CELEX: 62013CJ0103
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Artiklid 12, 45, 46 ja 94
Siseriiklikud õigusnormid, millega pensioni määramise tingimuseks on pensionikindlustuse sissemaksete lõpetamine
Tagasiulatuvate sissemaksete tegemise teel kindlustusperioodi täitumine
Kindlustusperioodide kattumine mitmes liikmesriigis
Kindlustatu õigus teha erand makse- ja kindlustusperioodide liitmise reeglist
Määratud pensioni tühistamine ja liigselt makstud summade tagasinõudmine
Kohustus tasuda intressi

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada ELTL artikli 48 esimese lõigu punkti a ja artiklit 49 ning nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (
ELT L 392, lk 1
)) (edaspidi „määrus nr 1408/71”) artikli 12 lõikeid 1 ja 2, artikli 46 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 94 lõiget 2.
Taotlus on esitatud S. Somova ja Glaven direktor na Stolichno upravlenie „Sotsialno osiguryavane” (Sofia sotsiaalkindlustusameti, edaspidi „SUSO”, peadirektor) vahelises kohtuvaidluses seoses viimase otsusega, milles anti korraldus vanaduspensioni alusel S. Somovale makstud summad ja intressid tagasi nõuda, kuna vanaduspensioni õigus oli talle antud Kodeks za sotsialnoto osiguryavane (sotsiaalkindlustusseadustik, edaspidi „KSO”) artikli 94 lõiget 1 rikkudes.
Õiguslik raamistik
Liidu õigusnormid
Põhikohtuasja asjaolude ajal kehtinud määrus nr 1408/71 tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 (
ELT L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72).
Määruse nr 1408/71 artikli 12 „Hüvitiste kattumise vältimine” lõiked 1 ja 2 sätestasid:
„1.   Käesoleva määrusega ei anta ega säilitata õigust saada mitut samaliigilist hüvitist ühe ja sama kohustusliku kindlustuse perioodi eest. Seda sätet ei kohaldata siiski hüvitiste suhtes, mis on seotud invaliidsuse, vanaduse, toitjakaotusega (pensionid) või kutsehaigusega ning mida määravad kahe või enama liikmesriigi asutused vastavalt artikli 41, artikli 43 lõigete ja 3, artiklite 46, 50 ja 51 või artikli 60 lõike 1 punkti b sätetele.
2.   Kui käesoleva määrusega ei ole sätestatud teisiti, võib tugineda liikmesriigi õigusaktide sätetele, mis reguleerivad hüvitiste vähendamist, peatamist või tühistamist muude sotsiaalkindlustushüvitistega või muu sissetulekuga kattumise juhul, neile võib tugineda ka siis, kui kõnealuste hüvitiste saamise õigus omandati teise liikmesriigi õigusaktide alusel või kui kõnealune sissetulek saadi teise liikmesriigi territooriumil.”
Määruse artikli 44 „Hüvitiste andmise üldtingimused, kui töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja suhtes on kehtinud kahe või enama liikmesriigi õigusaktid” lõiked 1 ja 2 olid sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kahe või enama liikmesriigi õigusaktidele allunud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja või nende ülalpidamisel olnud isikute õigus saada hüvitist määratakse kindlaks vastavalt käesoleva peatüki sätetele.
2.   Välja arvatud juhul, kui artiklis 49 on sätestatud teisiti, arvestatakse asjaomase isiku esitatud hüvitise määramise taotluse menetlemisel kõigi riikide õigusakte, mis on töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja suhtes kehtinud. Sellest reeglist tehakse erand, kui asjaomane isik otseselt palub vanadushüvitiste määramise edasi lükata, millele tal oleks õigus ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel.”
Määruse nr 1408/71 artikli 45 „Hüvitiste saamise õiguse omandamisel, säilitamisel või ennistamisel kindlustus- või elamisperioodide arvessevõtmine, mis on täitunud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja suhtes kehtinud õigusaktide alusel” lõige 1 sätestas:
„Kui liikmesriigi õigusaktid seavad hüvitiste saamise õiguse omandamise, säilitamise või ennistamise kindlustusskeemi alusel, mis ei ole eriskeem lõikes 2 või 3 määratletud tähenduses, sõltuvusse kindlustus- või elamisperioodide täitumisest, peab kõnealuse liikmesriigi pädev asutus vajaduse korral arvesse võtma teise liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud kindlustus- või elamisperioode, olgu need täitunud üld- või eriskeemi alusel, töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana. Selleks arvestab ta kõnealuseid perioode nii, nagu oleksid need täitunud tema enda õigusaktide alusel.”
