatibilității
ajutoarelor de stat cu piața comună atunci când examinează ajutoarele de stat existente, atunci când adoptă decizii privind
ajutorul nou sau ajutorul modificat și atunci când ia măsuri în cazul nerespectării deciziilor sale sau a obligațiilor privind
notificarea;
(2)      întrucât Comisia, în conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție a Comunităților Europene, a elaborat și a instituit
o practică constantă de aplicare a articolului [88] din tratat și a stabilit anumite principii și reguli procedurale într‑o
serie de comunicări; întrucât este necesară codificarea și consolidarea acestei practici printr‑un regulament, în vederea
asigurării efectivității și eficienței procedurilor prevăzute la articolului 88 din tratat;
(3)      întrucât un regulament de procedură privind aplicarea articolului [88] din tratat va crește transparența și certitudinea juridică;
[...]
(8)      întrucât, în toate cazurile în care, în urma examinării preliminare, Comisia nu poate decide dacă ajutorul este compatibil
cu piața comună, trebuie să se deschidă o procedură oficială de investigare pentru a permite Comisiei să obțină toate informațiile
necesare pentru evaluarea compatibilității ajutorului și pentru a permite părților interesate să își prezinte observațiile;
întrucât drepturile părților interesate pot fi cel mai bine protejate în cadrul procedurii oficiale de investigare descrise
la articolul [88 alineatul (2)] din tratat.”
Articolul 1 din Regulamentul nr. 659/1999 prevede:
„În sensul prezentului regulament:
[...]
(h)      «persoană interesată» înseamnă orice stat membru și orice persoană, întreprindere sau asociație de întreprinderi ale căror
interese pot fi afectate de acordarea unui ajutor, în special beneficiarul ajutorului, întreprinderile concurente și asociațiile
profesionale.”
În capitolul II din acest regulament, intitulat „Procedura privind ajutorul notificat”, articolul 4, intitulat „Examinarea
preliminară a notificării și deciziile Comisiei”, prevede:
„(1)      Comisia examinează notificarea imediat după primirea acesteia. Fără a aduce atingere articolului 8, Comisia adoptă o decizie
în temeiul alineatului (2), (3) sau (4).
(2)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că măsura notificată nu constituie un ajutor, ea consemnează
acest lucru printr‑o decizie.
(3)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că nu există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri
notificate cu piața comună, în măsura în care intră în sfera de aplicare a articolului 87 alineatul (1) din tratat, aceasta
decide că măsura este compatibilă cu piața comună [...]. Decizia precizează excepția aplicată în temeiul tratatului.
(4)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate
cu piața comună, aceasta decide să inițieze procedura prevăzută la articolul [88 alineatul (2) CE] [...].
(5)      Deciziile prevăzute la alineatele (2), (3) și (4) se adoptă în termen de două luni. Termenul curge din ziua următoare primirii
unei notificări complete. Notificarea se consideră completă dacă, în termen de două luni de la primirea acesteia sau de la
primirea oricărei informații suplimentare solicitate, Comisia nu mai solicită alte informații. Termenul poate fi prelungit
prin acordul atât al Comisiei, cât și al statului membru în cauză. Când este cazul, Comisia poate fixa termene mai reduse.
(6)      În cazul în care Comisia nu adoptă o decizie în conformitate cu alineatul (2), (3) sau (4) în termenul precizat la alineatul
(5), ajutorul se consideră a fi autorizat de către Comisie. În consecință, statul membru în cauză poate pune în aplicare măsurile
respective, după informarea prealabilă a Comisiei cu privire la aceasta, cu excepția cazului în care Comisia adoptă o decizie
în temeiul prezentului articol în termen de 15 zile lucrătoare de la primirea informării.”
În cadrul aceluiași capitol II, articolul 6 din regulamentul menționat, intitulat „Procedura oficială de investigare”, prevede,
la alineatul (1):
„Decizia de a deschide procedura oficială de investigare sintetizează elementele relevante de fapt și de drept, include o
evaluare preliminară a Comisiei cu privire la caracterul de ajutor de stat al măsurii propuse și indică îndoielile privind
compatibilitatea acesteia cu piața comună. Prin decizie, se solicită statului membru în cauză și celorlalte persoane interesate
să‑și prezinte observațiile într‑un termen stabilit, care în mod normal nu depășește o lună. În cazuri întemeiate, Comisia
poate prelungi termenul stabilit.”
În cadrul capitolului III, intitulat „Procedura privind ajutorul ilegal”, articolul 13 din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat
„Deciziile Comisiei”, prevede:
„(1)      În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În
cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului
7. În cazul în care un stat membru nu respectă un ordin de furnizare a informațiilor, decizia se adoptă pe baza informațiilor
disponibile.
(2)      În cazul unui posibil ajutor ilegal și fără a se aduce atingere articolului 11 alineatul (2), Comisia nu este obligată să
respecte termenul prevăzut la articolul 4 alineatul (5), articolul 7 alineatele (6) și (7).
(3)      Articolul 9 se aplică
mutatis mutandis
.”
În cadrul capitolului VI, intitulat „Părțile interesate”, articolul 20 din acest regulament, intitulat „Drepturile părților
interesate”, prevede:
„(1)      Orice parte interesată poate prezenta observații în temeiul articolului 6, în urma unei decizii a Comisiei de a deschide procedura
oficială de investigare. Orice parte interesată care a înaintat astfel de observații și orice beneficiar de ajutor individual
primesc câte o copie a deciziei adoptate de Comisie în temeiul articolului 7.
(2)      Orice parte interesată poate informa Comisia asupra oricărui presupus ajutor ilegal, precum și asupra oricărei presupuse utilizări
abuzive a unui ajutor. În cazul în care consideră, pe baza informațiilor pe care le deține, că nu există suficiente motive
pentru examinarea cazului, Comisia informează partea interesată asupra acestui fapt. Atunci când adoptă o decizie într‑un
caz cu privire la obiectul informației furnizate, Comisia transmite o copie a deciziei respective părții interesate.
(3)      La cerere, orice parte interesată poate obține o copie a oricărei decizii adoptate în temeiul articolelor 4 și 7, al articolului
10 alineatul (3) și al articolului 11.”
Articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede măsurile de organizare a procedurii aflate pe rolul Tribunalului,
iar articolul 81 din același regulament stabilește conținutul hotărârilor Tribunalului.

Istoricul cauzei
Situația de fapt a fost expusă la punctele 1-12 din hotărârea atacată. Pentru soluționarea prezentului recurs, trebuie avută
în vedere situația de fapt descrisă mai jos.
În 1992, Republica Austria a adoptat Legea federală privind instituirea organismului de reglementare a pieței „Agrarmarkt
Austria” (Bundesgesetz über die Errichtung der Marktordnungsstelle „Agrarmarkt Austria”) (BGBl. 376/1992, denumită în continuare
„AMA‑Gesetz 1992”).
Această lege prevede constituirea unei persoane juridice de drept public denumită „Agrarmarkt Austria” (denumită în continuare
„AMA”), care are drept funcție promovarea marketingului agricol. Activitățile operaționale ale AMA revin societății Agrarmarkt
Austria Marketing GmbH (denumită în continuare „AMA Marketing”), filială deținută 100 % de AMA. Una dintre aceste activități
constă în încurajarea producției, a prelucrării, a transformării și a comercializării de produse agricole în Austria prin
atribuirea etichetei bio „AMA” și a etichetei de calitate „AMA” (denumite în continuare „etichetele «AMA»”) anumitor produse
agricole.
Pentru promovarea activității sale, AMA percepe contribuții care trebuie să fie plătite în special pentru sacrificarea boilor,
a vițeilor, a porcilor, a mieilor, a oilor și a păsărilor de curte.
