CELEX: 62010CJ0085
Telekomunikāciju pakalpojumi
Direktīva 97/13/EK
Vispārējās atļaujas un individuālās licences
Maksa un atlīdzība, kas piemērojamas uzņēmumiem, kuri ir individuālo licenču saņēmēji
11. panta 2. punkts
Interpretācija
Valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts īpašs nodevas izmantojums
Nodevas paaugstināšana ciparu sistēmām, to nemainot pirmās paaudzes analogajām sistēmām
Saderīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par vispārējo
atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (OV L 117, 15. lpp.) 11. panta 2. punkta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Telefónica Móviles España SA
(turpmāk tekstā – “
Telefónica Móviles
”) un
Administración del Estado
un
Secretaría de Estado de Telecomunicaciones
par paziņojumu par nodevu par telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanai nepieciešamo publisko radiofrekvenču izmantošanu laika
posmā no 2001. gada 1. novembra līdz 31. decembrim.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīva 97/13
No Direktīvas 97/13 preambulas pirmā apsvēruma izriet, ka tajā ir paredzēta “telekomunikāciju pakalpojumu un infrastruktūru
pilnīga liberalizācija no šī brīža līdz 1998. gada 1. janvārim ar pārejas posmiem noteiktām dalībvalstīm”. [Neoficiāls tulkojums]
Atbilstoši šīs direktīvas preambulas trešajam apsvērumam “jāparedz kopēja sistēma vispārējām atļaujām un individuālām licencēm,
ko dalībvalstis piešķir telekomunikāciju pakalpojumu jomā”.
Atbilstoši Direktīvas 97/13 preambulas ceturtajam apsvērumam “ir nepieciešams atļaujas saistīt ar nosacījumiem, lai sasniegtu
sabiedrības interešu mērķus telekomunikāciju lietotāju interesēs”. Turklāt atbilstoši šim preambulas apsvērumam tiesiskā regulējuma
sistēmai telekomunikāciju nozarē “jāņem vērā nepieciešamība veicināt jaunu pakalpojumu ieviešanu, kā arī tehnoloģiskā progresa
vispārēju piemērošanu”.
Šīs direktīvas preambulas piektajā apsvērumā noteikts, ka “tādējādi tā sniegs būtisku ieguldījumu jaunu operatoru ienākšanā
tirgū informācijas sabiedrības attīstības ietvaros”.
Direktīvas 97/13 preambulas divpadsmitajā apsvērumā paredzēts, ka “visām nodevām un maksām, kas uzņēmumiem jāmaksā saistībā
ar atļauju izsniegšanas procedūrām, ir jābūt balstītām uz objektīviem, nediskriminējošiem un pārskatāmiem kritērijiem”.
Attiecībā uz individuālo licenču skaita ierobežošanu šīs direktīvas 10. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis var ierobežot individuālo licenču skaitu saistībā ar visām telesakaru pakalpojumu kategorijām un saistībā ar
telekomunikāciju infrastruktūras izveidošanu un/vai ekspluatāciju tikai tiktāl, ciktāl ir jānodrošina efektīva radiofrekvenču
izmantošana, vai uz laiku, kas nepieciešams, lai ļautu pietiekama numuru skaita piešķiršanu pieejamu to pietiekamu skaitu
saskaņā ar Kopienu tiesībām.”
Attiecībā uz individuālajām licencēm piemērojamajām nodevām un maksām Direktīvas 97/13 11. pantā paredzēts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka nodevas, ko uzliek uzņēmumiem sakarā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvos izdevumus,
kas saistīti ar piemērojamo individuālo licenču izsniegšanu, pārvaldi, kontroli un piemērošanu. Nodevas, ko piemēro individuālai
licencei, ir samērīgas ar vajadzīgo darba apjomu, un tās pienācīgi un pietiekami detalizēti publicē, lai šī informācija būtu
viegli pieejama.
2.      Neņemot vērā 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumos dalībvalstis var atļaut valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksu,
lai nodrošinātu minēto resursu optimālu izmantošanu. Minētā maksa ir nediskriminējoša un, to nosakot, it īpaši ņem vērā vajadzību
veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.”