Nimetatud määruse artikkel 46 „Hüvitiste määramine” sätestas lõigetes 1 ja 2 järgmist:
„1.   Kui liikmesriigi õigusaktide tingimused hüvitise saamiseks on täidetud, ilma et oleks vaja kohaldada artiklit 45 või artikli 40 lõiget 3, kohaldatakse järgmisi reegleid:
a)
pädev asutus arvutab makstava hüvitise summa:
i)
üksnes nende õigusaktide alusel, mida ta kohaldab;
ii)
vastavalt lõikele 2;
b)
pädev asutus võib loobuda arvutuste tegemisest punkti a alapunkti ii alusel, kui sellise arvutuse tulemusel saadav summa, arvestamata numbrite ümardamisest tulenevaid erinevusi, on sama või väiksem kui punkti a alapunkti i alusel tehtud arvutuste tulemusel saadud summa, niivõrd kuivõrd kõnealune asutus ei kohalda õigusakte, mis sisaldavad reegleid artiklites 46b ja 46c osutatud kattumiste vältimiseks, või kui nimetatud asutus kohaldab õigusakte, mis sisaldavad reegleid artiklis 46c osutatud kattumiste vältimiseks, tingimusel et kõnealused õigusaktid sätestavad, et eri liiki hüvitisi võetakse arvesse, tuginedes üksnes selliste õigusaktide alusel täitunud kindlustus- või elamisperioodide ja sellistes õigusaktides täishüvitise saamiseks nõutavate kindlustus- ja elamisperioodide suhtele.
IV lisa C osas loetletakse iga asjaomase liikmesriigi puhul juhud, mil need kaks arvutusviisi võiksid anda sellise tulemuse.
2.   Kui liikmesriigi õigusaktide tingimused hüvitise saamiseks on täidetud üksnes pärast artikli 45 [ja/või] artikli 40 lõike 3 kohaldamist, kohaldatakse järgmisi reegleid:
[...]”
Sama määruse artiklis 84a „Käesoleva määrusega hõlmatud asutuste ja isikute vahelised suhted” oli sätestatud:
„1.   Käesoleva määrusega hõlmatud asutused ja isikud on kohustatud vahetama vastastikku teavet ja tegema koostööd, et tagada käesoleva määruse nõuetekohane rakendamine.
Vastavalt headele haldustavadele vastavad asutused mõistliku ajavahemiku jooksul kõigile järelepärimistele ning annavad asjaomastele isikutele teavet, mida viimased vajavad neile käesoleva määrusega antud õiguste teostamiseks.
Asjaomased isikud teavitavad pädeva riigi asutusi ja elukohariigi asutusi nii kiiresti kui võimalik mistahes muutustest nende isiklikus või perekondlikus olukorras, mis mõjutavad nende õigusi käesoleva määrusega sätestatud hüvitistele.
2.   Lõike 1 kolmandas lõigus viidatud teavitamiskohustuse mittetäitmine võib kaasa tuua võrdeliste meetmete rakendamise vastavalt siseriiklikele õigusaktidele. Sellele vaatamata on need meetmed samaväärsed nendega, mida rakendatakse sarnastes situatsioonides siseriiklike õigusaktide alusel, ning ei muuda taotlejatele käesoleva määrusega antud õiguste teostamist võimatuks või ületamatult raskeks.
3.   Raskuste korral käesoleva määruse tõlgendamisel või kohaldamisel, mis võivad kahjustada käesoleva määrusega hõlmatud isikute õigusi, võtab pädeva riigi asutus või asjassepuutuva isiku elukohariigi asutus kontakti asjaomas(t)e liikmesriigi (liikmesriikide) asutustega. Kui mõistliku ajavahemiku jooksul ei leita lahendust, võivad asjaomased ametivõimud paluda halduskomisjonil menetlusse astuda.”
Määruse nr 1408/71 artikkel 94 töötajaid puudutavate üleminekusätete kohta sätestas lõikes 2 järgmist:
„Kõiki kindlustusperioode või vajaduse korral töötamis- või elamisperioode, mis on täitunud liikmesriigi õigusaktide alusel enne 1. oktoobrit 1972 või enne asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal määruse kohaldamise kuupäeva, võetakse arvesse käesoleva määruse alusel omandatud õiguste kindlaksmääramiseks.”
Määruse nr 1408/71 IV lisa C osa kandis pealkirja „Määruse artikli 46 lõike 1 punktis b osutatud asjaolud, mille puhul võib loobuda hüvitiste arvutamisest vastavalt määruse artikli 46 lõikele 2”. Punktis B „Bulgaaria” oli märgitud:
„Kõik pensioni saamise taotlused kindlustusperioodideks ja vanaduspensionid, üldhaiguse korral makstavad invaliidsuspensionid ning ülalnimetatud pensionitest tulenevad toitjakaotuspensionid.”
Määruse VII lisa „Juhtumid, mille puhul isiku suhtes kohaldatakse korraga kahe liikmesriigi õigusakte” punktis 2 oli sätestatud:
„Juhul kui isik tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana Bulgaarias ja teeb tasulist tööd mõnes teises liikmesriigis”.
Bulgaaria õigusnormid
KSO artikli 4 lõikes 3 on sätestatud:
„Kohustuslikus korras on haigusest põhjustatud töövõimetuse, vananemise ja surma vastu kindlustatud:
[...]