Scheucher‑Fleisch GmbH, Tauernfleisch Vertriebs GmbH, Wech‑Kärntner Truthahnverarbeitung GmbH și Wech‑Geflügel GmbH, precum
și comerciantul persoană fizică domnul Zsifkovics (denumiți în continuare, împreună, „Scheucher‑Fleisch și alții”) sunt întreprinderi
specializate în sacrificarea și tranșarea animalelor și, prin urmare, sunt supuse plății unor contribuții către AMA. În aceeași
situație se află și Grandits GmbH. Produsele acestor întreprinderi nu beneficiază însă de etichete „AMA”.
În urma primirii plângerilor formulate de Scheucher‑Fleisch și alții și de Grandits GmbH, Comisia a decis, la 15 februarie
2000, să invite autoritățile austriece să prezinte observații cu privire la activitățile de marketing ale AMA Marketing și
ale AMA. Având în vedere răspunsurile date de autoritățile austriece, Comisia a decis să inițieze procedura prevăzută la articolul
88 alineatul (3) CE și să califice măsurile în discuție drept „ajutoare de stat nenotificate”, informând autoritățile austriece
în acest sens prin scrisoarea din 19 iunie 2000. În urma unei solicitări a Republicii Austria, primită de Comisie la 8 martie
2003, aceasta a decis împărțirea în două a procedurii, după cum era vorba despre măsuri anterioare sau ulterioare datei de
26 septembrie 2002. Astfel cum reiese din decizia în litigiu, măsurile de ajutor ulterioare acestei date au fost considerate
ajutoare de stat notificate. Obiectul procedurii care s‑a finalizat prin adoptarea deciziei în litigiu îl constituie aceste
ajutoare notificate.
Prin decizia în litigiu, Comisia a decis să nu ridice obiecții împotriva măsurilor luate de AMA sau de AMA‑Marketing după
26 septembrie 2002 cu privire la programele de calitate și la etichetele „AMA”, considerând că sunt ajutoare compatibile cu
dreptul Uniunii, în sensul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 septembrie 2004, Scheucher‑Fleisch și alții, precum și Grandits
GmbH au introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu. Prin Ordonanța președintelui Camerei a șasea a Tribunalului din
4 februarie 2009, s‑a luat act de desistarea Grandits GmbH.
Acțiunea în anulare introdusă de Scheucher‑Fleisch și alții era întemeiată, în esență, pe trei motive, respectiv încălcarea
normelor de procedură, încălcarea articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și încălcarea clauzei suspensive prevăzute la
articolul 88 alineatul (3) CE și la articolul 3 din Regulamentul nr. 659/1999.
Primul motiv al Scheucher‑Fleisch și alții era împărțit în patru aspecte, întemeiate pe lipsa notificării către Comisie a
ajutoarelor în discuție, pe încălcarea garanțiilor procedurale prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE, pe încălcarea obligației
de motivare și, respectiv, pe încălcarea principiului termenului rezonabil. În cadrul celui de al doilea aspect al primului
motiv, Scheucher‑Fleisch și alții au susținut că, în speță, Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura oficială de investigare,
în temeiul articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999, ca urmare a îndoielilor privind compatibilitatea măsurilor
în discuție cu piața comună.
Comisia s‑a opus acțiunii, punând concluzii în sensul inadmisibilității și, în subsidiar, în sensul lipsei de temei a acesteia.
Pentru a dispune cu privire la inadmisibilitatea invocată de Comisie, Tribunalul a analizat în primul rând în ce măsură Scheucher‑Fleisch
și alții erau vizați în mod direct de decizia în litigiu. În această privință, Tribunalul a constatat, în cuprinsul punctului
37 din hotărârea atacată, că etichetele „AMA” fuseseră deja acordate anterior deciziei în litigiu și că somația de plată adresată
Grandits GmbH de către AMA privea contribuțiile datorate pentru o perioadă care include, cel puțin în parte, perioada de aplicare
a măsurilor vizate prin decizia în litigiu. În consecință, Tribunalul a reținut că posibilitatea ca autoritățile austriece
să fi decis neacordarea ajutoarelor în discuție era pur teoretică și că, prin urmare, Scheucher‑Fleisch și alții erau vizați
în mod direct de decizia în litigiu, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE.
În al doilea rând, Tribunalul a verificat dacă Scheucher‑Fleisch și alții erau vizați în mod individual de decizia în litigiu.
În această privință, a considerat că, având în vedere motivele invocate, trebuiau analizate separat calitatea lor procesuală
activă pentru a obține respectarea drepturilor lor procedurale, pe de o parte, și calitatea lor procesuală activă pentru a
contesta temeinicia deciziei în litigiu, pe de altă parte.
În ceea ce privește calitatea procesuală activă a Scheucher‑Fleisch și alții pentru a obține respectarea drepturilor lor procedurale,
Tribunalul a constatat, la punctul 53 din hotărârea atacată, că beneficiarii ajutoarelor în discuție nu sunt doar comercianții
cu amănuntul, ci și toate întreprinderile care aparțin lanțului de producție și de distribuție specific pentru etichetele
„AMA”. În cauză, Tribunalul a constatat că Scheucher‑Fleisch și alții sunt întreprinderi de sacrificare și tranșare a animalelor
concurente ale întreprinderilor care beneficiază de etichetele în discuție și că de asemenea își desfășurau activitatea pe
aceeași piață geografică. Tribunalul a dedus din acestea că Scheucher‑Fleisch și alții aveau calitate procesuală activă în
măsura în care urmăreau să obțină respectarea drepturilor lor procedurale rezultate din articolul 88 alineatul (2) CE și a
declarat admisibilitatea celui de al doilea aspect al primului motiv invocat de reclamanți.
În schimb, în ceea ce privește calitatea procesuală activă a Scheucher‑Fleisch și alții pentru a contesta temeinicia deciziei
în litigiu, Tribunalul a reținut, la punctele 60 și 61 din hotărârea atacată, că acestea nu au demonstrat că poziția lor pe
piață poate fi afectată în mod substanțial de ajutoarele care fac obiectul deciziei în litigiu și, prin urmare, a considerat
că primul și cel de al patrulea aspect ale primului motiv, precum și cel de al treilea motiv sunt inadmisibile.
În sfârșit, Tribunalul a declarat de asemenea admisibile, la punctele 63 și 64 din hotărârea atacată, cel de al treilea aspect
al primului motiv și cel de al doilea motiv, numai în măsura în care prin acestea se urmărea obținerea respectării drepturilor
procedurale ale Scheucher‑Fleisch și alții rezultate din articolul 88 alineatul (2) CE. Astfel, în opinia Tribunalului, pe
de o parte, reclamanții susțineau prin cel de al doilea motiv că drepturile lor procedurale rezultate din această dispoziție
au fost încălcate cu ocazia adoptării deciziei în litigiu. Pe de altă parte, prin al treilea aspect al primului motiv invocat
se susținea și al doilea aspect al acestui motiv, în măsura în care motivarea insuficientă nu permitea nici persoanelor interesate
să cunoască justificările concluziei Comisiei privind inexistența unor dificultăți serioase, nici instanței să își exercite
controlul.
Pe fond, Tribunalul a constatat, la punctul 84 din hotărârea atacată, că, la momentul la care Comisia a examinat compatibilitatea
ajutoarelor în discuție cu piața comună, principalele dispoziții ale articolului 21a din AMA‑Gesetz 1992 vizau doar produsele
naționale. De asemenea, Tribunalul a constatat, la punctul 85 din hotărârea atacată, că Comisia era informată cu privire la
această chestiune, în măsura în care între Comisie și autoritățile austriece avuseseră loc negocieri cu privire la aspectul
menționat.
