CELEX: 62007TJ0059
Konkurencija
Karteliai
Butadieno kaučiuko ir stireno-butadieno kaučiuko, gauto emulsinės polimerizacijos būdu, rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Vienas pažeidimas
Kartelio buvimo įrodymai
Baudos
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Sunkinančios aplinkybės

Ginčo aplinkybės
2006 m. lapkričio 29 d. sprendimu C(2006) 5700 galutinis (byla COMP/F/38.638 – Butadieno kaučiukas ir stireno‑butadieno kaučiukas,
gautas emulsinės polimerizacijos būdu, toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Bendrijų Komisija konstatavo, kad dalyvaudamos
minėtų produktų rinkos kartelyje kelios įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo
53 straipsnį.
Ginčijamas sprendimas skirtas šioms įmonėms:
–
Bayer AG
, įsikūrusiai Lėverkuzene (Vokietija),
–
The Dow Chemical Company
, įsikūrusiai Midlande, Mičigane (Jungtinės Amerikos Valstijos) (toliau –
Dow Chemical
),
–
Dow Deutschland Inc.
, įsikūrusiai Švalbache (Vokietija),
–        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (buvusi Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), įsikūrusiai Švalbache,
–
Dow Europe
, įsikūrusiai Horgene (Šveicarija),
–
Eni SpA
, įsikūrusiai Romoje,
–
Polimeri Europa SpA
, įsikūrusiai Brindizyje (Italija) (toliau –
Polimeri
),
–
Shell Petroleum NV
, įsikūrusiai Hagoje (Nyderlandai),
–
Shell Nederland BV
, įsikūrusiai Hagoje,
–
Shell Nederland Chemie BV
, įsikūrusiai Roterdame (Nyderlandai),
–
Unipetrol a.s.
, įsikūrusiai Prahoje (Čekijos Respublika),
–
Kaučuk a.s.
, įsikūrusiai Kralupuose prie Vltavos (Čekijos Respublika),
–
Trade–Stomil sp. z o.o.
, įsikūrusiai Lodzėje (Lenkija) (toliau –
Stomil
).
Įmones
Dow Deutschland
,
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
ir
Dow Europe
tiesiogiai ar netiesiogiai visiškai kontroliuoja
Dow Chemical
(toliau kartu vadinamos
Dow
) (ginčijamo sprendimo 16–21 konstatuojamosios dalys).
Su nagrinėjamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri Srl
, kurią netiesiogiai kontroliavo
Eni
per dukterinę bendrovę
EniChem SpA
(toliau –
EniChem SpA
). 1997 m. lapkričio 1 d.
EniChem Elastomeri
buvo prijungta prie
EniChem SpA
.
Eni
kontroliavo 99,97 %
EniChem SpA
. 2002 m. sausio 1 d.
EniChem SpA
savo strateginę cheminę veiklą (įskaitant veiklą, susijusią su butadieno kaučiuku ir stireno‑butadieno kaučiuku, gautu emulsinės
polimerizacijos būdu) perdavė jai 100 % priklausančiai dukterinei bendrovei
Polimeri
. Nuo 2002 m. spalio 21 d.
Eni
tiesiogiai ir visiškai kontroliavo
Polimeri
. 2003 m. gegužės 1 d.
EniChem SpA
pakeitė pavadinimą į
Syndial SpA
(ginčijamo sprendimo 26–32 konstatuojamosios dalys). Ginčijamame sprendime pavadinimą „EniChem“ Komisija vartoja turėdama
omenyje visas
Eni
priklausančias bendroves (toliau –
EniChem
) (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis).

Shell Nederland Chemie
yra
Shell Nederland
, kurią visiškai kontroliuoja
Shell Petroleum
, dukterinė bendrovė (ginčijamo sprendimo 38–40 konstatuojamosios dalys).

Kaučuk
buvo įkurta 1997 m., susijungus
Kaučuk Group a.s.
ir
Chemopetrol Group a.s.
1997 m. liepos 21 d.
Unipetrol
įgijo visą susijungusių įmonių turtą, teises ir įsipareigojimus.
Unipetrol
priklauso 100 %
Kaučuk
akcijų (ginčijamo sprendimo 45 ir 46 konstatuojamosios dalys). Be to, remiantis ginčijamu sprendimu,
Tavorex s.r.o.
(toliau –
Tavorex
), įsteigta Čekijos Respublikoje, atstovavo
Kaučuk
(ir jos pirmtakei
Kaučuk Group
) vykdant eksportą nuo 1991 m. iki 2003 m. vasario 28 d. Ginčijamame sprendime taip pat pažymėta, kad nuo 1996 m.
Tavorex
atstovavo
Kaučuk
Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimuose (ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamoji dalis).
Remiantis ginčijamu sprendimu, apie 30 metų, bent iki 2001 m.,
Stomil
atstovavo Lenkijos gamintojai
Chemical Company Dwory S.A.
(toliau –
Dwory
), jai vykdant eksporto veiklą. Ginčijamame sprendime taip pat pažymėta, kad nuo 1997 iki 2000 m.
Stomil
atstovavo
Dwory
Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimuose (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamoji dalis).
Laikoma, kad pažeidimas buvo vykdomas nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Bayer
,
Eni
ir
Polimeri
atveju), nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d. (
Shell Petroleum
,
Shell Nederland
ir
Shell Nederland Chemie
atveju), nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Dow Chemical
atveju), nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2001 m. lapkričio 27 d. (
Dow Deutschland
atveju), nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Unipetrol
ir
Kaučuk
atveju), nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2000 m. vasario 22 d. (
Stomil
atveju), nuo 2001 m. vasario 22 d. iki 2002 m. vasario 28 d. (
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
atveju) ir nuo 2001 m. lapkričio 26 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Dow Europe
atveju) (ginčijamo sprendimo 476–485 konstatuojamosios dalys ir rezoliucinės dalies 1 straipsnis).
Butadieno kaučiukas (toliau – BK) ir stireno‑butadieno kaučiukas, gautas emulsinės polimerizacijos būdu (toliau – SBK), yra
sintetiniai kaučiukai, iš esmės naudojami padangų gamyboje. Šie du produktai pakeičiami tarpusavyje ir su kitais sintetiniais
bei natūraliu kaučiuku (ginčijamo sprendimo 3–6 konstatuojamosios dalys).
Be ginčijamame sprendime paminėtų gamintojų, ribotą BK ir SBK kiekį EEE teritorijoje pardavė kiti Azijoje ir rytų Europoje
įsikūrę gamintojai. Be to, didelę BK dalį tiesiogiai gamina dideli padangų gamintojai (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji
dalis).
2002 m. gruodžio 20 d.
Bayer
susisiekė su Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir
baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau –
pranešimas dėl bendradarbiavimo) dėl BK ir SBK. Kiek tai susiję su SBK,
Bayer
žodžiu apibūdino pagal kartelį vykdomą veiklą. Šis žodinis pareiškimas buvo įrašytas į magnetinę juostą (ginčijamo sprendimo
67 konstatuojamoji dalis).
2003 m. sausio 14 d.
Bayer
žodžiu apibūdino su BK susijusią pagal kartelį vykdomą veiklą. Šis žodinis pareiškimas buvo įrašytas į magnetinę juostą.
Bayer
taip pat pateikė Europos sintetinio kaučiuko asociacijos BK komiteto susitikimų protokolų (ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamoji
dalis).
2003 m. vasario 5 d. Komisija pranešė
Bayer
apie savo sprendimą suteikti jai sąlyginį atleidimą nuo baudos (ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamoji dalis).
2003 m. kovo 27 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio
[EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 8 t., p. 3), 14 straipsnio
3 dalimi, atliko patikrinimą
Dow Deutschland
&
Co
. patalpose (ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2003 m. rugsėjo mėn. iki 2006 m. liepos mėn. ginčijamame sprendime nurodytoms įmonėms Komisija nusiuntė kelis prašymus
pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl
konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnį (ginčijamo sprendimo 71 konstatuojamoji dalis).
2003 m. spalio 16 d.
Dow Deutschland
ir
Dow Deutschland
&
Co
susitiko su Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiame susitikime
buvo žodžiu apibūdinta su BK ir SBK susijusi kartelio veikla. Šis žodinis apibūdinimas buvo įrašytas. Taip pat perduota medžiaga,
kurioje buvo su karteliu susiję dokumentai (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis).
2005 m. kovo 4 d.
Dow Deutschland
buvo informuota apie Komisijos ketinimą sumažinti jos baudą nuo 30 iki 50 % (ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamoji dalis).