Direktīva 2002/20/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu
atļaušanu (Atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.) preambulas trīsdesmit otrajā apsvērumā teikts:
“Papildus administratīvajiem maksājumiem var iekasēt nomas maksu par radio frekvenču un numuru izmantošanu kā instrumentu,
lai nodrošinātu šādu resursu optimālu izmantošanu. Šādām maksām nevajadzētu kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību
tirgū. Šī direktīva neierobežo nolūku, kādam tiek izmantotas maksas par izmantošanas tiesībām. Šādas maksas var izmantot,
lai, piemēram, finansētu valsts pārvaldes iestāžu darbības, kuras nevar segt ar administratīviem maksājumiem. [..]”

Valsts tiesiskais regulējums
Attiecībā uz nodevu par publiskās radio radiofrekvences izmantošanu 1998. gada 24. aprīļa Vispārējā telekomunikāciju likuma
(
Ley 11/1998 General de las Telecomunicaciones
, 1998. gada 25. aprīļa
BOE
Nr. 99, 13909. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 11/1998”) 73. pantā tā sākotnējā redakcijā bija noteikts:
“1.      Publiskās radio frekvences piešķiršanai vienai vai vairākām personām vai organizācijai ir piemērojama ikgadējā nodeva atbilstoši
šai pantā paredzētajiem nosacījumiem. Šīs nodevas summa tiks izmantota pētniecības un apmācības telekomunikāciju jomā finansēšanai,
kā arī šī panta 40. un 42. pantā paredzēto sabiedrisko pakalpojumu pienākumu īstenošanai.
Lai noteiktu šīs nodevas maksātāju maksājamās nodevas summu, jāņem vērā piešķirtās frekvences izmantošanas tirgus vērtība
un tās izmantotāja sagaidāmā peļņa.
Lai noteiktu šo tirgus vērtību un frekvences izmantotāja sagaidāmo peļņu, jāņem vērā tostarp šādi faktori:
1°      dažādu frekvenču joslu izmantošanas un pārslodzes līmenis dažādās ģeogrāfiskajās zonās;
2°      pakalpojuma veids, kuram frekvence tiek izmantota, un it īpaši tas, vai tas paredz III daļā noteiktos sabiedrisko pakalpojumu
pienākumus;
3°      izmantotā spektra josla vai apakšjosla;
4°      izmantotie materiāli un tehnoloģija;
5°      piešķirto frekvenču izmantošanas vai ekspluatācijas ekonomiskā vērtība.
2.      Maksājamās nodevas lielums tiek aprēķināts, reizinot piešķirtās publiskās radiofrekvences vienību skaitu (turpmāk tekstā –
“RFV”) ar vienībai piešķirto vērtību. Salās platība, kas piemērojama, aprēķinot izmantot radiofrekvenču vienību skaitu, lai
noteiktu atbilstošo nodevu, tiek noteikta, izslēdzot nepieprasīto pārklājumu, kas ietver jūras zonu. Šī punkta mērķiem ar
[RFV] saprot standarta lielumu, kas atbilst reālai vai potenciālai vienu kilohercu platas joslas aizņemšanai vienu kvadrātkilometru
lielā platībā viena gada garumā.
3.      Iepriekš minēto faktoru vērtība tiek noteikta ar 16. pantā minēto ministra rīkojumu, izņemot, ja licenču daudzums ir ierobežots
atbilstoši 20. un 21. panta noteikumiem. Šādos gadījumos šī vērtība tiek noteikta, ar ministra rīkojumu apstiprinot attiecīgā
uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā līguma dokumentus.
[..]
8.      Nodeva, par kuru ir runa šajā pantā, ir domāta, lai segtu šajā likumā paredzētās licenču sistēmas piemērošanas izdevumus,
ja 71., 72. un 74. pantā paredzētās nodevas un maksas ir nepietiekamas.”