Având în vedere constatările precedente, Tribunalul a considerat, la punctele 85 și 86 din hotărârea sa, că, deși directivele
AMA nu prevedeau condiția originii produselor, nu este mai puțin adevărat că limitarea la produsele naționale, prevăzută la
articolul 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz 1992, dădea naștere la îndoieli privind compatibilitatea ajutoarelor în discuție cu
Liniile directoare comunitare aplicabile ajutoarelor de stat pentru publicitatea produselor care intră sub incidența anexei
I la Tratatul CE și a anumitor produse care nu intră sub incidența anexei I (JO 2001, C 252, p. 5), în măsura în care aceste
linii directoare nu permiteau o astfel de limitare.
În consecință, Tribunalul a reținut, la punctele 86-88 din hotărârea atacată, că aprecierea compatibilității cu piața comună
a ajutoarelor în discuție ridica dificultăți serioase, care ar fi trebuit să determine Comisia, în aplicarea articolului 4
alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999, să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, și că, în consecință,
se impune anularea deciziei atacate, fără a fi necesară examinarea celui de al treilea aspect al primului motiv și a celui
de al doilea motiv.

Procedura în fața Curții și concluziile părților
Prin recursul formulat, Republica Austria solicită Curții:
–        anularea în totalitate a hotărârii atacate,
–        soluționarea litigiului în sensul respingerii cererii de anulare a deciziei în litigiu, fie ca inadmisibilă, fie ca nefondată,
și
–        obligarea Scheucher‑Fleisch și alții la plata cheltuielilor de judecată din acțiunea în anulare și din recurs.
Comisia aderă la concluziile Republicii Austria și solicită Curții:
–        anularea în totalitate a hotărârii atacate,
–        pronunțarea definitivă pe fond și respingerea acțiunii în anulare ca inadmisibilă sau, cel puțin, ca nefondată și
–        obligarea Scheucher‑Fleisch și alții la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs și în acțiunea în anulare.
Scheucher‑Fleisch și alții mențin toate motivele dezvoltate în concluziile lor prezentate la Tribunal și solicită Curții:
–        respingerea recursului în totalitate;
–        obligarea Republicii Austria la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la recursul principal
Republica Austria invocă cinci motive în susținerea recursului formulat, respectiv încălcarea articolului 230 al patrulea
paragraf CE, încălcarea articolului 88 alineatul (2) CE, încălcarea normelor care reglementează sarcina probei prevăzute la
articolul 88 alineatul (2) CE și la articolul 230 al patrulea paragraf CE, încălcarea articolului 81 din Regulamentul de procedură
al Tribunalului, referitor la motivarea hotărârilor, și, în sfârșit, încălcarea articolului 64 din același regulament, referitor
la măsurile de organizare a procedurii. Comisia susține recursul fără rezerve și aderă la toate motivele formulate de Republica
Austria, invocând și motive suplimentare.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun tuturor motivelor de recurs.

Cu privire la primul motiv
Prin intermediul primului motiv, Republica Austria, susținută de Comisie, invocă o pretinsă încălcare a articolului 230 al
patrulea paragraf CE prin hotărârea atacată, pentru motivul că Scheucher‑Fleisch și alții nu erau vizați nici direct, nici
individual de decizia în litigiu, astfel încât ar fi trebuit să se constate inadmisibilitatea acțiunii în anularea acesteia.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun acestui motiv de recurs, afirmând că Tribunalul a constatat în mod întemeiat că acțiunea
lor în anulare este admisibilă.
Cu privire la primul aspect al primului motiv
–       Argumentele părților
Prin primul aspect al primului motiv, Republica Austria consideră, în primul rând, în ceea ce privește cerința ca reclamanții
să fie vizați în mod individual de decizia în litigiu, că o calificare drept „persoană interesată”, în sensul articolului
1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999, nu presupune în mod necesar existența unui interes de a exercita acțiunea din
partea reclamantului, întrucât articolul 230 al patrulea paragraf CE impune în acest sens ca reclamantul să fie afectat în
mod substanțial de această măsură. În opinia acestui stat membru, hotărârea atacată este contradictorie cu privire la acest
aspect, în măsura în care recunoaște că Scheucher‑Fleisch și alții nu erau afectați în mod substanțial de ajutoarele care
fac obiectul deciziei în litigiu, dar constată în același timp admisibilitatea anumitor motive invocate de aceste întreprinderi,
inclusiv a motivelor privind temeinicia acestei decizii.
În opinia acestui stat membru, având în vedere că Scheucher‑Fleisch și alții au invocat motive prin care urmăreau atât protecția
drepturilor procedurale care le‑ar fi recunoscute în cadrul unei proceduri oficiale de investigare a ajutoarelor în cauză,
cât și contestarea temeiniciei deciziei în litigiu, ei trebuiau să demonstreze, conform jurisprudenței Curții, o situație
specială prin raportare la aceste ajutoare și chiar să demonstreze că acordarea acestora le afecta în mod substanțial. Cu
toate acestea, odată ce a exclus această situație sau afectare, Tribunalul trebuia să constate că acțiunea este inadmisibilă
în ansamblu său.
Comisia adaugă că jurisprudența pe care este întemeiată hotărârea atacată, respectiv Hotărârea din 19 mai 1993, Cook/Comisia
(C‑198/91, Rec., p. I‑2487, punctul 23), și Hotărârea din 15 iunie 1993, Matra/Comisia (C‑225/91, Rec., p. I‑3203, punctul
17), este incompatibilă cu articolul 230 al patrulea paragraf CE. În plus, Comisia subliniază elementele din dreptul Uniunii
care, în opinia sa, se opun acestei jurisprudențe, în special rolul persoanelor interesate în cadrul procedurii prevăzute
la articolul 88 alineatele (2) și (3) CE, structura articolelor 230, 241 și 234 CE, care ar presupune un sistem complet de
căi de atac, limitele privind deschiderea procedurii oficiale de investigare rezultate din cuprinsul articolului 87 CE sau
contradicțiile acestei jurisprudențe, agravate, în opinia Comisiei, de interpretarea eronată a jurisprudenței respective în
hotărârea atacată.
În al doilea rând, în ceea ce privește obligația Scheucher‑Fleisch și alții de a fi vizați în mod direct de decizia în litigiu,
Republica Austria subliniază că această decizie nu însemna în mod necesar că AMA Marketing ar aproba cererile de măsuri de
promovare în discuție și că acestea din urmă nu ar fi acordate decât în temeiul unei decizii individuale. În consecință, Scheucher‑Fleisch
și alții nu erau vizați în mod direct nici de măsurile cu aplicabilitate generală care alcătuiesc AMA‑Gesetz 1992, nici de
decizia în litigiu. Pe de altă parte, în opinia acestui stat membru, Scheucher‑Fleisch și alții au decis în mod liber să renunțe
la măsurile în cauză.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun primului aspect al primului motiv de recurs.
–       Aprecierea Curții
Astfel cum a subliniat Curtea în Hotărârea din 24 mai 2011, Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P, nepublicată încă în Repertoriu),
articolul 4 din Regulamentul nr. 659/1999 instituie o fază preliminară de examinare a măsurilor de ajutor notificate, al cărei
scop este de a permite Comisiei să își formeze o primă opinie cu privire la compatibilitatea ajutorului în cauză cu piața
comună. La finalul acestei faze, Comisia constată că această măsură fie nu constituie un ajutor, fie intră în domeniul de
aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE. În această ultimă ipoteză, este posibil să nu existe îndoieli privind compatibilitatea
măsurii respective cu piața comună sau, dimpotrivă, să existe astfel de îndoieli (Hotărârea Comisia/Kronoply și Kronotex,
citată anterior, punctul 43).
Dacă, după examinarea preliminară, Comisia constată că, în privința măsurii notificate, în cazul în care intră în domeniul
de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE, nu există îndoieli privind compatibilitatea sa cu piața comună, aceasta adoptă
o decizie de a nu ridica obiecții, în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 (Hotărârea Comisia/Kronoply
și Kronotex, citată anterior, punctul 44).