5.
füüsilisest isikust ettevõtjad, kes saavad pärast õigusnormides ette nähtud kulude mahaarvamist igakuist töötasu, mis on vähemalt võrdne miinimumtöötasuga, kui nad ei ole vastava kuu osas kindlustatud muul alusel;
6.
füüsilisest isikust ettevõtjad, kes on vastava kuu osas kindlustatud muul alusel, sõltumata töötasu summast.
[...]”
Konstitucionen sadi (konstitutsioonikohus) 29. juuni 2000. aasta otsusega nr 5 tunnistati füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate pensionisaajate kohustus olla kindlustatud ja teha sissemakseid põhiseadusega vastuolus olevaks. Need füüsilisest isikust ettevõtjatest pensionisaajad võivad siiski ennast KSO artikli 4 lõikes 3 nimetatud kolme riski vastu kindlustada vabatahtlikult.
Füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes perioodil 27. detsembrist 2005 kuni 31. detsembrini 2011 kohaldatud redaktsioonis oli KSO artikli 94 „Pensioni määramise kuupäev” lõikes 1 sätestatud järgmist:
„Pension määratakse alates õiguse omandamise kuupäevast ja mis puudutab vanaduspensioni, siis alates kindlustuse lõppemisest, kui taotlus koos nõutavate dokumentidega esitati kuue kuu jooksul alates õiguse omandamise või kindlustuse lõpetamise kuupäevast. Kui dokumendid esitatakse hiljem kui kuue kuu jooksul alates õiguse omandamise või kindlustuse lõpetamise kuupäevast, määratakse pension alates dokumentide esitamise kuupäevast.”
KSO artikliga 94 kehtestatud kindlustuse lõpetamise kohustus, et tekiks pensioniõigus, tunnistati füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes kehtetuks alates 1. jaanuarist 2012.
KSO artikli 114 „Alusetult saadud summade tagasinõudmine” lõikes 1 on sätestatud:
„Alusetult saadud kindlustushüvitiste summad nõutakse koos intressidega tagasi nende summade saajalt […].”
KSO ülemineku- ja lõppsätete § 9 lõigetes 3 ja 5 on sätestatud:
„3.   Seoses pensionileminekuga võetakse kindlustusperioodina arvesse ka perioodi, mille kestel täitus asjaomastel isikutel artikli 68 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud vanus, kuid enne pensioniõiguse omandamist jäi puudu viie aasta ulatuses sissemakseid ja tasuti kindlustusmakseid, mis arvutati füüsilisest isikust ettevõtjatele tagatud minimaalse sissetuleku põhjal, mis määratakse kindlaks riikliku kohustusliku kindlustuse rahastamise seaduse alusel nende sissemaksete tegemise päeval, kui seda perioodi ei võeta kindlustusperioodina arvesse käesoleva seadustiku mõne muu sätte alusel.
[...]
5.   Lõikes 3 kirjeldatud viisil omandatud kindlustusperioodi puhul tekib õigus pensionile sotsiaalkindlustusmaksete tasumise päeval või nende maksete ajatamise ajakava kinnitamise päeval.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
S. Somova taotles 18. jaanuaril 2007 vanaduspensioni, teatades, et ta on töötanud Bulgaarias 18. jaanuarist 1967 kuni 31. maini 1996 ja et ta ei ole alates 4. juunist 1996 enam kindlustusega kaetud. Taotlus jäeti 6. veebruari 2007. aasta otsusega rahuldamata, sest S. Somova, kes oli Bulgaarias teinud kindlustusmakseid kokku 33 aastat 11 kuud ja 17 päeva pikkuse perioodi vältel, ei vasta Bulgaaria seaduses nõutavale vanuse- ja staažitingimustele.
S. Somova palus 22. juunil 2007 määrata talle vanaduspension KSO tollal kehtinud redaktsiooni ülemineku- ja lõppsätete artikli 9 alusel. Selles artiklis on kõnealuse vanaduspensioni õiguse tekkimiseks nõutud, et puudujääva perioodi (st 2 aasta 6 kuu ja 17 päeva) eest tehtaks sissemakseid. 5. juuli 2007. aasta otsusega koostati S. Somova taotlusel puudujäävate sissemaksete ajatamise kava.
Samal kuupäeval kinnitas S. Somova tütar tema esindajana kirjalikult, et tema ema ei olnud töötanud pärast 4. juunit 1996 ja et ta ei olnud kindlustusega kaetud.
11. juuli 2007. aasta otsusega määrati S. Somovale alates 5. juulist 2007 vanaduspension minimaalses summas. See summa arvutati mitu korda ümber.
Pärast seda, kui S. Somova esitas Austria pädevale sotsiaalkindlustusasutusele 2011. aastal vanaduspensioni taotluse, sai SUSO 20. septembril 2011 vormid E 001/AT ja E 205/AT. Nendest ilmneb, et S. Somova oli liitunud perioodidel 1995. aasta oktoobrist kuni 2000. aasta detsembrini ja 2001. aasta jaanuarist kuni 2011. aasta juulini füüsilisest isikust ettevõtja sotsiaalkindlustusskeemiga Austria föderaalse sotsiaalkindlustusseaduse tähenduses. Nendel ajavahemikel tegutses S. Somova Austrias põllumajandusettevõtjana.