Atbilstoši Likuma Nr. 11/1998 73. panta 3. punktam teritorijas attīstības ministra 1998. gada 22. septembra rīkojuma, ar kuru
nosaka individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumiem un tīkliem piemērojamo sistēmu un nosacījumus, kas jāievēro
licenču turētājiem, II pielikumā tika definēti pieci iepriekš minētie faktori, tos apzīmējot attiecīgi kā koeficientus no
C1 līdz C5 un tiem piešķirot vērtību. RFV tādējādi tika noteikta ESP 0,0544, kas atbilst EUR 0,000327, apmērā.
Likuma Nr. 11/1998 73. pants tika grozīts ar 2000. gada 29. decembra Likumu par nodokļu, administratīviem un sociāla rakstura
pasākumiem (
Ley 14/2000 de Medidas fiscales administrativas y del orden social
, 2000. gada 30. decembra
BOE
Nr. 313, 46631. lpp.), ar kuru tostarp tika svītrots 1. punkta pirmās daļas otrais teikums, kā arī 8. punkts. Turklāt 3. punkts
tika grozīts, paredzot, ka nodevu veidojošo piecu faktoru vērtība jānosaka likumā par valsts budžetu.
Atbilstoši šai pēdējai tiesību normai 2000. gada 28. decembra Likuma Nr. 13/2000 par 2001. gada valsts budžetu (
Ley 13/2000 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2001
, 2000. gada 29. decembra
BOE
Nr. 312, 46513. lpp.) 66. pantā tika noteikta šo faktoru vērtība 2001. gadam. No tā izrietošā summa, kas jāmaksā par otrās
paaudzes ciparu sistēmu (
GSM
un
DCS
‑1800) spektra izmantošanu 2001. gadā paaugstinājās salīdzinājumā ar 2000. gadā sasniegto līmeni, savukārt attiecībā uz analogo
sistēmu spektra izmantošanu tā nemainījās.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Telefónica Móviles
Spānijas tirgū sniedz telekomunikāciju pakalpojumus. 1998. gadā tā ar Spānijas valsti noslēdza līgumu par sabiedrisko pakalpojumu
sniegšanu, kura priekšmets bija “telekomunikāciju pakalpojumu ar pievienoto vērtību” sniegšana
DCS
‑1800 veida personiskajai mobilajai komunikācijai visā valsts teritorijā.

Telefónica Móviles
tika piešķirta minēto pakalpojumu sniegšanai nepieciešamās publisko radiofrekvenču koncesija, vienojoties, ka piemērojamā
maksa tiek aprēķināta, reizinot RFV skaitu ar maksāšanas brīdī spēkā esošo cenu par vienību.
Pēc tam, kad
Telefónica Móviles
bija iesniegusi sūdzību par paziņojumu par nodevu laika posmā no 2001. gada 1. novembra līdz 31. decembrim, kuru kompetentā
iestāde noraidīja,
Telefónica Móviles
iesniedza pieteikumu tiesā, kurš arī tika noraidīts. Apgalvojot, ka attiecīgajā laika posmā piemērojamais Spānijas tiesiskais
regulējums bija pretrunā Direktīvas 97/13 11. pantam, tā iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas sūdzību.
Uzskatot, ka iesniedzējtiesā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 97/13 interpretācijas,
Tribunal Supremo
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas [97/13] 11. panta 2. punkts, un it īpaši prasība nodrošināt ierobežoto resursu optimālu izmantošanu un veicināt
jaunu pakalpojumu attīstību, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas nodala par šāda
veida resursiem iekasēto samaksu (nodeva par publiskas radio frekvences izmantošanu) no īpašā mērķa, kam to iepriekš bija
skaidri paredzēts izmantot (pētniecības un apmācības telekomunikāciju jomā, kā arī sabiedrisko pakalpojumu pienākumu finansēšana),
neparedzot kādu citu tās izmantošanas mērķi?