2005 m. birželio 7 d. Komisija pradėjo procedūrą ir nusiuntė ginčijamo sprendimo adresatėms, išskyrus
Unipetrol
, ir
Dwory
pirmąjį pranešimą apie kaltinimus. Pirmasis pranešimas apie kaltinimus taip pat buvo skirtas
Tavorex
, tačiau šiai įmonei jis nebuvo perduotas, nes nuo 2004 m. spalio mėn. buvo vykdoma jos bankroto procedūra. Taigi procedūra
jos atžvilgiu buvo nutraukta (ginčijamo sprendimo 49 ir 74 konstatuojamosios dalys).
Suinteresuotos įmonės pateikė rašytines pastabas dėl šio pirmojo pranešimo apie kaltinimus (ginčijamo sprendimo 75 konstatuojamoji
dalis). Komisijos patalpose jos taip pat turėjo galimybę susipažinti su bylos medžiaga, įrašyta į kompaktinę plokštelę, žodiniais
pareiškimais ir su tuo susijusiais dokumentais (ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamoji dalis).
2005 m. lapkričio 3 d.
Manufacture française des pneumatiques Michelin
(toliau –
Michelin
) paprašė leisti įstoti į bylą. 2006 m. sausio 13 d. ji pateikė rašytinius komentarus (ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamoji
dalis).
2006 m. balandžio 6 d. Komisija priėmė antrąjį ginčijamo sprendimo adresatėms skirtą pranešimą apie kaltinimus. Šiuo klausimu
suinteresuotos įmonės pateikė rašytines pastabas (ginčijamo sprendimo 84 konstatuojamoji dalis).
2006 m. gegužės 12 d.
Michelin
pateikė skundą pagal 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [EB] 81 ir
82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 5 straipsnį (ginčijamo
sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).
2006 m. birželio 22 d. ginčijamo sprendimo adresatės, išskyrus
Stomil
, ir
Michelin
dalyvavo Komisijos surengtoje apklausoje (ginčijamo sprendimo 86 konstatuojamoji dalis).
Neturėdama pakankamų
Dwory
dalyvavimo kartelyje įrodymų Komisija nusprendė nutraukti procedūrą jos atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji
dalis). Komisija taip pat nusprendė nutraukti procedūrą
Syndial
atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamoji dalis).
Be to, nors iš pradžių buvo naudojami du skirtingi (vienas BK, o kitas SBK atveju) bylų numeriai (COMP/E‑1/38.637 ir COMP/E‑1/38.638),
po to, kai buvo priimtas pirmasis pranešimas apie kaltinimus, Komisija naudojo vieną numerį (COMP/F/38.638) (ginčijamo sprendimo
90 ir 91 konstatuojamosios dalys).
Administracinė procedūra buvo baigta 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijai priėmus ginčijamą sprendimą.
Pagal ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnį toliau išvardytos įmonės, nurodytais laikotarpiais dalyvaudamos
viename tęstiniame susitarime, kuriuo jos susitarė nustatyti tikslines kainas, pasidalyti klientus agresyvios konkurencijos
atsisakymo susitarimais ir keistis svarbia informacija apie kainas, konkurentus ir klientus BK bei SBK sektoriuose, pažeidė
EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį:
a)
Bayer
– nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
b)
Dow Chemical –
nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Dow Deutschland –
nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2001 m. lapkričio 27 d.;
Dow Deutschland Anlagengesellschaft –
nuo 2001 vasario 22 d. iki 2002 m. vasario 28 d.;
Dow Europe –
nuo 2001 m. lapkričio 26 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
c)
Eni –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Polimeri –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
d)
Shell Petroleum –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
Shell Nederland
– nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
Shell Nederland Chemie –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
e)
Unipetrol –
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Kaučuk
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
f)
Stomil –
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2000 m. vasario 22 d.
Remdamasi ginčijamame sprendime konstatuotomis faktinėmis aplinkybėmis ir atliktais teisiniais vertinimais, Komisija skyrė
suinteresuotoms įmonėms baudas, kurios buvo apskaičiuotos pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį
ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) ir pranešime dėl bendradarbiavimo aprašytą metodą.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 straipsniu buvo skirtos tokios baudos:
a)
Bayer
– 0 EUR;
b)
Dow Chemical
– 64,575 mln. EUR, kurių:
i)       60,27 mln. EUR solidariai su
Dow Deutschland
;
ii)      47,355 mln. EUR solidariai su Dow Deutschland Anlagengesellschaft ir Dow Europe;
c)
Eni
ir
Polimeri
solidariai – 272,25 mln. EUR;
d)       Shell Petroleum, Shell Nederland ir Shell Nederland Chemie solidariai – 160,875 mln. EUR;
e)
Unipetrol
ir
Kaučuk
solidariai – 17,55 mln. EUR;
f)
Stomil
– 3,8 mln. EUR.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsniu 1 straipsnyje išvardytoms įmonėms nurodoma nedelsiant nutraukti, jeigu
jos to dar nepadarė, tame pačiame straipsnyje nurodytus pažeidimus ir ateityje susilaikyti nuo bet kokių 1 straipsnyje aprašytų
veiksmų ar elgesio, taip pat nuo bet kokių priemonių, kurių tikslas ar poveikis yra toks pats.

Procesas ir šalių reikalavimai
2007 m. vasario 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje gautu pareiškimu
Polimeri
pareiškė šį ieškinį.
2009 m. balandžio 1 d. Bendrojo Teismo pirmininko sprendimu N. Wahl buvo paskirtas į kolegiją, nes vienas iš jos narių negalėjo
vykdyti savo pareigų.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, teismas paprašė
šalių atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Šalių žodiniai argumentai ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu užduotus klausimus buvo išklausyti 2009 m. spalio 21 d. posėdyje.

Polimeri
Bendrojo Teismo prašo:
–        taikyti prašomas tyrimo priemones,
–        panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba jo dalį, numatant atitinkamus padarinius baudos dydžiui,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba sumažinti baudą,
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Polimeri
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Savo reikalavimus
Polimeri
iš esmės grindžia šešiolika ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros pažeidimais, ginčijamo sprendimo esme ir baudos dydžio
nustatymu.
I –
Dėl reikalavimo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą
A –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros pažeidimais
1.     Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su netinkamu pranešimo dėl bendradarbiavimo panaudojimu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
teigia, kad ginčijamas sprendimas yra „90 %“ pagrįstas
Bayer
ir
Dow
pareiškimais. Ginčijamame sprendime didžiąja dalimi remiamasi žodiniais pareiškimais. Be to, dokumentų, pateiktų kaip įrodymų,
yra labai nedaug ir juos galima įvairiai aiškinti.
Žodinių pareiškimų tikslas yra leisti Komisijai pradėti tyrimą. Šiuo atveju šie pareiškimai buvo priemonė nustatyti faktines
aplinkybes ir didele dalimi pakeitė patį tyrimą, taip pat tai buvo priemonė daryti spaudimą su Komisija bendradarbiavusioms
įmonėms.
Konkrečiai kalbant, pirma,
Polimeri
pažymi, kad 2002 m. gruodžio 20 d.
Bayer
pareiškimas lėmė tai, jog buvo atliktas vienintelis patikrinimas, šiuo atveju –
Dow
patalpose. Nė vienoje iš kitų įmonių,
Bayer
minimų pirmajame pareiškime, patikrinimas nebuvo atliktas.
Antra, kalbėdama apie pateiktus įrodymus,
Polimeri
nurodo, kad jie yra labai riboti ir dviprasmiški. Šiuos dokumentus galima aiškinti kaip keitimosi svarbia informacija ar susitarimų
įrodymus, tačiau juose taip pat gali būti tik duomenys apie rinkos kainas, žinomi visame sektoriuje ir gauti iš kitų šaltinių.

Polimeri
ypač atkreipia dėmesį į vieno dalyvio užrašus iš 1996 m. vasario 21 d. Diuseldorfe (Vokietija) vykusio susitikimo, kuriuos
ji prideda prie ieškinio. Komisija šiuos dokumentus iš pradžių naudojo kaip susitarimo dėl kainų įrodymą, o paskui padarė
išvadą, kad minėtasis susitikimas nepriklausė tariamiems kartelio susitikimams, ir nagrinėjamų dokumentų nebelaikė apkaltinamaisiais
įrodymais. Tačiau šie dokumentai yra tokie pat ar netgi detalesni, palyginti su kitais to paties dalyvio parengtais dokumentais,
kuriuos Komisija laikė neteisėtų susitarimų įrodymu.