SUSO järeldas sellest, et 5. juulil 2007, mil S. Somovale vanaduspension määrati, ei olnud ta sotsiaalkindlustusmaksete tasumist lõpetanud. Sellel alusel tehtud kolme otsusega tühistas SUSO esiteks otsuse, millega S. Somovale määrati vanaduspension, ja teiseks otsused, millega selle summat suurendati, ning andis korralduse S. Somovale tasutud summad koos intressidega tagasi nõuda.
S. Somova esitas selle otsuse peale vaide, mille SUSO jättis 2. detsembri 2011. aasta otsusega rahuldamata. SUSO leidis, et S. Somova esindaja poolt 5. juulil 2007 esitatud deklaratsioon ei puudutanud üksnes S. Somova sotsiaalkindlustuse lõppemist Bulgaarias, kuna määruse nr 1408/71 artikli 84a kohaselt oli S. Somova kohustatud Bulgaaria sotsiaalkindlustusasutusele teatama, et ta on kindlustusskeemiga liitunud mõnes teises liikmesriigis. Lisaks oleks tulnud selle määruse artikli 44 lõike 2 ja artikli 45 alusel arvesse võtta S. Somova Austrias täitunud kindlustusperioodi, kohaldamata siiski KSO ülemineku- ja lõppsätteid.
S. Somova sõnul ei ole asjassepuutuv see, et ta oli Bulgaarias pensioni taotlemise hetkel Austrias kindlustatud, sest tegu oli ühe teise liikmesriigi sotsiaalkindlustuskorraga.
Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [ELTL] artikli 48 esimest lõiku ja [ELTL] artikli 49 esimest ja teist lõiku tuleb põhikohtuasja faktilisi asjaolusid arvestades tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi selline õigusnorm nagu [põhikohtuasjas] kõne all olev [KSO] artikli 94 lõige 1, milles on sätestatud kindlustuse lõpetamise nõue kui alus vanaduspensioni määramiseks liikmesriigi kodanikule, kes tegutseb pensioni taotlemise ajal füüsilisest isikust ettevõtjana mõnes muus liikmesriigis ja kuulub [määruse nr 1408/71] kohaldamisalasse?
2.
Kas määruse nr 1408/71 artikli 94 lõiget 2 koosmõjus ELTL artikli 48 esimese lõigu punktiga a tuleb tõlgendada nii, et see lubab teha kindlustusperioodide liitmise reeglist erandi kindlustusperioodi osas, mis on täitunud teises liikmesriigis enne määruse kohaldamist selles liikmesriigis, kus pensionitaotlus esitati, kuna nimetatud säte annab kindlustatud isikule õiguse valida, kas ta annab nendest perioodidest liitmise eesmärgil teada, ja liitmise vajadust hinnata, samas kui periood, mis on täitunud üksnes selle riigi õigusaktide alusel, kus pensionitaotlus esitati, ei ole pensioniõiguse omandamiseks küllaldane, ja piisav periood saab täituda ainult tagasiulatuvate sissemaksete tegemise teel?
Kas sellistel asjaoludel on ELTL artikli 48 esimese lõigu punktiga a kooskõlas see, kui kindlustad isikul on võimalik loobuda määruse nr 1408/71 artikli 46 lõike 2 – mis käsitleb kindlustusperioodide liitmist pärast selle määruse kohaldatavaks muutumist – kohaldamisest nii, et ta jätab mõnes muus liikmesriigis täitunud kindlustusperioodid oma pensionitaotluses teatavaks tegemata?
3.
Kas määruse nr 1408/71 artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba tunnustada kindlustusperioodi tagasiulatuvate sissemaksete tegemise teel, nagu näeb Bulgaaria õiguses ette [KSO ülemineku- ja lõppsätete] § 9 lõige 3, kui nii tunnustatud kindlustusperioodid kattuvad mõne muu liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud kindlustusperioodidega nagu põhikohtuasjas?
4.
Kas määruse nr 1408/71 artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil pensioni maksmise peatada ja nõuda liikmesriigi kodanikult talle siseriikliku õiguse alusel määratud vanaduspensioni täielikku tagasimaksmist, kui [selle] määruse tingimused olid täidetud üksnes pensioni määramise ajal, ja ainult siseriiklikust õigusest tulenevatel kaalutlustel (mille kohaselt ei olnud pensioni määramise ajal asjaomase isiku kindlustus mõnes muus liikmesriigis lõpetatud, siseriikliku õiguse alusel tagasiulatuvate sissemaksete põhjal täitunud kindlustusperioodi oli tunnustatud, ilma et arvesse oleks võetud pensioni määramise ajaks mõnes teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioode) ja ilma et oleks kaalutud, kas oleks pidanud määrama teistsuguse suurusega pensioni?