2)      Vai [Direktīvas 97/13] 11. panta 2. punkts, un it īpaši prasība nodrošināt ierobežoto resursu optimālu izmantošanu un veicināt
jaunu pakalpojumu attīstību, pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas bez acīmredzama pamatojuma ievērojami palielina
nodokļa lielumu ciparu sistēmai
DCS
‑1800, to nemainot tādām pirmās paaudzes analogajām sistēmām kā
TACS
sistēma?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā paredzētās
prasības, saskaņā ar kurām telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem par ierobežotu resursu izmantošanu uzliktajai maksai jābūt
domātai, lai nodrošinātu minēto resursu optimālu izmantošanu, un tai jāņem vērā vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences
attīstību, jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts telekomunikāciju pakalpojumu
operatoriem, kuriem ir individuālas licences, par radiofrekvenču izmantošanu uzlikt maksu, neparedzot konkrētu no šīs maksas
iegūto ieņēmumu izmantošanu, un ar kuru ievērojami tiek paaugstināts šīs maksas apjoms noteiktai tehnoloģijai, to nemainot
citai tehnoloģijai.
Direktīva 97/13, kā izriet no tās preambulas pirmā, trešā, ceturtā un piektā apsvēruma, ir daļa no pasākumiem pilnīgai telekomunikāciju
pakalpojumu un infrastruktūru liberalizācijai. Šai nolūkā ar to ir iedibināta atļauju sistēmām piemērojama kopēja sistēma,
kuras mērķis ir būtiski atvieglot jaunu operatoru ienākšanu tirgū. Šīs sistēma paredz, pirmkārt, noteikumus par atļauju izsniegšanu
un to saturu un, otrkārt, noteikumus par maksājumu, kas saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt telekomunikāciju
pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru (2003. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑292/01
un C‑293/01
Albacom
un
Infostrada
,
Recueil
, I‑9449. lpp., 35. un 36. punkts).
Kopējā sistēma, ko paredzēts iedibināt ar Direktīvu 97/13, zaudētu tās lietderīgo iedarbību, ja dalībvalstīm būtu tiesības
brīvi noteikt šīs jomas uzņēmumu maksājumus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Albacom
un
Infostrada
, 38. punkts). Tāpēc dalībvalstis var saistībā ar paredzētajām atļaujas procedūrām iekasēt tikai Direktīvā 97/13 paredzētās
nodevas vai maksas (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑339/04
Nuova società di telecomunicazioni
, Krājums, I‑6917. lpp., 35. punkts).
Šiem maksājumiem, kā precizēts Direktīvas 97/13 preambulas divpadsmitajā apsvērumā, ir jābūt balstītiem uz objektīviem, nediskriminējošiem
un pārskatāmiem kritērijiem. Turklāt tie nedrīkst būt pretrunā pilnīgas tirgus liberalizācijas mērķim, kas paredz pilnīgu
tā atvēršanu konkurencei (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Albacom
un
Infostrada
, 37. punkts)
Konkrētāk, attiecībā uz nodevām, ko dalībvalstis nosaka individuālo licenču īpašniekiem atbilstoši Direktīvas 97/13 11. pantam,
šī panta 1. punktā paredzēts, ka šīs nodevas sedz vienīgi administratīvos izdevumus, kas ir saistīti ar darbu, ko rada minēto
licenču īstenošana (2006. gada 19. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑392/04 un C‑422/04
Germany
un
Arcor
, Krājums, I‑8559. lpp., 28. punkts).
Ierobežotu resursu izmantošanas gadījumos šis pants dalībvalstīm atļauj papildus administratīvo izmaksu segšanai domātajām
maksām noteikt papildu maksu, kuras mērķis ir nodrošināt šo resursu optimālu izmantošanu (šajā ziņā skat. 2005. gada 20. oktobra
spriedumu apvienotajās lietās C‑327/03 un C‑328/03
ISIS Multimedia Net
un
Firma O2
, Krājums, I‑8877. lpp., 23. punkts). Turklāt atbilstoši šai pašai tiesību normai šai pēdējai maksai jābūt nediskriminējošai
un jāņem vērā nepieciešamība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.
Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā ir noteiktas arī prasības, kas dalībvalstīm jāievēro, nosakot maksu par ierobežotu resursu
izmantošanu, tomēr skaidri neparedzot konkrētu šādas maksas noteikšanas veidu vai to, kā pēc tam jāizmanto no tās gūtie ieņēmumi.