În cazul în care Comisia adoptă o decizie de a nu ridica obiecții, aceasta nu numai că declară măsura compatibilă cu piața
comună, ci și refuză în mod implicit să deschidă procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2)
CE și la articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 (Hotărârea Comisia/Kronoply și Kronotex, citată anterior,
punctul 45).
Or, legalitatea unei decizii de a nu ridica obiecții, întemeiată pe articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999,
depinde de aspectul dacă există îndoieli privind compatibilitatea ajutorului cu piața comună. Întrucât astfel de îndoieli
trebuie să determine deschiderea procedurii oficiale de investigare, la care pot participa persoanele interesate menționate
la articolul 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999, trebuie să se considere că orice persoană interesată în sensul acestei
din urmă dispoziții este direct și individual vizată de o asemenea decizie (Hotărârea Comisia/Kronoply și Kronotex, citată
anterior, punctul 47).
Astfel, beneficiarii garanțiilor procedurale prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE și la articolul 6 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 659/1999 nu pot obține respectarea acestora decât dacă au posibilitatea de a contesta în fața instanței Uniunii
decizia de a nu ridica obiecții și, prin urmare, calitatea specială de „persoană interesată” în sensul articolului 1 litera
(h) din Regulamentul nr. 659/1999, aflată în legătură cu obiectul specific al acțiunii, este suficientă pentru a individualiza,
potrivit articolului 230 al patrulea paragraf CE, reclamantul care contestă o decizie de a nu ridica obiecții (Hotărârea Comisia/Kronoply
și Kronotex, citată anterior, punctele 47 și 48).
În speță, pe de o parte, din cuprinsul punctului 10 din hotărârea atacată reiese că Scheucher‑Fleisch și alții urmăreau prin
acțiunea formulată să obțină anularea unei decizii de a nu ridica obiecții în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 659/1999. Pe de altă parte, la punctul 53 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat în esență că trebuie să se considere
că acești reclamanți sunt persoane interesate în sensul articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999.
Rezultă că, în mod contrar susținerilor Republicii Austria și ale Comisiei, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci
când a constatat admisibilitatea acțiunii în anularea deciziei în litigiu.
Este adevărat că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 47-49, 60 și 61 din hotărârea atacată, pe lângă motivul care
urmărește protecția drepturilor lor procedurale întemeiate pe articolul 88 alineatul (2) CE, Scheucher‑Fleisch și alții au
invocat și motive legate de temeinicia deciziei în litigiu și că Tribunalul a constatat că aceste persoane nu au demonstrat
că poziția lor pe piață putea fi afectată în mod substanțial de ajutoarele care fac obiectul deciziei în litigiu.
Totuși, din cuprinsul punctului 64 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul nu a analizat aceste motive decât pentru a stabili
dacă au fost încălcate drepturile procedurale pe care Scheucher‑Fleisch și alții le au în temeiul articolului 88 alineatul
(2) CE. În acest scop, Tribunalul a analizat argumentele de fond prezentate de aceste persoane, pentru a verifica, în fapt,
dacă aceste argumente erau de natură să dovedească motivul formulat în mod expres de Scheucher‑Fleisch și alții privind existența
unor dificultăți serioase care ar fi justificat deschiderea procedurii prevăzute de această dispoziție.
În acest sens, în pofida faptului că în cele din urmă argumentele de fond respective nu au fost utilizate, după cum reiese
din cuprinsul punctului 88 din hotărârea atacată, nu se poate susține în mod valabil că, procedând astfel, Tribunalul a modificat
obiectul acțiunii în anulare.
Astfel, în cazul în care un reclamant solicită anularea unei decizii de a nu ridica obiecții, el pune în discuție în principal
faptul că decizia luată de Comisie cu privire la ajutorul în cauză a fost adoptată fără ca această instituție să inițieze
procedura oficială de investigare, încălcând astfel drepturile sale procedurale. Pentru ca cererea sa de anulare să fie admisă,
reclamantul poate invoca orice motiv de natură să demonstreze că aprecierea informațiilor și a elementelor de care dispune
Comisia, în cadrul fazei preliminare de examinare a măsurii notificate, ar fi trebuit să dea naștere unor îndoieli privind
compatibilitatea acesteia cu piața comună. Cu toate acestea, utilizarea unor astfel de argumente nu poate avea drept consecință
transformarea obiectului acțiunii și nici să îi modifice condițiile de admisibilitate. Dimpotrivă, existența unor îndoieli
cu privire la această compatibilitate este tocmai proba care trebuie adusă pentru a demonstra obligația pe care o avea Comisia
de a deschide procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, precum și la articolul 6 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 659/1999 (Hotărârea Comisia/Kronoply și Kronotex, citată anterior, punctul 59).
În consecință, primul aspect al primului motiv de recurs trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
–       Argumentele părților
Republica Austria susține că Scheucher‑Fleisch și alții nu erau persoane interesate în sensul articolului 88 alineatul (2)
CE și al articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999. În opinia acestui stat membru, Scheucher‑Fleisch și alții
nu au fost afectați decât în mod ipotetic și indirect de ajutoarele în cauză, ceea ce, pe de altă parte, au și recunoscut.
În această privință, Comisia subliniază că Scheucher‑Fleisch și alții au afirmat în cererea introductivă că doar comercianții
cu amănuntul sunt beneficiarii activităților AMA, ceea ce, în opinia sa, presupune că reclamanții nu erau afectați în mod
direct de decizia în litigiu, în măsura în care ajutoarele autorizate de aceasta nu aveau efecte directe asupra situației
lor juridice, ci mai curând dădeau naștere la simple repercusiuni economice.
În plus, potrivit Comisiei, afirmația din hotărârea atacată conform căreia beneficiarii ajutoarelor în cauză sunt toate întreprinderile
care aparțin lanțului de producție și de distribuție specific pentru etichetele „AMA” nu este corectă, având în vedere că
activitățile AMA sunt și în avantajul întreprinderilor cărora nu li se acordă eticheta, deci inclusiv în avantajul Scheucher‑Fleisch
și alții.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun și celui de al doilea aspect al primului motiv de recurs.
–        Aprecierea Curții
Cel de al doilea aspect al primului motiv, potrivit căruia nu se poate considera că Scheucher‑Fleisch și alții sunt persoane
interesate în sensul articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999, înseamnă, în esență, să se discute aprecierea
situației de fapt realizată de Tribunal și valoarea probatorie a elementelor care i‑au fost prezentate.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, din articolul 225 CE și din articolul 58 primul
paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele,
cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar, și,
pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Odată ce Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă,
în temeiul articolului 225 CE, să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor
juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia,
C‑487/06 P, Rep., p. I‑10515, punctul 96 și jurisprudența citată).
Curtea nu este însă competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care
Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Din moment ce aceste probe au fost obținute în mod legal și au fost respectate
principiile generale de drept, precum și normele de procedură aplicabile în materie de sarcină a probei și de administrare
a probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor care i‑au fost
prezentate. Prin urmare, cu excepția cazului în care aceste elemente sunt denaturate, această apreciere nu constituie o chestiune
de drept supusă ca atare controlului Curții (a se vedea Hotărârea British Aggregates/Comisia, citată anterior, punctul 97).
Pe de altă parte, este important de amintit că o denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără
a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor (a se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Deutsche Post,
C‑399/08 P, Rep., p. I‑7831, punctul 64 și jurisprudența citată).
În prezenta cauză, pe de o parte, Republica Austria și Comisia nu au invocat în mod expres denaturarea elementelor de probă
în ceea ce privește constatarea de la punctul 53 din hotărârea atacată, potrivit căreia Scheucher‑Fleisch și alții erau întreprinderi
de sacrificare și tranșare a animalelor concurente ale întreprinderilor care beneficiază de ajutorul în cauză și care își
desfășoară activitatea pe aceeași piață geografică și că, prin urmare, erau „persoane interesate” în sensul articolului 1
litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999.