Kas juhul, kui pensioni tagasinõudmine on lubatav, järeldub liidu õiguses sätestatud võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetest, et tasuda tuleb ka intress, kuigi liikmesriigi siseriiklik õigus ei näe rahvusvahelise lepingu alusel määratud pensioni tagasimaksmise korral intressi tasumist ette?”
Eelotsuse küsimused
Küsimuste vastuvõetavus
Iirimaa leiab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna põhikohtuasi on pelgalt siseriiklikku laadi ja selle lahendamine ei nõua ei liidu õiguse kohaldamist ega tõlgendamist. Selles kontekstis leiab nimetatud liikmesriik eelkõige, et eelotsusetaotluses ei ole piisavalt andmeid põhikohtuasja faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mis näitaks selgelt liidu õiguse võimalikku mõju kohtuasja lahendamisele.
Nende argumentidega ei saa nõustuda. Nimelt tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt EL toimimise lepingu norme, mis käsitlevad isikute vaba liikumist, ja nende normide rakendusakte ei saa kohaldada olukordade suhtes, mis ei ole kuidagi seotud liidu õiguses käsitletud mis tahes olukorraga ja mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed (vt kohtuotsus Dereci jt, C‑256/11,
EU:C:2011:734
, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ehkki põhikohtuasi käsitleb peamiselt KSO artikli 94 lõikes 1 kehtestatud tingimust, millega vanaduspensioni õiguse tekkimine sõltub sotsiaalkindlustuse lõppemisest, ei saa käesolevas asjas käsitletud olukorda siiski lugeda pelgalt ühe liikmesriigi siseseks. Nimelt oli S. Somova pensioni taotlemise kuupäeval füüsilisest isikust ettevõtja Austrias, kasutades seega ELTL artikli 49 järgset õigust asutamisvabadusele.
Lisaks tuvastas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et S. Somova teatud kindlustusperioodid Austria pensionikindlustussüsteemis kattusid Bulgaaria sarnaste kindlustusperioodidega, eelkõige 2 aasta 6 kuu ja 17 päeva pikkune periood, mille eest S. Somova tegi tagasiulatuvaid täiendavaid kindlustusmakseid vastavalt KSO ülemineku- ja lõppsätete § 9 lõikele 3. Selline olukord on põhimõtteliselt hõlmatud määruse nr 1408/71 sätetega.
Seega on esitatud eelotsuse küsimused vastuvõetavad.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklitega 48 ja 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu KSO artikli 94 lõige 1, milles on sätestatud teises liikmesriigis töötamisega seotud kindlustuse lõpetamise nõue kui alus vanaduspensioni määramiseks liikmesriigi kodanikule.
Piirangute olemasolu
Mis puudutab küsimust, kas sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas kujutavad töötajate vaba liikumise piirangut, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ilmneb, et määrus nr 1408/71 ei loo ühist sotsiaalkindlustusskeemi, vaid lubab erinevate siseriiklike skeemide olemasolu, ning selle ainus eesmärk on tagada siseriiklike skeemide kooskõlastamine. Liikmesriigid säilitavad seega oma pädevuse korraldada oma sotsiaalkindlustusskeemi (vt kohtuotsus Salgado González, C‑282/11,
EU:C:2013:86
, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega, kui liidu tasandil ei ole ühtlustamist toimunud, siis määratakse iga liikmesriigi õigusaktidega kindlaks muu hulgas tingimused, mis annavad õiguse hüvitisele (kohtuotsus Salgado González,
EU:C:2013:86
, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
Liikmesriigid peavad selle pädevuse teostamisel siiski järgima liidu õigust, eelkõige aluslepingu neid sätteid, mis käsitlevad kõigile liidu kodanikele tagatud vabadust liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (kohtuotsus Salgado González,
EU:C:2013:86
, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb ka meelde tuletada, et isikute vaba liikumist käsitlevate aluslepingu kõigi sätete eesmärk on kergendada liidu kodanikel mis tahes kutsealal tegutsemist liidu territooriumil ning nende sätetega on vastuolus meetmed, mis võivad asetada ebasoodsasse olukorrad need kodanikud, kui nad soovivad tegeleda majandustegevusega mõne teise liikmesriigi territooriumil (vt eelkõige kohtuotsused Bosman, C‑415/93,
EU:C:1995:463
, punkt 94, ja ITC, C‑208/05,
EU:C:2007:16
, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad liikmesriigi kodanikust töötajal lahkuda päritoluriigist, et kasutada oma õigust liikumisvabadusele, või sunnivad teda sellest loobuma, kujutavad järelikult endast selle vabaduse piirangut, isegi kui neid kohaldatakse sõltumatult asjaomaste töötajate kodakondsusest (vt eelkõige kohtuotsused Bosman,
EU:C:1995:463
, punkt 96; ITC,
EU:C:2007:16
, punkt 33, ja Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12,
EU:C:2013:799
, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult on aluslepingu töötajate vaba liikumist käsitlevate sätetega vastuolus mis tahes meede, mis ka juhul, kui see on kohaldatav ilma kodakondsusest lähtuva diskrimineerimiseta, võib takistada liidu kodanikel aluslepinguga tagatud põhivabaduste teostamist või muuta selle teostamise vähem atraktiivseks (vt selles tähenduses kohtuotsused Gouvernement de la Communauté française ja gouvernement wallon, C‑212/06,
EU:C:2008:178
, punkt 45, ja Casteels, C‑379/09,
EU:C:2011:131
, punkt 22).