Tokiomis aplinkybėmis įmonės prie savo pareiškimų turėjo pridėti informaciją, kurios neįmanoma įrodyti. Pirmą žalingą tokios
politikos poveikį parodo pareiškimai, padaryti apklausiant antrąjį kartą. Taigi
Polimeri
pabrėžia, kad per 2005 m. gruodžio 12 d. susitikimą su
Dow
darbuotojais (N. ir F.) Komisija pateikė
ad hoc
klausimus, siekdama priversti šiuos asmenis padaryti „įsiteikimo“ pareiškimus dėl suponuojamų kartelio susitikimų, taip pat
dėl galimų kainų padidinimų, dėl kurių sudaryti tariami susitarimai. Komisija netgi pati būtų pateikusi duomenis apie galimus
kainų padidinimus, o kai negavo rezultatų, kurių tikėjosi, ji to nepaminėjo ginčijamame sprendime. Taip pat iš ginčijamo sprendimo
244 konstatuojamosios dalies matyti, kad
Dow
buvo „priversta“ pateikti parodymus. Taigi 2005 m. lapkričio 17 d.
Dow
pareiškimas parodo, kad ji pakeitė savo faktinių aplinkybių versiją po to, kai susipažino su
Bayer
pareiškimais. Komisijos išvada šiuo klausimu neatspindi
Dow
pareiškimų. Taip pat 2005 m. gruodžio 6 d.
Bayer
pareiškimas dėl 1996 m. vasario 21 d. Diuseldorfe vykusio susitikimo (žr. šio sprendimo 43 punktą) parodo tai, kad ši bendrovė
save kaltino veiksmais, kurių ji nepadarė.
Trečia,
Polimeri
pažymi, kad vienintelė teisinė nuoroda į pareiškimų, gautų Komisijai vykdant įgaliojimus tyrimo srityje, statusą yra pateikta
Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalyje. Nustatyta, kad žodinių pareiškimų, įmonių padarytų nagrinėjant prašymą atleisti
nuo baudos, Komisija negali panaudoti kaip kartelio buvimo lemiamo įrodymo. Tai susiję su aplinkybe, kad šiuos pareiškimus
įmonės padarė savo naudai. Kadangi,
Polimeri
manymu, Komisija lemiamą reikšmę suteikė minėtiems pareiškimams (
Polimeri
ypač pabrėžia tai, kad iš penkiolikos Komisijos minimų susitikimų, tariamai įvykusių tarp konkurentų, tik keturi įrodyti ir
rašytiniais įrodymais), teiginys, kad „visiškas [
Syndial
ir
Polimeri
] atsisakymas pripažinti savo dalyvavimą (kartelyje ar atliekant tam tikrus veiksmus) savaime negali turėti didesnės vertės
nei Komisijos turimi įrodymai“ (ginčijamo sprendimo 327 konstatuojamoji dalis), parodo sistemą, kurioje kaltintojas, kuris
yra ir teisėjas, nebaudžiamai naudojasi savo įgaliojimais.
Be to, teismo praktika, Komisijos cituojama ginčijamo sprendimo 203–205 konstatuojamosiose dalyse, jos nuomonės nepatvirtina.
Taigi Bendrasis Teismas yra nusprendęs, kad įmonės, kaltinamos dalyvavimu kartelyje, pareiškimas, kurio teisingumą ginčija
kelios kitos kaltinamos įmonės, negali būti laikomas pakankamu šių įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas
kitais įrodymais (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501). Tokį požiūrį Teisingumo Teismas patvirtino apeliaciniame procese.

Polimeri
priduria, kad jos argumentai nėra susiję su „bylos esme“, kaip teigia Komisija savo rašytinėse pastabose.
Polimeri
manymu, šie kaltinimai susiję su teisės į gynybą pažeidimu, kuris padarytas įrodinėjimo pareigos perkėlimu, kurį lėmė ypatingas
įmonių, paprašiusių taikyti bausmės sušvelninimo priemones, pareiškimų panaudojimas.
Polimeri
pažymi, kad Komisija atsako į jos aštuntuoju ieškinio pagrindu pateiktus argumentus remdamasi teismo praktika dėl įrodinėjimo
pareigos. Tačiau teismo praktika, kuria remiamasi šiuo klausimu, neturi reikšmės, nes Komisijos minimose bylose įmonių dalyvavimas
buvo patvirtintas dokumentiniais įrodymais. Šioje byloje ginčijamame sprendime yra bendroji dalis, kuri yra ne kas kitas kaip
pareiškimų dėlionė.
Komisija nurodo, kad bendrovės
Polimeri
pateikti kaltinimai yra susiję su pažeidimo įrodymu, taigi – su bylos esme, o ne su tariamais procedūros pažeidimais. Todėl
Komisija pateikia nuorodą į atsiliepimo į ieškinį dalį, susijusią su tariamomis vertinimo klaidomis, susijusiomis su kartelio
egzistavimu.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia konstatuoti, kad net jeigu tam tikri pirmuoju ieškinio pagrindu pateikti argumentai yra susiję su pažeidimo
įrodymu ir todėl yra netinkami nagrinėjant pagrindus, susijusius su procedūros pažeidimais, tariamai padarytais priimant ginčijamą
sprendimą,
Polimeri
taip pat apskritai nesutinka su tuo, kad Komisija įmonių pareiškimus naudotų kaip įrodymus. Šiuo klausimu
Polimeri
iš esmės teigia, kad įmonių pareiškimams buvo suteikta per didelė reikšmė dokumentinių įrodymų nenaudai ir kad minėti pareiškimai
nėra patikimi.
Dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimo primintina, kad Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą
ir pateikti pakankamai įrodymų, patvirtinančių pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją,
C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 86 punktas). Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių visišką
įsitikinimą, kad pažeidimas buvo padarytas (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją,
T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, įprasta, kad antikonkurencinius susitarimus ir veiksmus apimanti veikla vykdoma slapčia, susitikimai vyksta slaptai
ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Tai reiškia, kad net jei Komisija randa dokumentų, aiškiai rodančių neteisėtus
santykius tarp ūkio subjektų, jie paprastai yra tik fragmentiški bei pavieniai, todėl tam tikras detales dažnai reikia nustatyti
naudojant dedukcijos metodą. Dėl to daugeliu atvejų tai, ar egzistuoja antikonkurencinių veiksmų ar susitarimų, turi būti
nustatoma remiantis tam tikrais sutapimais ir nuorodomis, kurie, nagrinėjami kartu ir nesant kito logiško paaiškinimo, gali
būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai ir 2007 m. sausio
25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją,
C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 51 punktas).
Tokiomis aplinkybėmis jokia Bendrijos teisės nuostata ar bendrasis teisės principas nedraudžia Komisijai įmonės atžvilgiu
remtis kitų kaltinamų įmonių pareiškimais. Jei būtų kitaip, būtų neįmanoma įvykdyti Komisijai nustatytos pareigos įrodyti
EB 81 ir 82 straipsniams prieštaraujančius veiksmus ir tai būtų nesuderinama su jai EB sutartimi patikėta užduotimi prižiūrėti
tinkamą šių nuostatų taikymą (1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamojo „PVC II“, T‑305/94, T‑307/94, T‑313/94, T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931,
512 punktas ir šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
192 punktas).
Be to, įmonių vardu padaryti pareiškimai turi nemažą įrodomąją galią, nes jie kelia didelę teisinę ir ekonominę riziką (šiuo
klausimu žr. šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
205–211 punktus ir šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
103 punktą).
Žinoma, įmonės, kuri kaltinama dalyvavimu kartelyje, pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kelios kitos įmonės, kaltinamos
dalyvavimu tame pačiame kartelyje, negali būti laikomas pakankamu šių įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas
kitais įrodymais (šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 punktas).
Tačiau šioje byloje ginčijamas sprendimas pagrįstas keliais vienas kitą atitinkančiais įmonių pareiškimais, t. y.
Bayer
,
Dow
ir
Shell
pareiškimais, todėl jie vieni kitus pagrindžia (šiuo klausimu žr. 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, sujungtos bylos T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947,
168 punktą). Be to, neginčytina, kad ginčijamas sprendimas taip pat grindžiamas dokumentiniais įrodymais, tarp kurių yra susitikimuose
padaryti užrašai. Tai, kad
Polimeri
ginčija šių dokumentų įrodomąją galią, negali turėti poveikio ginčijamam sprendimui, kiek tai susiję su procedūra, kurios
laikėsi Komisija.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, nėra pagrindo manyti, kad priimant ginčijamą sprendimą buvo padaryta procedūros pažeidimų,
dėl kurių jis būtų neteisėtas.