Tādējādi, vai Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā paredzētās prasības, uz kurām attiecas prejudiciālie jautājumi, nosaka
to, kā dalībvalstis var izmantot ieņēmumu, kas iegūti no attiecīgās maksas, vai summas, kas noteiktas attiecībā uz dažādām
tehnoloģijām.
Kā izriet no Eiropas Komisijas rakstveida apsvērumiem, atļauja izmantot valsts īpašumu, kas ir ierobežots resurss, ļauj tās
īpašniekam gūt ievērojamu finansiālu labumu un tam sniedz priekšrocības salīdzinājumā ar citiem operatoriem, kas arī vēlas
izmantot šo resursu, un tas pamato maksas noteikšanu, kas tostarp atspoguļo attiecīgā ierobežotā resursa izmantošanas vērtību.
Šādos apstākļos, kā apgalvojusi Spānijas valdība un Komisija, mērķis nodrošināt, lai operatori tiem pieejamos ierobežotos
resursus izmantotu optimāli, paredz, ka šīs maksas lielums jānosaka piemērotā līmenī, kas atspoguļo tostarp šo resursu izmantošanas
vērtību, kam savukārt ir nepieciešams ņemt vērā attiecīgā tirgus ekonomisko un tehnoloģisko situāciju.
Faktiski pārmērīgs šīs maksas līmenis var atturēt no attiecīgo ierobežoto resursu izmantošanas un tādējādi izraisīt to nepietiekamu
izmantošanu. Tāpat šīs maksas pārmērīgi zema noteikšana var kaitēt šo resursu izmantošanas efektivitātei.
Attiecībā uz prasību ņemt vērā nepieciešamību veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību tā paredz, ka maksas apjoms
nevar kavēt jaunu operatoru ienākšanu tirgū vai samazināt telekomunikāciju pakalpojumu operatoru inovācijas spēju (šajā ziņā
skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑431/07 P
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 125. punkts). Turklāt tā paredz, ka konkurence netiek kropļota, un tas var tikt nodrošināts
tikai tad, ja tiek nodrošināta dažādu saimnieciskās darbības subjektu iespēju vienlīdzība (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
spriedumu apvienotajās lietās
ISIS Multimedia Net
un
Firma O2
, 38. un 39. punkts).
Tādējādi dalībvalstis principā nevar konkurējošiem operatoriem piemērot atšķirīgas maksas par ierobežotu resursu izmantošanu,
kuru vērtība šķiet saimnieciskā ziņā līdzvērtīga (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
ISIS Multimedia Net
un
Firma O2
, 40. un 41. punkts)
Tomēr ne no viena Direktīvas 97/13, kura paredz pilnīgas konkurences ieviešanu telekomunikāciju tirgū, noteikuma neizriet,
ka Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā paredzētās prasības, uz kurām attiecas prejudiciālie jautājumi, paredzētu, ka attiecīgā
maksa jāizmanto konkrētam mērķim vai ka dalībvalstij no tās gūtie ieņēmumi ir kā īpaši pēc tam jāizmanto. No tā izriet, ka
tā šos ieņēmumus var brīvi izmantot.
Šo secinājumu turklāt apstiprina Atļauju izsniegšanas direktīva – pat ja tā
ratione temporis
pamata prāvai nav piemērojama –, kuras preambulas trīsdesmit otrajā apsvērumā noteikts, ka dalībvalstis var iekasēt maksu
par radiofrekvenču un numuru izmantošanu, lai nodrošinātu šādu resursu optimālu izmantošanu, un ka šī direktīva neierobežo
nolūku, kādam tiek izlietotas par izmantošanas tiesībām iekasētās maksas.
Turklāt prasības, saskaņā ar kurām maksām, kas telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem tiek uzliktas par ierobežotu resursu
izmantošanu, ir jābūt domātām, lai nodrošinātu šo resursu optimālu izmantošanu, un tām jāņem vērā vajadzība veicināt jaunu
pakalpojumu un konkurences attīstību, ņemot vērā iepriekš minēto, nevar liegt dalībvalstīm, nosakot šīs maksas lielumu, paredzēt
atšķirību – pat ja tā ir būtiska – starp, pirmkārt, izmantoto ciparu vai analogo tehnoloģiju un, otrkārt, katras tehnoloģijas
ietvaros – starp dažādiem tās izmantošanas veidiem, ciktāl ir nodrošināta dažādu saimnieciskās darbības subjektu iespēju vienlīdzība.