Sellest tuleneb, et Bulgaaria seadusandjal on pädevus oma siseriikliku õiguse alusel kehtestada vanaduspensioni andmise tingimused, juhul kui need ei ole diskrimineerivad taotleja kodakondsuse alusel ega takista isikuid, kellel on õigus vanaduspensionile, kasutada lepinguga tagatud vabaduste kasutamist või pärsi nende tahet neid vabadusi kasutada.
Põhikohtuasjas kohaldatakse KSO artikli 94 lõiget 1 eristusteta kõigile Bulgaarias töötanud töötajatele ega diskrimineeri seega kõnealuseid töötajaid kodakondsuse alusel.
Mis puudutab põhivabaduste võimalikku piiramist, siis tuleb märkida, et see säte kehtestab pensioniõiguse saamiseks formaalse nõude lõpetada sissemaksed, mis väljendub kutsealase tegevuse lõppemises. Bulgaaria valitsus kinnitas kohtuistungil, et selle tingimuse täitmiseks piisab väga lühikesest ühepäevasest lõpetamisest. Lisaks ei olnud kindlustatult võetud õigust sellist tegevust pärast pensioniõiguse tekkimist jätkata ning ta võis samal ajal saada seda pensionit ja jätkata tasustatud kutsetegevust.
Nimelt võib selline sissemaksete tegemise lõpetamine – olgu see nii kerge kui tahes Bulgaarias tegutsevale töötajale – osutuda keeruliseks või koguni võimatuks sellise töötaja jaoks, kes kasutab oma liikumisvabadust või asutamisvabadust, töötades või tegutsedes füüsilisest isikust ettevõtjana mõnes muus liikmesriigis. Eelkõige võivad sellest sissemaksete tegemise lõpetamisest tuleneda võivad haldustoimingud teises liikmesriigis ajendada või lausa kohustada töötajat, kes on sarnases olukorras S. Somovaga, lõpetama oma kutsealane tegevus perioodiks, mille kestus on ettearvamatu, olles pikem kui Bulgaaria õigusnormides nõutud minimaalne ühepäevane periood, selleks et ta saaks nende õigusnormide alusel vanaduspensioni.
Selline lõpetamine võiks kahtluse alla seada füüsilisest isikust ettevõtja kutsetegevuse jätkamise ning seada tema kutsetegevuse ebakindlasse olukorda, kuna sellise lõpetamise järel ei ole mingit tagatist, et ta saaks oma tööd jätkata või leida uue töö.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 49, siis võib see lõpetamine ka pärast nimetatud töötajate tööturule naasmist mõjutada negatiivselt tema töötasu, karjääri kulgu ja arengut, avaldudes näiteks puhkuseõiguse, palgajärgu või staaži kaotamises.
Sellest tuleneb, et selline siseriiklik säte nagu KSO artikli 94 lõige 1 võib takistada või pärssida isikuid, kellel on Bulgaaria õigusnormide alusel õigus vanaduspensionile, tegutsemast teises liikmesriigis kutsetegevusega ja kujutab endast seega liikumisvabaduse ja eelkõige ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabaduse piirangut.
Piirangu põhjendatus
Põhivabadusi takistav meede võib olla lubatav üksnes tingimusel, et see järgib aluslepinguga kooskõlas olevat õiguspärast eesmärki ja kui seda õigustab ülekaalukas üldine huvi. Lisaks peab sellises olukorras taolise meetme kohaldamine olema sobiv kõnealuse eesmärgi saavutamiseks ega või minna kaugemale, kui on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige kohtuotsused ITC,
EU:C:2007:16
, punkt 37, ja Wencel, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esmalt tuleb märkida, et Bulgaaria valitsus kinnitas kohtuistungil, et kindlustatul säilis õigus pärast vanaduspensioni õiguse tekkimist tegeleda kutsetegevusega ning ta võis saada samal ajal vanaduspensioni ja tegeleda tasustatud kutsetegevusega. Seega puudub vajalik ja vahetu seos ühelt poolt Bulgaaria õiguse alusel sellise pensioni maksmise ning teiselt poolt tasustatud kutsetegevuse lõpetamise vahel.
Lisaks märkis Bulgaaria valitsus kohtuistungil, et selle puhtformaalse nõude (lõpetada kutsetegevus) eesmärk ei olnud teada või koguni puudus. See valitsus lisas koguni, et see nõue ei omanud mingit tähtsust ja oli ebaloogiline, lisaks oli selle aluseks olnud säte füüsilisest isikust ettevõtjate osas alates 1. jaanuarist 2012 kehtetuks tunnistatud; samuti uuriti Bulgaarias hetkel võimalust tunnistada see säte kehtetuks ka töötajate osas.