Kiti
Polimeri
argumentai negali paneigti šios išvados.
Kalbant apie nurodytą aplinkybę, kad Komisija negali remtis pareiškimais, padarytais pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
reikia pažymėti, jog, pirma, jokia teisės nuostata Komisijai nedraudžiama naudoti tokių pareiškimų siekiant įrodyti, kad buvo
padarytas konkurencijos taisyklių pažeidimas. Antra, negalima laikyti, kad tokie pareiškimai neturi įrodomosios galios, nes
pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais įrodymais (šio sprendimo 55 punkte
minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
166 punktas). Trečia, nors tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais parodymais paprastai
yra priimtinas, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumažinti savo įtaką pažeidimui ir padidinti kitų įtaką,
vis dėlto
Polimeri
argumentas neatitinka pranešime dėl bendradarbiavimo numatytos procedūros vidinės logikos. Prašymas taikyti pranešimą dėl
bendradarbiavimo, siekiant baudos sumažinimo, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitų kartelio dalyvių elgesį.
Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali kelti abejonių dėl prašymo pateikėjo nuoširdumo ir bendradarbiavimo visapusiškumo,
ir todėl tai gali kelti pavojų prašymo pateikėjo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo (2006 m. lapkričio
16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas). Konkrečiai kalbant, reikia konstatuoti, jog aplinkybė, kad asmuo prisipažįsta padaręs
pažeidimą ir taip pripažįsta, jog egzistuoja kitos faktinės aplinkybės nei tos, kurias tiesiogiai galima nustatyti iš nagrinėjamų
dokumentų, jei nėra kitų tam prieštaraujančių aplinkybių,
a priori
reiškia, kad tas asmuo yra nusprendęs sakyti tiesą (šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
212 punktas).
Kalbėdama apie tai, kad tam tikros suinteresuotos įmonės buvo „priverstos“ padaryti pareiškimus,
Polimeri
iš tiesų remiasi gero administravimo principo pažeidimu. Šiuo klausimu reikia priminti, kad viena iš Bendrijos teisės sistemos
administracinėse procedūrose suteikiamų garantijų yra gero administravimo principas, su kuriuo siejama kompetentingos institucijos
pareiga rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas bylos aplinkybes (1992 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
La Cinq prieš Komisiją
, T‑44/90, Rink. p. II‑1, 86 punktas ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 129 punktas). Gero administravimo principo pažeidimas gali lemti atitinkamo sprendimo panaikinimą,
jei nustatyta, kad nesant šio pažeidimo minėto sprendimo turinys būtų kitoks (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 91 punktą; taip pat žr. šio sprendimo 50 punkte
minėto Sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
283 punktą). Šioje byloje
Polimeri
nepateikė tokių įrodymų. Bet kuriuo atveju, net jeigu dėl nurodyto gero administravimo principo pažeidimo Bendrasis Teismas
neturėtų atsižvelgti į įmonių pareiškimus, apie kuriuos kalba
Polimeri
, tai nepadarytų įtakos kitiems ginčijamo sprendimo elementams. Taigi nėra pagrindo manyti, jog šiomis aplinkybėmis Komisija
turėjo padaryti išvadą, kad nebuvo pažeistos konkurencijos taisyklės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmasis
Polimeri
ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
2.     Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstai atsiųstu antruoju pranešimu apie kaltinimus
a)     Šalių argumentai

Polimeri
pabrėžia, kad papildomą pranešimą apie kaltinimus atsiųsti suinteresuotiesiems asmenims yra būtina tik tuo atveju, kai dėl
patikrinimo rezultatų Komisija turi apkaltinti įmones naujais veiksmais arba gerokai pakeisti konstatuotų pažeidimų įrodymus.
Šioje byloje naujo pranešimo apie kaltinimus atsiuntimą Komisija pateisino tuo, kad buvo daug įrodymų, aptiktų per papildomus
tyrimus, atliktus po to, kai buvo gautos rašytinės suinteresuotųjų šalių pastabos dėl pirmojo pranešimo apie kaltinimus. Ji
tik gavo naujus tų pačių bendrovių ir dažnai tų pačių asmenų pareiškimus dėl įvykių, kurių atžvilgiu jau buvo padaryta daug
pareiškimų.
Vienintelis tikrai naujas elementas – tai 2005 m. lapkričio 3 d.
Michelin
prašymas leisti įstoti į bylą, kuris buvo konkretizuotas 2006 m. sausio 13 d. pateiktomis pastabomis, ir duomenų apie referenciniu
laikotarpiu tiekėjams mokėtas kainas perdavimas. Tačiau bendrovės
Michelin
pateiktų duomenų Komisija nepanaudojo.
Taigi naujo pranešimo apie kaltinimus nepateisina joks naujas elementas ir jis neatrodo teisėtas, atsižvelgiant į teismo praktiką.
Taip pat dėl šio pranešimo labai užsitęsė procedūra ir įmonėms reikėjo didesnių gynybos pastangų.
Be to, buvo iškreipta pranešimo apie kaltinimus funkcija tiek, kiek jis buvo panaudotas siekiant atsakyti į įmonių argumentus.
Taip pat
Syndial
ir
Polimeri
atsakymus Komisija panaudojo kaip priemonę savo argumentui atnaujinti, nes visi jį susilpninti galintys elementai buvo sąmoningai
praleisti.
Polimeri
šiuo klausimu pažymi, kad iš tikslios kainų kitimo kiekybinės analizės dingo bet kokia kiekybinė nuoroda į santykį tarp bendros
vieno ar kelių produktų rinkos ir tariamu karteliu galimai kontroliuojamos rinkos, taip pat esminė išvada, kad natūralus kaučiukas
ir sintetinis kaučiukas gali būti tarpusavyje pakeičiami.
Galiausiai ginčijamu sprendimu padaromas milžiniškas pakeitimas, susijęs su atitinkamų produktų rinkos kiekybiniu apskaičiavimu,
palyginti su antruoju pranešimu apie kaltinimus. Ši rinka 2001 m. antrajame pranešime apie kaltinimus buvo įvertinta 820 mln. EUR,
o ginčijamame sprendime – 550 mln. EUR (66 konstatuojamoji dalis). Šis didesnis nei 30 % skirtumas, kuris nebuvo paaiškintas,
darė neigiamą poveikį įmonių situacijai. Jis keičia santykį tarp rinkos, kurią kontroliuoja tariamo kartelio dalyviai, ir
„nekontroliuojamos“ rinkos. Jis taip pat keičia įmonių padėtį rinkoje, taigi – tariamą kiekvienos iš jų galimybę daryti įtaką
konkurencijos dinamikai. Šie elementai yra nauji ir
Polimeri
teigia, kad buvo pažeista jos teisė į gynybą, nes ji negalėjo pateikti savo argumentų šiuo atžvilgiu.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji iš esmės mano, kad antrojo pranešimo apie kaltinimus atsiuntimas šioje byloje
nėra neteisėtas.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pranešimas apie kaltinimus yra procedūrinis ir parengiamasis dokumentas, kuriame, siekiant užtikrinti veiksmingą teisės į
gynybą įgyvendinimą, apibrėžiamas Komisijos pradėtos administracinės procedūros dalykas, taip užkertant Komisijai kelią savo
sprendime, kuriuo užbaigiama atitinkama procedūra, remtis kitais kaltinimais (1986 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo nutarties
British American Tobacco ir Reynolds Industries prieš Komisiją
, 142/84 ir 156/84, Rink. p. 1899, 13 ir 14 punktai; pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 63 punktą).
Be to, tai, kad Komisija parengė pranešimą apie kaltinimus, jokiu būdu negali būti laikoma suinteresuotosios įmonės kaltumo
prezumpcijos įrodymu. Priešingu atveju, bet kokios procedūros šioje srityje pradėjimas gali potencialiai pažeisti nekaltumo
prezumpcijos principą (2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 99 punktas).
Šiomis aplinkybėmis antrojo pranešimo apie kaltinimus parengimas šiuo atveju savaime negalėtų būti koks nors pažeidimas.
Tiek, kiek
Polimeri
argumentus galima suprasti taip, kad jais iš tiesų teigiama, jog buvo pažeistas protingo termino principas, tai reikia priminti,
kad toks pažeidimas, darant prielaidą, kad jis įrodytas, gali būti panaikinimo pagrindas tik sprendimo, kuriuo konstatuojami
pažeidimai, atveju, jei įrodoma, kad pažeidus šį principą buvo pažeista atitinkamų įmonių teisė į gynybą. Jei neįvykdoma ši
konkreti sąlyga, pareigos priimti sprendimą per protingą terminą nesilaikymas neturi įtakos administracinės procedūros teisėtumui
(šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 42–44 punktus; taip pat žr. 2001 m. vasario 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sodima prieš Komisiją
, T‑62/99, Rink. p. II‑655, 94 punktą ir 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 74 punktą).