Turklāt šīs prasības principā nevar būt šķērslis arī tam, ka dalībvalstis var paaugstināt – pat būtiski – šīs maksas apjomu
noteiktai tehnoloģijai atkarībā no telekomunikāciju tirgus tehnoloģiskās un ekonomiskās attīstības, to nemainot citai tehnoloģijai,
ciktāl atšķirīgie noteiktie maksas lielumi atspoguļo attiecīgā ierobežotā resursa attiecīgo izmantošanas veidu ekonomiskajai
vērtībai.
Visbeidzot tikai tas fakts vien, ka šāda maksas paaugstināšana ir būtiska – par ko šajā lietā starp lietas dalībniekiem, kas
Tiesai iesnieguši rakstveida apsvērumus, pastāv vienprātība – pats par sevi neizraisa nesaderību ar mērķi, kādam atbilstoši
Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktam ir jābūt maksai par ierobežotu resursu izmantošanu, ciktāl ir ievērotas no šī mērķa
izrietošās prasības, proti, šīs maksas apjoms nav ne pārmērīgs, ne nesamērīgi zems.
Tomēr iesniedzējtiesai vajadzības gadījumā ir jāvērtē, vai valsts tiesiskais regulējums, par kādu ir runa pamata prāvā, atbilst
šī sprieduma 34.–36. punktā norādītajiem nosacījumiem.
Šādos apstākļos jāsecina, ka Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi, uz kuriem attiecas prejudiciālie
jautājumi, neapšaubāmi ietekmē šādas maksas lielumu, bet neuzliek dalībvalstīm pienākumu šo maksu izmantot konkrētam mērķim
vai noteiktā veidā izmantot no tās gūtos ieņēmumus.
Tas, ka dalībvalsts iepriekš savos tiesību aktos bija paredzējusi par ierobežotu resursu izmantošanu iekasētās maksas izmantošanu
pētniecības un apmācības telekomunikāciju jomā finansēšanai, kā tas bija paredzēts Likuma Nr. 11/1998 73. panta 1. punkta
pirmās daļas otrajā teikumā tā sākotnējā redakcijā, nevar ietekmēt Direktīvas 97/13 interpretāciju un tādējādi neliek apšaubīt
iepriekš minēto vērtējumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktā
paredzētās prasības, saskaņā ar kurām maksai, kas jāmaksā telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem par ierobežotu resursu
izmantošanu, ir jābūt domātai, lai nodrošinātu šo resursu optimālu izmantošanu, un tai jāņem vērā vajadzība veicināt jaunu
pakalpojumu un konkurences attīstību, jāinterpretē tādējādi, ka tās neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru telekomunikāciju
pakalpojumu operatoriem, kuriem ir individuālās licences, tiek uzlikta maksa par radiofrekvenču izmantošanu, neparedzot konkrētu
no šīs maksas iegūto ieņēmumu izmantošanu, un ar kuru ievērojami tiek paaugstināts šīs maksas apjoms noteiktai tehnoloģijai,
to nemainot citai tehnoloģijai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju
sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā 11. panta 2. punktā paredzētās prasības, saskaņā ar kurām maksai, kas jāmaksā telekomunikāciju
pakalpojumu operatoriem par ierobežotu resursu izmantošanu, ir jābūt domātai, lai nodrošinātu šo resursu optimālu izmantošanu,
un tai jāņem vērā vajadzība veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību, jāinterpretē tādējādi, ka tās neaizliedz
valsts tiesisko regulējumu, ar kuru telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem, kuriem ir individuālās licences, tiek uzlikta
maksa par radiofrekvenču izmantošanu, neparedzot konkrētu no šīs maksas iegūto ieņēmumu izmantošanu, un ar kuru ievērojami
tiek paaugstināts šīs maksas apjoms noteiktai tehnoloģijai, to nemainot citai tehnoloģijai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.