Pe de altă parte, din cuprinsul punctelor 51-53 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul a întemeiat această constatare,
mai întâi, pe considerentele deciziei în litigiu, apoi pe analiza ajutorului în discuție și, în sfârșit, pe precizările furnizate
într‑un răspuns scris în cadrul acțiunii în anulare.
În consecință, chiar dacă Scheucher‑Fleisch și alții ar fi afirmat în cererea introductivă că numai comercianții cu amănuntul,
excluzându‑se întreprinderile de sacrificare, beneficiau de ajutorul în cauză, trebuie să se sublinieze, în primul rând, că
ei au rectificat această afirmație în cursul procedurii și, în al doilea rând, că constatarea Tribunalului nu este întemeiată
numai pe declarația Scheucher‑Fleisch și alții, ci și pe decizia în litigiu, precum și pe analiza ajutorului în cauză, elemente
de probă pe care nu le‑au contestat nici Republica Austria, nici Comisia.
În aceste condiții, nu se poate reproșa în mod valabil Tribunalului că a denaturat situația de fapt din cauză în ceea ce privește
calificarea Scheucher‑Fleisch și alții drept „persoane interesate” în sensul articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999.
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
Rezultă că primul motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al doilea motiv
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Republica Austria, susținută de Comisie, consideră că hotărârea atacată încalcă
articolul 88 alineatul (2) CE întrucât în aceasta se apreciază că evaluarea compatibilității cu piața comună a ajutoarelor
în discuție ridica dificultăți serioase, care ar fi trebuit să determine Comisia să inițieze procedura oficială de investigare
prevăzută de această dispoziție.
Acest stat membru reproșează Tribunalului că s‑a întemeiat exclusiv pe articolul 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz 1992 și că a
făcut abstracție de celelalte elemente de fapt și de drept de care Comisia a ținut seama, în special de faptul că decizia
în litigiu nu vizează decât măsurile ulterioare datei de 26 septembrie 2002 și că directivele AMA aflate în vigoare la acea
dată permiteau aplicarea acestor măsuri pentru toate produsele originare din Uniunea Europeană.
Comisia adaugă că prin hotărârea atacată i se reproșează în realitate că nu a verificat legalitatea directivelor AMA modificate
de Republica Austria și intrate în vigoare la 26 septembrie 2002. Or, această instituție susține că a adoptat decizia în litigiu
în cadrul puterii de apreciere largi de care dispune în acest domeniu și pe baza angajamentului autorităților austriece că
ajutoarelor în discuție li se vor aplica numai aceste directive modificate, iar nu articolul 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz
1992. Pe de altă parte, sarcina Comisiei este, în opinia sa, de natură în principal economică și socială și nu are competența
de a examina legalitatea măsurilor notificate în raport cu legile naționale.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun acestui motiv afirmând că în cauză existau dificultăți serioase pentru aprecierea compatibilității
cu piața comună a ajutoarelor în discuție, care obligau Comisia să inițieze procedura oficială prevăzută la articolul 88 alineatul
(2) CE.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura prevăzută la articolul 88 alineatul
(2) CE devine indispensabilă atunci când Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă un ajutor este compatibil
cu piața comună. În consecință, Comisia nu se poate limita la faza preliminară de examinare prevăzută la articolul 88 alineatul
(3) CE pentru a lua o decizie de a nu formula obiecții în privința unui ajutor decât dacă, la finalul acestei prime examinări,
poate dobândi convingerea că ajutorul respectiv este compatibil cu piața comună. În schimb, dacă această primă examinare a
condus Comisia la o convingere contrară sau chiar nu a permis înlăturarea tuturor dificultăților ridicate de aprecierea compatibilității
acestui ajutor cu piața comună, Comisia are obligația de a obține toate avizele necesare și de a iniția în acest scop procedura
prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE (a se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia,
C‑431/07 P, Rep., p. I‑2665, punctul 61 și jurisprudența citată).
Întrucât noțiunea de dificultăți serioase are un caracter obiectiv, existența unor asemenea dificultăți trebuie căutată nu
doar în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, ci și în aprecierile pe care s‑a întemeiat Comisia (a se vedea
Hotărârea Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, citată anterior, punctul 63).
Rezultă că, astfel cum s‑a amintit la punctele 43 și 50 din prezenta hotărâre, legalitatea unei decizii de a nu ridica obiecții,
întemeiată pe articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, depinde de aspectul dacă aprecierea informațiilor și
a elementelor de care dispunea Comisia, în cadrul fazei preliminare de examinare a măsurii notificate, ar fi trebuit în mod
obiectiv să dea naștere unor îndoieli privind compatibilitatea acesteia cu piața comună, având în vedere că astfel de îndoieli
trebuie să determine deschiderea unei proceduri oficiale de investigare, la care persoanele interesate prevăzute la articolul
1 litera (h) pot participa.
În prezenta cauză trebuie să se sublinieze mai întâi că, în mod contrar susținerilor Republicii Austria, în hotărârea atacată
nu s‑a omis să se țină seama de faptul că decizia în litigiu nu vizează decât măsuri ulterioare datei de 26 septembrie 2002
și că directivele AMA aflate în vigoare la acea dată permiteau aplicarea acestor măsuri pentru toate produsele originare din
Uniune.
Astfel, din cuprinsul punctelor 79-83 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul a ținut seama nu numai de aceste două elemente,
ci și de faptul că autoritățile austriece se angajaseră față de Comisie să modifice articolul 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz
1992, modificare care a intrat în vigoare la 1 iulie 2007, sau de faptul că această lege prevedea și alte măsuri de marketing,
fără a le limita numai la produsele naționale.
Totuși, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 84-87 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că toate aceste elemente
nu sunt suficiente pentru a constata că limitarea la produsele naționale, prevăzută la articolul 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz
1992, nu dădea naștere la îndoieli privind compatibilitatea ajutoarelor în discuție cu piața comună și că, în consecință,
Comisia poate fi scutită de obligația de a iniția procedura vizată la articolul 88 alineatul (2) CE, în aplicarea articolului
4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999.
Procedând astfel, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept.
În această privință, nu se poate susține în mod valabil că îndoielile create de această limitare, cuprinsă în AMA‑Gesetz 1992,
trebuiau îndepărtate având în vedere intrarea în vigoare a directivelor AMA începând cu 26 septembrie 2002 și angajamentul
autorităților austriece că ajutoarelor în discuție li se vor aplica numai aceste directive.
Astfel, nu se contestă că, în cursul fazei preliminare de examinare a măsurii în cauză, exista o neconcordanță între, pe de
o parte, legea de bază care reglementa această măsură, mai precis AMA‑Gesetz 1992, și, pe de altă parte, regulamentul de aplicare
a acesteia, respectiv directivele AMA. Deși prima conținea o limitare care dădea naștere la îndoieli cu privire la compatibilitatea
cu piața comună a ajutoarelor în discuție, respectiv limitarea măsurii la produsele naționale, cea de a doua nu mai prevedea
o astfel de limitare.
Astfel, compatibilitatea sau incompatibilitatea ajutorului în discuție putea fi afectată în mod direct de această neconcordanță
la nivelul dreptului național, domeniul de aplicare al măsurii în cauză fiind, s‑ar părea, radical diferit după cum se face
aplicarea fie a AMA‑Gesetz 1992, fie a directivelor AMA.
În aceste condiții, neconcordanța menționată ar fi trebuit în mod obiectiv să dea naștere unor îndoieli privind compatibilitatea
cu piața comună a ajutorului în discuție, iar aceasta, în pofida angajamentului autorităților austriece că ajutoarelor în
discuție li se vor aplica numai aceste directive.