Tačiau šioje byloje
Polimeri
argumentai bet kuriuo atveju laikytini bendrais ir jais iš tikrųjų negali būti įrodytas teisės į gynybą pažeidimas, kuris
turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 71 punkte minėto
Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
59 punktą ir šio sprendimo 59 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
228 punktą).
Kalbant apie tai, kad antrajame pranešime apie kaltinimus buvo pakeitimų, palyginti su pirmuoju pranešimu apie kaltinimus,
reikia priminti, jog šiam procedūriniam aktui būdinga tai, kad jis yra negalutinis ir gali būti pakeistas per vertinimą, kurį
vėliau atlieka Komisija, remdamasi pastabomis, kurias jai atsakydamos pateikė šalys, ir kitomis nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis.
Komisija turi atsižvelgti į visos administracinės procedūros elementus arba tam, kad atsisakytų nepagrįstų kaltinimų, arba
tam, kad performuluotų ir faktiniu bei teisiniu požiūriais papildytų argumentus, kuriais ji grindžia savo nurodytus kaltinimus
(žr. šio sprendimo 68 punkte minėto Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
63 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Todėl jei Komisija turi teisę keisti savo argumentus tiek faktiniu, tiek teisiniu
požiūriu laikotarpiu nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo, juo labiau ji gali tai daryti laikotarpiu tarp
dviejų pranešimų apie kaltinimus.
Galiausiai, kalbant apie tai, kad ginčijamame sprendime yra pakeitimas, susijęs su atitinkamų produktų rinkos kiekybiniu apskaičiavimu,
pažymėtina, jog
Polimeri
argumentai nepagrindžia jos ieškinio pagrindo. Antruoju ieškinio pagrindu
Polimeri
prieštarauja Komisijos antrojo pranešimo apie kaltinimus atsiuntimui. Tačiau savo argumentais
Polimeri
kritikuoja Komisiją už tai, kad ši jai nebesuteikė galimybės apsiginti per administracinę procedūrą. Taigi
Polimeri
argumentai šiuo atžvilgiu yra netinkami.
Bet kuriuo atveju reikia priminti, kad teisės į gynybą užtikrinimas per visą procedūrą, galinčią pasibaigti sankcijų, visų
pirma vienkartinių arba periodinių baudų, paskyrimu, yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, kurio turi būti
laikomasi net ir per administracinę procedūrą (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoffmann–Laroche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 9 punktas ir 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Arbed prieš Komisiją
, C‑176/99 P, Rink. p. I‑10687, 19 punktas; šio sprendimo 71 punkte minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
32 punktas). Šis principas, be kita ko, reikalauja, kad pranešime apie kaltinimus, Komisijos siunčiamame įmonei, kuriai ji
numato skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodytos pagrindinės dėl jos konstatuotos aplinkybės –
faktinės aplinkybės, dėl kurių ji yra kaltinama, jų vertinimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, – kad ši įmonė galėtų
veiksmingai pateikti savo argumentus dėl jos vykstant administracinei procedūrai (žr. minėto Sprendimo
Arbed prieš Komisiją
20 punktą ir nurodytą teismo praktiką ir šio sprendimo 59 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
421 punktą).
Šioje byloje užtenka konstatuoti, kad, kaip teisingai pažymi Komisija, BK ir SBK rinkos vertės sumažėjimas ginčijamame sprendime
nebuvo laikomas atitinkamų įmonių kaltę patvirtinančiu įrodymu. Tokiomis aplinkybėmis šiuo atžvilgiu negalima remtis jokiu
Polimeri
teisės į gynybą pažeidimu. Be to, kaip priminta šio sprendimo 73 punkte, pranešimui apie kaltinimus būdinga tai, kad jis
yra negalutinis ir gali būti pakeistas tiek faktiniu, tiek teisiniu požiūriu. Tačiau tai nekliudo
Polimeri
Bendrajame Teisme ginčyti atitinkamos rinkos vertės kiekybinio apskaičiavimo ketvirtuoju ir dešimtuoju šio ieškinio pagrindais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
3.     Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su
Polimeri
teisės į gynybą pažeidimu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija bendrovės
Syndial
nepripažino tiesiogiai atsakinga, nors ji šiai bendrovei buvo nusiuntusi tiek pirmąjį, tiek antrąjį pranešimą apie kaltinimus
(ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji dalis).
Iš to darytina išvada, kad nors
Polimeri
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. sausio 1 d. nevykdė nagrinėjamų produktų gamybos ir platinimo, nes ji tapo su BK ir
SBK susijusios veiklos koncesininke tik 2002 m. sausio 1 d., Komisija ją pripažino atsakinga už beveik septynerių metų laikotarpį
(nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.) (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis).
Tokiomis aplinkybėmis
Polimeri
neturėjo galimybės atsakyti į naują teisinį jos atsakomybės įvertinimą. Yra skirtumas tarp pripažinimo solidariai atsakinga
su bendrove, kuri iš tiesų įvykdė pažeidimą, ir išimtinės atsakomybės už visą su tariamu karteliu susijusį laikotarpį pripažinimo.
Taigi
Syndial
nepripažinimas ginčijamo sprendimo adresate turėjo didelę įtaką
Polimeri
padėčiai ir jos gynybos strategijai.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji nurodo, kad, priešingai nei teigia
Polimeri
, abiejuose pranešimuose apie kaltinimus ji ją pripažino atsakinga už visą kartelio laikotarpį. Aplinkybė, kad solidariai
atsakinga gali būti pripažinta ir
Syndial
, negalėjo turėti įtakos
Polimeri
gynybos argumentams. Be to,
Polimeri
nepaaiškina, kaip solidari
Syndial
atsakomybė galėtų lemti kitokią procedūros baigti.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad trečiuoju ieškinio pagrindu
Polimeri
iš tiesų remiasi teisės į gynybą pažeidimu tiek, kiek Komisija neleido jai pateikti pastabų dėl galimo bendrovės
Syndial
nepripažinimo ginčijamo sprendimo adresate.
Teisės į gynybą užtikrinimas per visą procedūrą, galinčią pasibaigti sankcijų, visų pirma vienkartinių arba periodinių baudų,
paskyrimu, yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, kurio turi būti laikomasi net ir per administracinę procedūrą.
Šis principas, be kita ko, reikalauja, kad pranešime apie kaltinimus, Komisijos siunčiamame įmonei, kuriai ji numato skirti
sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodytos pagrindinės dėl jos konstatuotos aplinkybės – faktinės aplinkybės,
dėl kurių ji yra kaltinama, jų vertinimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, – kad ši įmonė galėtų veiksmingai pateikti
savo argumentus vykstant administracinei procedūrai dėl jos (žr. šio sprendimo 74 ir 75 punktuose nurodytą teismo praktiką).
Trečiasis
Polimeri
ieškinio pagrindas grindžiamas prielaida, kad pranešimuose apie kaltinimus Komisija pripažino
EniChem SpA
(dabar –
Syndial
) atsakinga už laikotarpį nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. sausio 1 d., nors ginčijamame sprendime Komisija atsakinga
pripažino tik
Polimeri
, įskaitant už minėtą laikotarpį, per kurį ši nevykdė nagrinėjamų produktų gamybos ir platinimo.
Pirma, antrajame pranešime apie kaltinimus teigiama, kad atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad 2002 m. sausio 1 d.
EniChem SpA
perdavė tam tikrą veiklą
Polimeri
ir tai, kad šios dvi bendrovės priklauso tai pačiai įmonei,
Polimeri
turi būti pripažinta atsakinga už pažeidimo vykdymą nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. Darytina išvada,
kad antrajame pranešime apie kaltinimus, kaip ir ginčijamame sprendime (365–373 konstatuojamosios dalys),
Polimeri
laikoma atsakinga už visą pažeidimo trukmę, taigi – ir už veiksmus, kuriuos
EniChem SpA
atliko iki 2002 m. sausio 1 d.