Seetõttu tuleb märkida, et nimetatud nõuet ei põhjenda üldise huvi eesmärk, mille saavutamist see peaks tagama.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu KSO artikli 94 lõige 1, milles on vanaduspensioni määramiseks sätestatud nõue, et teises liikmesriigis töötamisega seotud kindlustus on lõpetatud.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1408/71 artiklit 45, artikli 46 lõiget 2 ja artikli 94 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need on laadilt imperatiivsed või nii, et need annavad kindlustud isikutele õiguse valida, et ühes liikmesriigis tekkinud õiguste kindlaksmääramisel ei võeta arvesse kindlustusperioode, mis tekkisid teises liikmesriigis enne selle määruse kohaldamist esimeses liikmesriigis.
Analüüsides esmalt määruse nr 1408/71 artikli 94 lõiget 2, tuleb meenutada, et selles sättes on märgitud, et kõiki kindlustusperioode või vajaduse korral töötamis- või elamisperioode, mis on täitunud liikmesriigi õigusaktide alusel enne 1. oktoobrit 1972 või enne asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal määruse kohaldamise kuupäeva, võetakse arvesse selle määruse alusel omandatud õiguste kindlaksmääramiseks.
Selle sätte siduv laad tuleneb selgelt tema sõnastusest, mis on ühemõtteline, kasutades prantsuskeelses redaktsioonis eelkõige mõistet „est prise en considération” [„võetakse arvesse”]. See järeldus tuleneb samuti määruse nr 1408/71 teistest keeleversioonidest, mis ei jäta mingit kahtlust selles, et nimetatud säte on siduv.
Nimetatud määruse artikli 94 lõike 2 sõnasõnalist tõlgendust kinnitab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika, millest ilmneb, et selle määruse sätted, mis määravad kindlaks kohaldatava õiguse, moodustavad kollisiooninormide süsteemi, mille täielikkuse tulemusena piiratakse siseriiklike seadusandjate pädevust määrata nende asjassepuutuva siseriikliku õiguse ulatust ja kohaldamistingimusi seoses isikutega, kelle suhtes see õigus kehtib, ja territooriumiga, kus tekivad siseriiklike sätete õiguslikud tagajärjed (vt eelkõige kohtuotsus van Delft jt, C‑345/09,
EU:C:2010:610
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna määruses nr 1408/71 ette nähtud kollisiooninormid on seega liikmesriikidele imperatiivsed, ei saa seda enam asuda seisukohale, et nende normide kohaldamisalasse kuuluvad kindlustatud isikud võiksid neist tagajärgedest hoiduda, omades võimalust otsustada, et need normid nende suhtes ei kehti. Määruses kehtestatud kollisiooninormide süsteemi kohaldamine sõltub vaid objektiivsest olukorrast, kus asjassepuutuv töötaja on (kohtuotsus van Delft jt,
EU:C:2010:610
, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles kontekstis on Euroopa Kohus varem otsustanud, et ei EL toimimise leping, eelkõige selle artikkel 45 ega määrus nr 1408/71 ei anna võõrtöötajatele võimalust eelnevalt otsustada, et nad loobuvad kehtestatud süsteemist, eelkõige mis tuleneb määruse nr 1408/71 artikli 28 lõikest 1 (kohtuotsus van Delft jt,
EU:C:2010:610
, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kui määrus nr 1408/71 annab selle kohaldamisalasse kuuluvatele kindlustatud isikutele valikuvõimaluse, milliseid õigusakte kohaldada, on see sõnaselgelt ette nähtud (kohtuotsus van Delft jt,
EU:C:2010:610
, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimetatud määruse artikli 94 lõige 2 on seega imperatiivne. Ei liikmesriigid, pädevad asutused ega selle kohaldamisalasse kuuluvad kindlustatud isikud ei saa sellest erandit teha.
Mis puudutab sama määruse artiklit 45 ja artikli 46 lõiget 2, siis tuleb samuti märkida, et need on laadilt imperatiivsed, sest nende sõnastusest ei ilmne nende sätete kohaldamisalasse kuuluvale kindlustad isikule mingit valikuvõimalust (vt analoogia alusel kohtuotsus van Delft jt,
EU:C:2010:610
, punkt 57). Seetõttu ei saa kindlustatu loobuda nende kohaldamisest, jättes ühe liikmesriigi õigusnormide alusel vanaduspensioni määramise taotluses avaldamata teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioodid.
Seda järeldust kinnitab määruse nr 1408/71 artikli 84a lõige 1, mille kohaselt selle määrusega hõlmatud asutused ja isikud on kohustatud vahetama vastastikku teavet ja tegema koostööd, et tagada käesoleva määruse nõuetekohane rakendamine. Sellega seoses teavitavad asjaomased isikud pädeva riigi asutusi ja elukohariigi asutusi nii kiiresti kui võimalik mistahes muutustest nende isiklikus või perekondlikus olukorras, mis mõjutavad nende õigusi käesoleva määrusega sätestatud hüvitistele.