Astfel, un asemenea angajament nu era de natură să facă imposibilă din punct de vedere juridic aplicarea AMA‑Gesetz 1992 și,
prin urmare limitarea susceptibilă să determine incompatibilitatea cu piața comună a ajutorului în discuție. În ceea ce privește
legea de bază, etichetele „AMA” acordate de autoritățile austriece cu încălcarea limitării cuprinse în această lege ar fi
putut fi contestate,
a priori
cu succes, în fața instanțelor naționale, în temeiul principiului ierarhiei normelor juridice.
De altfel, trebuie amintit că, în conformitate cu ceea ce Curtea a statuat în mod constant în situații similare în cadrul
procedurilor de constatare a neîndeplinirii unei obligații, incompatibilitatea unei legislații naționale cu normele dreptului
Uniunii nu poate fi eliminată definitiv decât prin intermediul unor dispoziții interne cu caracter obligatoriu care au aceeași
valoare juridică cu dispozițiile care trebuie modificate, iar simplele practici administrative nu pot fi considerate o executare
valabilă a obligațiilor care decurg din dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 1997, Comisia/Franța,
C‑197/96, Rec., p. I‑1489, punctul 14, și Hotărârea din 9 martie 2000, Comisia/Italia, C‑358/98, Rec., p. I‑1255, punctul
17).
Rezultă că afirmația Comisiei potrivit căreia decizia sa a fost adoptată în cadrul puterii de apreciere largi de care dispune
în acest domeniu sau afirmația potrivit căreia sarcina sa este de natură în principal economică și socială, astfel încât nu
are competența de a examina legalitatea măsurilor notificate în raport cu legile naționale, este nefondată.
În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că, referitor la domeniul ajutoarelor de stat, deși Comisia se bucură
de o largă putere de apreciere, a cărei exercitare presupune evaluări de ordin economic ce trebuie efectuate în contextul
Uniunii, aceasta nu înseamnă că instanțele Uniunii trebuie să se abțină să controleze interpretarea dată de Comisie datelor
de natură economică (a se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott, C‑290/07 P, Rep., p. I‑7763, punctul 64) și,
a fortiori,
să controleze interpretarea unei chestiuni cu privire la efectele neconcordanței dintre o lege de bază și normele de punere
în aplicare a acesteia, un astfel de control având caracter strict juridic.
În al doilea rând, deși nu este de competența Comisiei să se pronunțe cu privire la raportul dintre directivele AMA și AMA‑Gesetz
1992 în dreptul național, este însă obligată să țină seama de o eventuală neconcordanță evidentă între două texte naționale,
în special dacă rezultă că o schemă de ajutoare cuprinde o limitare, precum cea prevăzută la articolul 21a punctul 1 din această
lege, care dă naștere la îndoieli serioase privind compatibilitatea sa cu piața comună.
Pe de altă parte, nici neconcordanța dintre AMA‑Gesezt 1992 și directivele AMA, nici angajamentul autorităților austriece
prin care urmăreau să confirme neaplicarea limitării prevăzute prin această lege nu figurează în decizia în litigiu, care
s‑a limitat să afirme, la punctele 46, 52 și 66, inexistența unei limitări privind originea după 26 septembrie 2002.
Rezultă că al doilea motiv de recurs trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la motivele al treilea-al cincilea
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Republica Austria, susținută de Comisie, critică hotărârea atacată pentru că prin
aceasta s‑au încălcat normele referitoare la sarcina probei, astfel cum rezultă din articolul 88 alineatul (2) CE și din articolul
230 al patrulea paragraf CE, pentru motivul că în această hotărâre nu s‑a ținut seama de faptul că Scheucher‑Fleisch și alții
nu au dovedit nici calitatea lor de persoane interesate, nici existența unor dificultăți serioase în aprecierea compatibilității
cu piața comună a ajutoarelor în discuție.
În opinia Comisiei, Tribunalul, nu numai că nu a ținut seama de afirmația Scheucher‑Fleisch și alții potrivit căreia numai
comercianții cu amănuntul erau beneficiarii activităților AMA, ceea ce înseamnă
a contrario
că aceste persoane erau excluse, în ceea ce le privește, de la acest beneficiu, ci și a dat posibilitatea Scheucher‑Fleisch
și alții să își justifice calitatea de persoane interesate prin intermediul întrebărilor care le‑au fost adresate. Procedând
astfel, Tribunalul ar fi influențat rezultatul cercetării sale.
În cadrul celui de al patrulea motiv, acest stat membru, susținut și de Comisie, consideră că în hotărârea atacată nu este
îndeplinită obligația de motivare care revine Tribunalului în temeiul articolului 81 din Regulamentul său de procedură. În
opinia Republicii Austria, încălcarea acestei obligații rezultă în special din motivarea contradictorie a hotărârii atacate
și din neefectuarea unei analize a directivelor AMA, evidențiate în primul și în cel de al doilea motiv de recurs. Comisia,
în ceea ce o privește, susține că, în cazul în care anularea deciziei în litigiu prin hotărârea atacată se dorea să fie întemeiată
pe contradicția dintre AMA‑Gesetz 1992 și directivele AMA, ar fi trebuit să se examineze în această hotărâre dacă această
contradicție putea determina efectiv anularea deciziei în litigiu. În opinia Comisiei, este evident că aprecierea sa cu privire
la ajutoarele în discuție ar fi fost aceeași dacă ar fi inițiat procedura oficială de investigare. În plus, Comisia subliniază
că, potrivit jurisprudenței Curții, are sarcina de a da dovadă de diligență și de a ține seama de interesul statelor membre
de a fi informate cu rapiditate în acest domeniu.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Republica Austria, susținută de Comisie, critică hotărârea atacată pentru faptul
că prin aceasta s‑ar fi încălcat articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, având în vedere că acesta din
urmă nu a strâns din oficiu informații determinante referitoare la calitatea procesuală activă a Scheucher‑Fleisch și alții
și la neaplicarea articolului 21a punctul 1 din AMA‑Gesetz 1992.
Scheucher‑Fleisch și alții se opun tuturor acestor motive. În mod special, în ceea ce privește cel de al cincilea motiv, ei
subliniază că nu împărtășesc concluzia, reținută în hotărârea atacată, potrivit căreia nu ar fi demonstrat că erau afectați
în mod substanțial de ajutoarele care fac obiectul deciziei în litigiu. Astfel, în opinia acestora, beneficiarii etichetelor
„AMA” erau concurenții a căror ofertă era astfel încurajată, în timp ce ei și clienții lor trebuiau să își finanțeze publicitatea
din resurse proprii. Scheucher‑Fleisch și alții susțin că de aici reieșea că erau afectați de decizia în litigiu de două ori,
în măsura în care suportau, pe de o parte, sarcina finanțării acestor ajutoare și, pe de altă parte, un dezavantaj concurențial.
Pe scurt, în opinia Scheucher‑Fleisch și alții, nu puteau beneficia de măsura de sprijin având în același timp obligația de
a contribui la aceasta și de a‑și finanța ei înșiși propria publicitate.
Aprecierea Curții
Prin motivele al treilea‑al cincilea, care trebuie analizate împreună, Republica Austria și Comisia reproșează Tribunalului,
pe de o parte, că nu a respectat sarcina probei și nu a strâns din oficiu informații determinante pentru cauză sau că și‑a
influențat cercetarea și, pe de altă parte, că nu a motivat hotărârea atacată. În plus, Scheucher‑Fleisch și alții critică
hotărârea atacată în măsura în care prin aceasta nu s‑a considerat că erau afectați în mod substanțial de decizia în litigiu.
În prealabil, trebuie să se sublinieze că, deși Scheucher‑Fleisch și alții critică o parte din hotărârea atacată în cadrul
răspunsului lor la cel de al cincilea motiv, ei nu au solicitat nici anularea în parte a acestei hotărâri, nici pronunțarea
definitivă a Curții cu privire la această parte sau trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare pentru a se pronunța el
însuși cu privire la acest aspect.
În consecință, întrucât această critică nu a fost invocată în susținerea concluziilor din memoriul în răspuns al Scheucher‑Fleisch
și alții, nu trebuie să se considere că reprezintă un recurs incident.