Antra, antrajame pranešime apie kaltinimus nurodoma, jog dėl to, kad
EniChem SpA
kontroliavo 100 %
Polimeri
kapitalo nuo 2002 m. sausio 1 d. iki spalio 20 d.,
Syndial
turi būti pripažinta solidariai atsakinga už
Polimeri
šiuo laikotarpiu vykdytą pažeidimą. Darytina išvada, kad antrajame pranešime apie kaltinimus
Syndial
, kaip
Polimeri
patronuojanti bendrovė, pripažįstama atsakinga tik už ribotą laikotarpį nuo 2002 m. sausio 1 d. iki spalio 20 d., o ne už
visą pažeidimo trukmę.
Tai reiškia, kad
Polimeri
prielaida yra klaidinga.
Taigi, nesant išsamesnių argumentų, reikia atmesti kaltinimą, susijusį su
Polimeri
teisės į gynybą pažeidimu šiuo atžvilgiu.
Kalbant apie
Polimeri
per teismo posėdį pateiktą argumentą, kad
Syndial
nepripažinimas ginčijamo sprendimo adresate leido Komisijai „išvengti“ viršutinės baudos ribos, t. y. 10 % apyvartos, ir
darant prielaidą, kad toks argumentas priimtinas, nors ir pateiktas pavėluotai, reikia pažymėti, jog jis sujungia šešiolikto
ieškinio pagrindo argumentus. Tačiau dėl šio sprendimo 313–316 punktuose išdėstytų motyvų šis argumentas turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečiasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
B –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su ginčijamo sprendimo esme
1.     Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu atitinkamos rinkos apibrėžimu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
nurodo, kad ginčijamame sprendime Komisija sujungė dvi bylas, susijusias su BK ir SBK, nors vykdant tyrimą jos buvo atskiros.
Šio tariamai bendro sektoriaus nagrinėjime apsiribota lentelės (ginčijamo sprendimo 3 lentelė) pateikimu, tačiau nėra jokių
paaiškinimų.
Polimeri
pabrėžia, kad procedūrose dėl koncentracijos Komisija visuomet atidžiai skyrė dvi skirtingas rinkas. Šioje byloje,
Polimeri
manymu, tokį sujungimą pateisinančios sąlygos nėra tenkinamos nei techniniu ar komerciniu požiūriu, nei konkurencijos sistemos
požiūriu.
Pirma,
Polimeri
teigia, kad BK konkuruoja su natūraliu kaučiuku. Jis naudojamas lengvų ir sunkiasvorių komercinių automobilių padangoms,
daugiausiai šoninei jų daliai. Pateikdama analizę šiuo klausimu
Polimeri
nurodo, kad BK rinka turi apimti BK rinką ir dalį natūralaus kaučiuko rinkos. Vadinasi, nuo 1996 m. iki 2002 m.
Polimeri
rinkos dalis niekuomet neviršijo 11,8 %.
Polimeri
pabrėžia, kad iš ginčijamo sprendimo 1 lentelės Komisija pašalino bet kokią informaciją apie rinkos dalis, visą BK rinką
ir atitinkamoms įmonėms nepriklausančią šios rinkos dalį. Šie duomenys, nors,
Polimeri
manymu, ginčytini, buvo įtraukti į antrąjį pranešimą apie kaltinimus. Taigi ginčijamame sprendime nėra informacijos apie
tariamo kartelio įtaką rinkai ar kiekvieno dalyvio įtaką.
Polimeri
priduria, kad nepateikdama duomenų Komisija siekė pašalinti elementus, leidžiančius užginčyti jos analizę, kaip antai informaciją
apie atitinkamoms įmonėms priklausančią rinkos dalį, kuri buvo daug mažesnė nei iš pradžių paminėtoji antrajame pranešime
apie kaltinimus.
Antra,
Polimeri
pabrėžia, kad SBK yra bendrojo naudojimo kaučiukas, kurį galima pritaikyti įvairiose srityse, nors jis ir nėra tobulai joms
tinkantis. Didžiausias panaudojimo sektorius yra padangų protektorių gamyba. Tačiau nėra tokio panaudojimo sektoriaus, kuriame
SBK nebūtų galima techniškai pakeisti. Pateikdama šio klausimo analizę
Polimeri
teigia, kad SBK rinka turi apimti SBK rinką ir dalį natūralaus kaučiuko rinkos. Vadinasi, nuo 1996 m. iki 2002 m.
Polimeri
rinkos dalis niekuomet neviršijo 13,8 %. Be to, iš ginčijamo sprendimo dingo duomenys apie su SBK susijusias rinkos dalis,
kaip ir informacija apie visą rinką ir kitų gamintojų parduotus kiekius.
Polimeri
pabrėžia, kad, kiek tai susiję su kitų gamintojų pardavimais, ji ginčijo duomenis, iš pradžių buvusius antrajame pranešime
apie kaltinimus.
Trečia, nors ir manydama, kad BK ir SBK rinkos neturėtų būti sujungtos,
Polimeri
pabrėžia, kad ginčijamame sprendime Komisija radikaliai pakeitė sujungtos rinkos dydžio įvertinimą.
Polimeri
pažymi, kad visos rinkos įvertinimas, pateiktas ginčijamo sprendimo 3 lentelėje, yra daug mažesnis už tą, kuris pateiktas
lentelėje tuo pačiu klausimu, esančioje antrajame pranešime apie kaltinimus, nors atitinkamų įmonių apyvartos nesikeitė. Šį
skirtumą lemia BK ir SBK pardavimas, priskirtas kitiems gamintojams. Taigi iš ginčijamo sprendimo teksto atrodo, kad tariamu
karteliu buvo kontroliuojama 90 % rinkos, nors antrajame pranešime apie kaltinimus jis sudarė vos 60 % rinkos.
Polimeri
priduria, kad jei reikėtų atsižvelgti į tai, jog atitinkamos įmonės vykdo veiklą natūralaus kaučiuko, konkuruojančio su BK
ir SBK, rinkoje, įtakos zona sumažėtų iki daug mažesnio nei 50 % lygio.
Ketvirta, kalbėdama apie paklausą
Polimeri
nurodo, kad BK ir SBK nėra naudojami išimtinai padangų gamybai, kaip teigia Komisija, nors tam panaudojama didžioji jų dalis
(60–70 %). Dideli skirtumai tarp BK ir SBK panaudojimo ne padangų gamybai pagrindžia tai, kad klaidinga šiuos du produktus
sujungti į vieną rinką ar bendrą sektorių. Kiek tai susiję su padangomis, penki dideli gamintojai sunaudoja šiam tikslui skirtą
BK ir SBK kiekį. Tačiau nė vienam iš šių didelių klientų tiekimo nevykdo vienintelis sintetinio kaučiuko gamintojas. Be to,
pati Komisija pripažįsta, kad daugelis padangų gamintojų patys gamina sintetinį kaučiuką ir taip pat perka daug natūralaus
kaučiuko. Tai reiškia, kad padangų gamintojai turi didelę derybinę galią, palyginti su kaučiuko gamintojais, ir kad padangų
gamintojai derybų etapu sukuria didelį rinkos skaidrumą. Dėl šių aplinkybių mažai tikėtina, kad gamintojai yra sudarę susitarimą.
Be to, didelėje sutarčių procentinėje dalyje (40–60 %) naudojama „kainos nustatymo formulė“, kurioje atsižvelgiama į žaliavų
kainą. Dėl to netenka reikšmės ir poveikio kas ketvirtį vykstančios konkurentų diskusijos dėl kainų.

Polimeri
priduria, kad savo rašytinėse pastabose Komisija neišsamiai cituoja 2006 m. vasario 16 d. Teisingumo Teismo nutartį
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
(C‑111/04 P). Minėtos nutarties 32 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, jog „[Bendrasis] Teismas pripažino, kad dėl painaus
ir neišsamaus atitinkamos rinkos apibrėžimo gali būti padaryta klaida pripažįstant atsakomybę“. Šioje byloje rinkos apibrėžimas
leido Komisijai neteisėtais pripažinti visiškai neutralius veiksmus. Konkrečiai kalbant, nėra būtent su BK susijusios bylos.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Konkrečiai ji teigia, kad nagrinėjamos rinkos apibrėžimo ginčijamas yra netinkamas
kalbant apie tai, ar egzistuoja kartelis.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Komisija ginčijamame sprendime pažymi, kad iš pradžių buvo skirti du bylų numeriai. Pirmasis buvo susijęs su
Bayer
pateiktu prašymu atleisti nuo baudos, susijusios su BK. Antrasis – taip pat su
Bayer
pateiktu prašymu atleisti nuo baudos, susijusios su SBK. Tačiau buvo atliktas vienas tyrimas, o dauguma procedūrinių aktų
(įskaitant du pranešimus apie kaltinimus) apėmė abu sektorius. Po to kai buvo parengtas pirmasis pranešimas apie kaltinimus,
buvo naudojamas vienas bylos numeris. Abiejuose pranešimuose apie kaltinimus ir ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja,
kad nagrinėjami veiksmai yra vienas tęstinis pažeidimas (ginčijamo sprendimo 90 ir 91 konstatuojamosios dalys).