Sellest tuleneb – nagu märkis ka Iirimaa oma kirjalikes märkustes –, et kindlustatul ei ole õigust esitada oma töötamise ajaloost ja kindlustusperioodidest osaline ülevaade, et saada rahalist eelist.
Seetõttu ei võimalda määruse nr 1408/71 artikli 45 ja artikli 46 lõike 2 imperatiivne laad kindlustatul vältida seda, et selle riigi pädev asutus, kus ta on esitanud vanaduspensioni taotluse, kohaldab reegleid, mis puudutavad kõigi kindlustusperioodide liitmist ja selle hüvitise tegeliku summa arvutamist proportsionaalselt nende kindlustusperioodide kestusega, mis täitusid mõnes teises liikmesriigis enne selle määruse kohaldamist kõnealuse liikmesriigi territooriumil.
Sellest tulenevalt tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artiklit 45, artikli 46 lõiget 2 ja artikli 94 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need sätted ei anna kindlustud isikutele õigust valida, et ühes liikmesriigis tekkinud õiguste kindlaksmääramisel ei võeta arvesse kindlustusperioode, mis tekkisid teises liikmesriigis enne selle määruse kohaldamist esimeses liikmesriigis.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1408/71 artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba tunnustada kindlustusperioodi tagasiulatuvate sissemaksete tegemise teel, nagu näeb Bulgaaria õiguses ette KSO ülemineku- ja lõppsätete § 9 lõige 3, kui nii tunnustatud kindlustusperioodid kattuvad mõne muu liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud kindlustusperioodidega nagu põhikohtuasjas.
Sellega seoses tuleneb teisele küsimusele antud vastusest, et selle määruse artikkel 45, artikli 46 lõige 2 ja artikli 94 lõige 2 on laadilt imperatiivsed.
Seetõttu oli Bulgaaria pädevatel ametiasutustel sama määruse artikli 45 alusel kohustus võtta S. Somovale Bulgaaria õigusnormide alusel vanaduspensioni määrates arvesse Bulgaarias ja Austrias täitunud kindlustusperioode.
Nimelt, nagu ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, olid S. Somoval Austrias täitunud kindlustusperioodid piisavad, et kompenseerida seda perioodi, mille vältel ta ei olnud Bulgaaria õiguse alusel kindlustatud. Kuna S. Somoval Bulgaarias ja Austrias täitunud kindlustusperioodide liitmisest määruse nr 1408/71 artikli 45 alusel piisas, et ta saaks Bulgaaria õigusnormide alusel vanaduspensioni, siis ei olnud Bulgaaria ametiasutustel õigust kehtestada KSO ülemineku- ja lõppsätete § 9 lõike 3 alusel tagasiulatuvat sissemaksete tegemist.
Eelnevat silmas pidades ja teisele küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja esitada eraldi vastust kolmandale küsimusele.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas sellises juhtumis, nagu põhikohtuasjas käsitleti, on määruse nr 1408/71 artikli 12 lõikega 2 vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad sellel liikmesriigil lõpetada vanaduspensioni maksmine ja nõuda tagasi kõik tehtud maksed. Lisaks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas liidu õiguse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega vastavalt peab tagasinõudmisele lisanduma intressid, kui siseriiklikus õiguses ei ole ette nähtud, et rahvusvahelise lepingu alusel makstud pension tuleb tagasi nõuda koos intressidega.
Nimetatud määruse artikli 12 lõikest 2 ilmneb, et põhimõtteliselt võib liikmesriigilt hüvitisi saava isiku vastu tugineda selle liikmesriigi õigusaktide sätetele, mis reguleerivad hüvitiste vähendamist muude sotsiaalkindlustushüvitistega või muu sissetulekuga kattumise juhul.
Ühtlasi tuleb meelde tuletada, et Bulgaaria õiguse alusel on lubatud samal ajal tegutseda kutsetegevusega ja saada vanaduspensionit.
Selles olukorras tuleb märkida, et määruse nr 1408/71 artikli 12 lõige 2 ei ole kohaldatav kutsetegevusest saadud tulude ja sotsiaalkindlustushüvitiste liitmisele, mida käsitletakse põhikohtuasjas.
Seetõttu ei ole vaja neljandale küsimusele vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
ELTL artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu KSO (Kodeks za sotsialnoto osigyryavane) artikli 94 lõige 1, milles on vanaduspensioni määramiseks sätestatud nõue, et teises liikmesriigis töötamisega seotud kindlustus on lõpetatud.

2.
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006) artiklit 45, artikli 46 lõiget 2 ja artikli 94 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need ei anna kindlustud isikutele õigust valida, et ühes liikmesriigis tekkinud õiguste kindlaksmääramisel ei võeta arvesse kindlustusperioode, mis tekkisid teises liikmesriigis enne selle määruse kohaldamist esimeses liikmesriigis.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.