În ceea ce privește cel de al treilea și cel de al cincilea motiv, în măsura în care se arată că Tribunalul nu ar fi trebuit
să adopte măsuri de organizare a procedurii și nici să pună întrebări părților în legătură cu calitatea de persoane interesate
a Scheucher‑Fleisch și alții, trebuie să se observe că, în conformitate cu ceea ce s‑a amintit la punctul 43 din prezenta
hotărâre, existența acestei calități a unei persoane poate fi determinantă, precum în prezenta cauză, în ceea ce privește
admisibilitatea acțiunii sale în anulare.
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, criteriul care condiționează admisibilitatea unei acțiuni formulate de o persoană
fizică sau juridică împotriva unei decizii al cărei destinatar nu este de cerința ca decizia să o privească în mod direct
și individual, stabilit la articolul 230 al patrulea paragraf CE, constituie o cauză de inadmisibilitate pentru motive de
ordine publică pe care instanțele comunitare o pot examina oricând, chiar și din oficiu (Hotărârea din 23 aprilie 2009, Sahlstedt
și alții/Comisia, C‑362/06 P, Rep., p. I‑2903, punctul 22 și jurisprudența citată).
În consecință, Tribunalului nu i se poate reproșa că a luat măsuri din oficiu pentru a se informa cu privire la calitatea
de persoane interesate a Scheucher‑Fleisch și alții, întrucât a procedat astfel în cadrul examinării sale cu privire la o
cauză de inadmisibilitate pentru motive de ordine publică.
În plus, trebuie amintit că numai Tribunalul este competent să se pronunțe asupra eventualei necesități de a completa informațiile
de care dispune în legătură cu cauzele cu care este sesizat. Caracterul probant al înscrisurilor administrate în procedură
sau lipsa acestuia ține de aprecierea sa suverană asupra faptelor, care nu poate face obiectul controlului Curții în cadrul
recursului, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă prezentate Tribunalului sau a celui în care inexactitatea
materială a constatărilor efectuate de către acesta reiese din înscrisurile depuse la dosar (a se vedea Hotărârea din 16 iulie
2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia, C‑385/07 P, Rep., p. I‑6155, punctul 163 și jurisprudența citată).
Prin urmare, Tribunalului nu i se poate reproșa că, înainte de desfășurarea ședinței și în ședință, a pus o serie de întrebări
amănunțite părților pentru a completa informațiile de care dispunea deja și că a tras anumite concluzii din răspunsurile date
de părți la aceste întrebări în cadrul unor motive invocate în mod valabil de acestea. De asemenea, Republica Austria și Comisia
nu îi pot reproșa în stadiul recursului că nu a adoptat alte măsuri de organizare pe care nu i‑au solicitat să le adopte în
stadiul procedurii de pe rolul Tribunalului, Republica Austria neparticipând la aceasta, și pe care nu le descriu în mod exact
în cadrul prezentei proceduri de pe rolul Curții.
Rezultă că Republica Austria și Comisia nu pot reproșa în mod valabil Tribunalului nici încălcarea normelor referitoare la
sarcina probei, nici că a influențat în mod incorect cercetarea și nici că nu a completat în mod corespunzător informațiile
de care dispunea.
În esență, aceste argumente ar determina punerea în discuție a aprecierii situației de fapt de către Tribunal cu privire la
calitatea de „părți în cauză”, în sensul articolului 88 alineatul (2) CE, a Scheucher‑Fleisch și alții sau a existenței unor
dificultăți serioase în aprecierea compatibilității ajutoarelor în discuție cu piața comună.
Or, în măsura în care prin cel de al treilea și prin cel de al cincilea motiv se ridică asemenea probleme, ele sunt inadmisibile
în cadrul prezentului recurs. În orice caz, sunt nefondate pentru motivele expuse în răspunsul dat la primul și la cel de
al doilea motiv.
În ceea ce privește cel de al patrulea motiv, trebuie amintit că obligația de motivare a hotărârilor, care revine Tribunalului
în temeiul articolelor 36 și 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, nu îi impune acestuia să prezinte o motivare
care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea
poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care au fost luate măsurile
în discuție, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul jurisdicțional (a se vedea Hotărârea
Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, citată anterior, punctul 42 și jurisprudența citată).
În speță, argumentele prezentate de Republica Austria determină punerea în discuție a unor aspecte care fac obiectul primului
și al celui de al doilea motiv de recurs și, în consecință, trebuie respinse pentru motivele expuse în răspunsul dat la aceste
motive.
În mod special, în ceea ce privește argumentul referitor la caracterul pretins contradictoriu al motivării hotărârii atacate,
trebuie să se sublinieze că, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 50 din prezenta hotărâre, un reclamant vizat
în mod direct și individual de o decizie a Comisiei în temeiul calității sale de „parte în cauză”, în sensul articolului 88
alineatul (2) CE, poate invoca orice motiv de natură să demonstreze că această instituție ar fi trebuit să aibă îndoieli serioase
cu privire la compatibilitatea cu piața comună a unei măsuri de ajutor și, prin urmare, că ar fi trebuit să inițieze procedura
oficială de investigare prevăzută la această dispoziție. Astfel, examinarea de către Tribunal a motivelor legate de temeinicia
deciziei în litigiu pentru a determina dacă drepturile procedurale ale Scheucher‑Fleisch și alții fuseseră încălcate nu este
incompatibilă cu constatarea sa, de la punctele 60 și 61 din hotărârea atacată, potrivit căreia acestea nu demonstraseră că
poziția lor pe piață putea fi afectată în mod substanțial de ajutoarele care fac obiectul deciziei în litigiu.
De asemenea, trebuie respins argumentul, invocat de Comisie, întemeiat pe nemotivarea hotărârii atacate deoarece Tribunalul,
pe de o parte, nu ar fi examinat dacă contradicția dintre AMA‑Gesetz 1992 și directivele AMA trebuia să determine anularea
deciziei în litigiu și, pe de altă parte, deoarece nu ar fi constatat că aprecierea acestei decizii de către Comisie ar fi
fost aceeași dacă ar fi inițiat procedura oficială de investigare.
Astfel, trebuie amintit că obiectul acțiunii în anulare era o decizie de a nu ridica obiecții în temeiul articolului 88 alineatul
(3) CE.
Or, astfel cum s‑a amintit la punctele 40-42 din prezenta hotărâre, procedura preliminară care se finalizează cu o astfel
de decizie are drept scop numai de a permite Comisiei să își formeze o primă opinie cu privire la compatibilitatea ajutorului
în discuție cu piața comună. Prin urmare, Tribunalul nu poate aduce atingere competențelor Comisiei, considerând că aprecierea
acesteia ar fi fost aceeași dacă ar fi inițiat procedura oficială de investigare.
În plus, având în vedere că existența unor îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea unei măsuri cu piața comună este
suficientă pentru ca Comisia să fie obligată să inițieze procedura oficială de investigare, Tribunalul nu trebuia să explice
în hotărârea atacată motivele pentru care contradicția pe care o evidențiase între AMA‑Gesetz 1992 și directivele AMA trebuia
să determine anularea deciziei în litigiu.
Astfel, Curtea a avut deja ocazia să constate că decizia de a nu ridica obiecții, în temeiul articolului 88 alineatul (3)
CE, care se adoptă în termene scurte, trebuie să cuprindă numai motivele pentru care Comisia estimează că nu se află în prezența
unor dificultăți serioase de apreciere a compatibilității ajutorului respectiv cu piața comună și că inclusiv o motivare succintă
a acestei decizii trebuie considerată suficientă în raport cu cerința motivării prevăzută la articolul 253 TFUE dacă lasă
totuși să se întrevadă în mod clar și neechivoc motivele pentru care Comisia a considerat că nu se află în prezența unor asemenea
dificultăți serioase de apreciere, problema temeiniciei acestei motivări neintrând în sfera acestei cerințe (a se vedea Hotărârea
din 22 decembrie 2008, Régie Networks, C‑333/07, Rep., p. I‑10807, punctele 65, 70 și 71).