Savo argumentuose
Polimeri
iš tiesų pateikia du kaltinimus ginčijamo sprendimo atžvilgiu. Pirma, ji mano, kad Komisija neturėjo sujungti dviejų pirminių
procedūrų, susijusių su BK ir SBK. Antra, ji nesutinka su Komisijos pateiktu sektoriniu rinkos apibrėžimu.
Kalbant apie pirmąjį bendrovės
Polimeri
pateiktą kaltinimą, reikia priminti, kad Komisija turi teisę tiek išskirti, tiek sujungti procedūras dėl objektyvių priežasčių
(žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, 64 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Šioje byloje nėra pagrindo manyti, kad objektyvios priežastys nepateisino
dviejų priminių procedūrų sujungimo. Konkrečiai kalbant, neginčytina, kad BK ir SBK priklauso tam pačiam veiklos sektoriui,
atsižvelgiant, be kita ko, į šių dviejų produktų fizines savybes ir panaudojimą. Taip pat iš ginčijamo sprendimo ir atitinkamų
įmonių pareiškimų matyti, kad kai kurie iš nagrinėjamų neteisėtų susitikimų buvo susiję tiek su BK, tiek su SBK. Tokiomis
aplinkybėmis
Polimeri
argumentais Komisijos sprendimas šiuo klausimu negali būti užginčytas. Be to, net jeigu būtų galima teigti, kad nagrinėjamas
pažeidimas iš tikrųjų apima du skirtingus pažeidimus, tai, ar šie pažeidimai konstatuoti keliuose sprendimuose ar viename,
neturi reikšmės, nes neginčytina, kad šioje byloje nagrinėjamiems pažeidimams senaties terminas netaikomas (šiuo klausimu
žr. minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, 63 punktą ir 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 158 punktą). Konkrečiai kalbant, nėra pagrindo manyti, kad sujungdama procedūras
Komisija klaidingai pripažino
Polimeri
atsakinga už pažeidimą. Be to, EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų daugetu
arba tęstiniu elgesiu. Šio aiškinimo negalima užginčyti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių veiksmų daugeto ar tęstinio
elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Jei įvairiais veiksmais,
kaip šioje byloje, vykdomas bendras planas, nes siekiama vieno tikslo – iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija,
remdamasi dalyvavimu vykdant pažeidimą, turi teisę pripažinti atsakomybę už tokius veiksmus juos įvertindama kartu (šio sprendimo
51 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punktas).
Dėl antrojo bendrovės
Polimeri
pateikto kaltinimo pakanka konstatuoti, jog nagrinėjamos rinkos apibrėžimo ginčijimas ketvirtuoju ieškinio pagrindu yra netinkamas,
nes vien iš paties šio apibrėžimo nematyti, kad nėra tenkinamos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos. Taigi juo remdamasi
Polimeri
negali daryti išvados, kad ji nedalyvavo kartelyje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 96 punkte minėtos Nutarties
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
30 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 172 punktą). Konkrečiai kalbant, nėra pagrindo manyti, kad dėl nagrinėjamos
rinkos apibrėžimo Komisija
Polimeri
klaidingai inkriminavo pažeidimą. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad ginčijamame sprendime aiškiai pripažįstama
Polimeri
atsakomybė tiek dėl BK, tiek dėl SBK. Tokiomis aplinkybėmis dėl to, kad Komisija manė, jog buvo padarytas vienas su šiais
dviem produktais susijęs pažeidimas,
Polimeri
negali būti inkriminuotas pažeidimas, už kurį ji neturėtų būti laikoma atsakinga. Tačiau tai nekliudo
Polimeri
ginčyti nagrinėjamos rinkos apibrėžimo dešimtuoju ieškinio pagrindu, susijusiu su pažeidimo sunkumo vertinimu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ketvirtasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
2.     Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su kainų kitimu nagrinėjamu laikotarpiu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
nurodo, kad Komisija pirmajame pranešime apie kaltinimus pateikė kainų kitimo BK ir SBK rinkose analizę. Tačiau į antrąjį
pranešimą apie kaltinimus ir vėliau į ginčijamą sprendimą Komisija neįtraukė dalies, susijusios su pažeidimo „ekonominiais
įrodymais“. Taigi netiesiogiai pripažįstama, kad tariamas pažeidimas neturėjo jokio konkretaus poveikio.
Polimeri
pabrėžia, kad po to, kai buvo neįtraukta ši dalis,
Syndial
per administracinę procedūrą pateikė išsamią analizę, kurią ji prideda prie ieškinio. Iš šios analizės matyti, kad taikytos
kainos neatitiko kontrolės ir suvienodinimo logikos ir kad tariamas kainų koordinavimas, jei ir buvo, iš tikrųjų buvo gamintojų
reakcija į žaliavų kainą ir rinkos vystymąsi.
Paaiškinimas, kurį Komisija pateikė ginčijamo sprendimo 275–280 konstatuojamosiose dalyse atsakydama į
Syndial
pateiktą analizę, nėra įtikinamas. Pateikdama išsamius duomenis apie pardavimo kainos kitimo nagrinėjamoje rinkoje apskaičiavimą
Polimeri
mano, kad įmonių taikomų kainų skirtumai buvo per dideli, kad juos būtų galima laikyti „didele koreliacija“. Pavyzdžiui,
Polimeri
nurodo, kad
EniChem SpA
kainų padidinimas buvo daugiau kaip 30 % didesnis už
Shell
kainų padidinimą nuo pirmojo 1992 m. ketvirčio iki trečiojo 1995 m. ketvirčio. Kalbėdama apie Komisijos priekaištą, kad analizėje
visiems produktams nepagrįstai buvo priskirta identiška pradinė kaina,
Polimeri
pažymi, kad šioje analizėje, atvirkščiai, parodomas kiekvieno gamintojo taikomos pradinės kainos kitimo poveikis, neatsižvelgiant
į absoliučią pradinę vertę. Vis dėlto
Polimeri
pripažino, kad gamintojų, apie kurių kainų kitimą nebuvo išsamios informacijos (t. y.
Bayer
,
Dwory
ir
Kaučuk
), atveju pradinės kainos buvo nustatytos atsižvelgiant į bendrą kainų kitimą, kuris lygus
EniChem SpA
taikytų kainų bendram kitimui. Tačiau tai jokiu būdu nėra faktinės kainos priskyrimas gamintojui ir bet koks kitas pasirinkimas
duotų tą patį rezultatą. Galiausiai
Polimeri
pabrėžia, kad ji niekuomet neteigė, jog butadieno kaina yra vienintelis galutinę BK ir SBK kainą lemiantis veiksnys, nors
šis veiksnys turi lemiamą reikšmę.

Polimeri
priduria (ši pastaba taip pat galioja kalbant apie šeštąjį ieškinio pagrindą), kad tariamo kartelio poveikio įrodymo nebuvimas
yra tyrimo trūkumas ir mažina kitų surinktų įrodymų vertę.
Polimeri
taip pat pabrėžia, kad 2000 m. kovo 15 d. Sprendime
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją,
vadinamame „Ciment“ (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95,
T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 245 punktas), Bendrasis Teismas pateikė nuorodą į 1995 m. birželio
29 d. Sprendimą
Solvay prieš Komisiją
(T‑30/91, Rink. p. II‑1775) ir Sprendimą
ICI prieš Komisiją
(T‑36/91, Rink. p. II‑1847) ir konstatavo, kad šiuose sprendimuose „atsižvelgdamas į dokumentinių įrodymų silpnumą <...> [Bendrasis]
Teismas pripažino, kad siekdama teisiniu požiūriu pakankamai įrodyti suderintus veiksmus, kuriais kaltinamos ICI ir
Solvay
, [pranešimo apie kaltinimus] etapu Komisija turėjo atlikti bendrą ir išsamų, be kita ko, nagrinėjamos rinkos ir šioje rinkoje
veiklą vykdančių įmonių įtakos ir elgesio ekonominį įvertinimą“.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji primena, kad nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį tam, kad būtų
taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, jei šiuo susitarimu siekiama riboti, trukdyti ar iškraipyti konkurenciją. Komisija priduria
(ši pastaba taikytina ir šeštajam ieškinio pagrindui), kad tai, jog kartelis egzistuoja, neginčytinai matyti iš tam tikrų
tikslių ir nuoseklių aplinkybių, išsamiai išdėstytų ginčijamame sprendime.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, jog savo argumentais
Polimeri
ginčija Komisijos išvadą, kad atitinkamos įmonės buvo sudariusios kartelį.