În consecință, hotărârea atacată nu poate fi criticată pentru nemotivare în această privință, întrucât aspectul dacă aprecierea
cu privire la compatibilitate ar fi fost sau nu aceeași odată inițiată procedura oficială de investigare nu intră în sfera
acestei cerințe de motivare.
În consecință, motivele al treilea‑al cincilea trebuie respinse ca fiind în parte inadmisibile și în parte nefondate.
În consecință, recursul principal trebuie respins în totalitate.

Cu privire la recursul incident

Argumentele părților
În memoriul în răspuns, Comisia invocă ,în susținerea argumentului potrivit căruia Scheucher‑Fleisch și alții nu erau vizați
în mod direct și individual de decizia în litigiu, faptul că contribuțiile în cauză nu erau o componentă a ajutorului autorizat
de această decizie.
În această privință, Comisia subliniază că hotărârea atacată a justificat faptul că Scheucher‑Fleisch și alții erau afectați
în mod direct de decizia în litigiu ținând seama de obligația acestora de a plăti o contribuție către AMA. Or, în opinia Comisiei,
din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea din 27 octombrie 2005, Distribution Casino France și alții (C‑266/04-C‑270/04,
C‑276/04 și C‑321/04-C‑325/04, Rec., p. I‑9481), rezultă că taxele intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor dreptului
Uniunii privind ajutoarele de stat numai cu condiția ca acestea să constituie modul de finanțare a unei măsuri de ajutor,
astfel încât acestea să facă parte integrantă din această măsură în considerarea existenței unei legături de alocare obligatorii
între taxă și ajutor, în sensul că venitul din taxă este în mod obligatoriu alocat finanțării ajutorului.
Potrivit Comisiei, hotărârea atacată conține o eroare de drept cu privire la acest aspect, în măsura în care în sistemul AMA
nu există nicio legătură între contribuții și cuantumul ajutoarelor acordate, după cum Verwaltungsgerichtshof a constatat
deja în repetate rânduri.
În consecință, Comisia consideră că acțiunea introdusă de Scheucher‑Fleisch și alții ar fi trebuit declarată inadmisibilă.
Republica Austria aderă la raționamentul Comisiei și subliniază că inexistența în speță a unei legături de alocare obligatorii
este confirmată de faptul că măsurile finanțate prin AMA nu pot fi cuantificate în funcție de diferiții beneficiari și că
măsurile sunt aplicabile independent de venitul din contribuții.
În această privință, acest stat membru subliniază că, potrivit articolului 21j alineatul 1 din AMA‑Gesetz 1992, contribuțiile
sunt destinate să acopere cheltuielile administrative ale AMA legate de perceperea acestora și trebuie alocate totodată măsurilor
enumerate la articolul 21a din această lege.
Scheucher‑Fleisch și alții subliniază că acest motiv are caracter de noutate și că nu a fost invocat nici în fața Tribunalului,
nici în recurs. În opinia acestor persoane, în sistemul de marketing agricol al AMA, între contribuțiile și ajutoarele în
discuție există o legătură de alocare obligatorie, în sensul jurisprudenței citate de Comisie în susținerea motivului său,
având în vedere că contribuțiile la AMA erau singurul mijloc de care dispunea aceasta pentru promovarea marketingului agricol.
În ceea ce privește hotărârea nr. 2005/17/0230 din 20 martie 2006 a Verwaltungsgerichtshof, Scheucher‑Fleisch și alții consideră
că aceasta se explică printr‑o interpretare eronată a jurisprudenței Curții și subliniază că respectiva instanță nu a făcut
niciodată o trimitere preliminară la Curte cu privire la acest aspect.

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie să se analizeze dacă motivul invocat în cadrul recursului incident are caracter de noutate,
astfel cum susțin Scheucher‑Fleisch și alții.
Astfel, a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv referitor la actul atacat la Tribunal pe
care nu l‑a invocat în fața acestuia ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea cu un litigiu mai extins decât cel cu care
a fost învestit Tribunalul, deși, în cadrul unui recurs, competența Curții este limitată la aprecierea soluției legale date
cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul,
C‑266/05 P, Rep., p. I‑1233, punctul 95 și jurisprudența citată).
În speță, acest motiv se raportează la motivul de inadmisibilitate, pe care îl completează, cu care Tribunalul a fost sesizat
expres de Comisie și potrivit căruia acțiunea în anulare îndreptată împotriva deciziei în litigiu era inadmisibilă în măsura
în care Scheucher‑Fleisch și alții nu erau vizați în mod direct și individual de această decizie.
În consecință, recursul incident este admisibil.
În ceea ce privește motivul invocat de Comisie, trebuie să se sublinieze că, în mod contrar susținerilor acesteia, hotărârea
atacată nu a justificat faptul că Scheucher‑Fleisch și alții erau vizați în mod direct de decizia în litigiu numai în temeiul
obligației acestora de a plăti o contribuție la AMA.
Astfel, din cuprinsul punctului 37 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul s‑a întemeiat, pe de o parte, pe somația de
plată adresată uneia dintre aceste persoane, iar, pe de altă parte, pe paginile de internet ale AMA și ale unui comerciant
cu amănuntul, din care reieșea că etichetele „AMA” fuseseră acordate anterior deciziei în litigiu.
În plus, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, orice persoană interesată în sensul articolului
1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999 este vizată în mod direct și individual de o decizie de a nu ridica obiecții în
măsura în care invocă motive de anulare împotriva acesteia în vederea protejării drepturilor sale procedurale.
Rezultă că prin motivul unic invocat în cadrul recursului incident se pune încă o dată în discuție calitatea de „persoane
interesate” a Scheucher‑Fleisch și alții în sensul acestei dispoziții.
În această privință, pe de o parte, trebuie să se facă trimitere la răspunsul dat la cel de al doilea aspect al primului motiv.
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că, în cuprinsul memoriului în răspuns și în ședință, Scheucher‑Fleisch și alții
s‑au plâns că sunt obligați nu numai să contribuie la finanțarea sistemului instituit, ci și să suporte dezavantajul legat
de faptul că numai concurenții lor beneficiază de măsurile de publicitate luate de AMA‑Marketing.
Or, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999, „persoană interesată” înseamnă, printre
altele, orice persoană, întreprindere sau asociație de întreprinderi ale cărei interese pot fi afectate prin acordarea unui
ajutor, altfel spus în special întreprinderile concurente ale beneficiarului acestui ajutor. Cu alte cuvinte, este vorba despre
un număr nedeterminat de destinatari, ceea ce nu exclude posibilitatea ca un concurent indirect al beneficiarului ajutorului
să fie calificat drept „persoană interesată”, în măsura în care face dovada că interesele sale ar putea fi afectate prin acordarea
ajutorului și în măsura în care demonstrează, corespunzător cerințelor legale, că ajutorul poate să aibă un efect concret
asupra situației sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Kronoply și Kronotex, citată anterior, punctele 63-65 și
jurisprudența citată).
În speță, întrucât prin hotărârea atacată s‑a constatat că Scheucher‑Fleisch și alții trebuiau considerați „persoane interesate”
în sensul articolului 1 litera (h) din regulamentul menționat, motivul invocat de Comisie în cadrul recursului incident trebuie
respins ca nefondat.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că recursul incident trebuie respins în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
Scheucher‑Fleisch și alții au solicitat obligarea Republicii Austria la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut
în pretenții, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Scheucher‑Fleisch și alții nu au solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, aceasta din urmă
va suporta numai propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul principal și recursul incident.
2)
Obligă Republica Austria la plata cheltuielilor de judecată.
3)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.