Polimeri
iš esmės mano, kad taikytos kainos nebuvo koordinuojamos – jas lėmė, be kita ko, žaliavų kainų kitimas ir rinkos vystymasis.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog tam, kad būtų taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, nebūtina atsižvelgti į konkretų
susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad juo siekiama riboti, trukdyti ar iškraipyti konkurenciją (šio sprendimo 50 punkte minėto
Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
122 ir 123 punktai; 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P, C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 491 punktas ir 2007 m.
sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 84 punktas). Konkrečiai dėl antikonkurencinių susitarimų, sudaromų, kaip ir šioje byloje, per
konkuruojančių įmonių susitikimus, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad EB 81 straipsnio 1 dalis pažeidžiama, jei šių
susitikimų tikslas yra riboti, trukdyti ar iškraipyti konkurenciją ir jais siekiama dirbtinai organizuoti rinką (minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
508 ir 509 punktai; šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
47 punktas ir minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
84 punktas). Tokiu atveju, siekiant įrodyti atitinkamos įmonės dalyvavimą kartelyje, pakanka, kad Komisija įrodytų, jog ši
įmonė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo sudaryti antikonkurenciniai susitarimai. Tuo atveju, kai dalyvavimas tokiuose
susitikimuose įrodytas, ši įmonė turi pateikti duomenis, galinčius įrodyti, kad ji dalyvavo minėtuose susitikimuose neturėdama
antikonkurencinių ketinimų, ir patvirtinti, kad ji nurodė savo konkurentams, jog dalyvauja šiuose sutikimuose turėdama kitokių
tikslų nei jie (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 155 punktas; šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81 punktas ir šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
47 punktas).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo matyti, kad įmonių suderintų veiksmų įrodymas grindžiamas ne paprasčiausiu panašaus elgesio
rinkoje konstatavimu, bet dokumentais, iš kurių matyti, jog nagrinėjamos praktikos buvo suderintų veiksmų rezultatas. Tokiomis
aplinkybėmis
Polimeri
pateiktas alternatyvus paaiškinimas apie taikytas kainas negali paneigti Komisijos išvados, kad atitinkamos įmonės buvo sudariusios
kartelį (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 52 punkte minėto Sprendimo
PVC II
727 ir 728 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, penktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
3.     Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su pagrindinių klientų aprūpinimu
a)     Šalių argumentai
Anot
Polimeri
, sunku suprasti
Michelin
įstojimo į bylą mastą ir įtaką.
Michelin
net nemėgino įrodyti, kad 1995 m. pastebėtas kainų panašumas buvo ir paskesniais metais. Be to,
Polimeri
nurodo, kad bendrovei
Michelin
BK tiekė keturi gamintojai, o SBK – šeši. Iš Komisijai per administracinę procedūrą pateiktos analizės matyti, kad bendrovės
EniChem SpA
vykdytas tiekimas negalėjo būti pasidalinimo plano ar „sutarimo“ dalis. Tai ypač matyti iš kiekvienam padangų gamintojui
1997–2003 m. priskirtų kiekių kitimo.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji primena, kad nebuvo būtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei
juo buvo siekiama apriboti konkurenciją.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, jog savo argumentais
Polimeri
ginčija Komisijos išvadą, kad atitinkamos įmonės buvo sudariusios kartelį.
Polimeri
iš esmės mano, kad pagrindinių klientų aprūpinimas nebuvo koordinuojamas, kaip tai parodo parduotų kiekių kitimas.
Dėl tokių pačių motyvų, kurie nurodyti šio sprendimo 107–109 punktuose pagrindžiant penktąjį ieškinio pagrindą,
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados, kad atitinkamos įmonės buvo sudariusios kartelį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šeštasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
4.     Dėl septintojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu pažeidimo inkriminavimu
Polimeri
a)     Šalių argumentai

Polimeri
nurodo, kad jei turėjo būti pripažinta, jog ji dalyvavo kartelyje, o ji tai ginčija, Komisija privalėjo skirti
Syndial
atsakomybę nuo jos pačios atsakomybės, atsižvelgdama į atitinkamus laikotarpius, kuriais jos vykdė su BK ir SBK susijusią
veiklą (t. y.
Syndial
atveju – nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d., o
Polimeri
atveju – nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.). Šiuo klausimu ji remiasi teismo praktikoje nustatytu principu,
pagal kurį už konkurencijos taisyklių pažeidimą paprastai turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris vadovavo atitinkamai
įmonei pažeidimo įvykdymo metu, net jei sprendimo, kuriuo konstatuojamas šis pažeidimas, priėmimo dieną įmonės valdymas buvo
patikėtas kitam asmeniui (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimų
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 77–82 punktai ir
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 38 punktas). Komisija pripažįsta šį principą ginčijamo sprendimo 337 konstatuojamojoje dalyje.
Tačiau
Polimeri
pabrėžia, kad paskesnėje konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė jai pripažinti visą atsakomybę už pažeidimą, įskaitant
laikotarpį, kai
Syndial
vykdė veiklą nagrinėjamuose sektoriuose, o bendrovės
Syndial
apkritai nelaikė atsakinga.
Ginčijamo sprendimo 367–369 konstatuojamosiose dalyse Komisija savo pasirinkimą grindžia ekonominio tęstinumo kriterijumi
ir pateikia nuorodą į šio sprendimo 51 punkte minėtą Sprendimą
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
. Tačiau minėtame sprendime Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad tarp koncesijos suteikėjo ir koncesininko buvo struktūriniai
ryšiai, t. y. vienas kontroliavo 50 % kito.
Polimeri
priduria, kad toje byloje bendrovė koncesininkė
Aalborg
buvo ne kas kita kaip
ad hoc
kūrinys dėl pažeidimo, siekiant gauti patronuojančios bendrovės veiklą cemento srityje. Šioje byloje
Polimeri
kaip bendrovė egzistavo nuo 1995 m. ir tuo metu, kai BK ir SBK gamintojai (anot Komisijos) sudarinėjo antikonkurencinius
susitarimus, ji visiškai teisėtai užsiėmė su polietilenu (o ne elastomerais) susijusia veikla. Nepasvertas „to paties ekonominio
vieneto“ kriterijaus naudojimas, siekiant įmonės koncesijos suteikėjos atsakomybę perkelti koncesininkui, netipiniu būdu kelia,
be kita ko, bausmių individualizavimo principo pažeidimo pavojų (generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada šio sprendimo
51 punkte minėtam Sprendimui
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, Rink. p. I‑133). Jei Komisija nori perkelti atsakomybę, ji turi nurodyti kitus veiksnius. Šioje byloje Komisija konkrečiai
teigia, kad, pirma, 2002 m. sausio 1 d. perduodant veiklą
Polimeri
buvo perduota
Syndial
pagrindinė veikla ir personalas, antra, veiklos perdavimo momentu atitinkama
Syndial
apyvarta sumažėjo, taigi – kilo didelis pavojus, kad
Syndial
nebeturės užtektinai turto baudai sumokėti ir, trečia, po perdavimo
Polimeri
dalyvavo Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimuose per tą patį asmenį, priklausantį
EniChem SpA
personalui. Tačiau pirmasis ir trečiasis argumentai nėra reikšmingi, siekiant pagrįsti atsakomybės perkėlimą. Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, kad šie elementai taip pat yra
Dow
ir
Shell
tarpusavio santykiuose ir dėl jų
Dow
netapo atsakinga už pažeidimą, kurį
Shell
įvykdė prieš veiklos perdavimą. Kiek tai susiję su antruoju Komisijos argumentu, teisiniu požiūriu jis reikšmingas tik tiek,
kiek siekiama įrodyti, kad bendrovė yra bankrutavusi, o taip nėra
Syndial
, egzistuojančios iki šiol, atveju. Be to, šis argumentas yra dar mažiau įtikinamas, atsižvelgiant į tai, kad Komisija šioje
byloje taikė solidarią atsakomybę siekdama išvengti nesumokėjimo pavojaus.
Polimeri
priduria, kad
EniChem SpA
vykdoma
Polimeri
kontrolė, trukusi dešimt mėnesių po veiklos perdavimo, buvo tik laikinas sprendimas, kol kontrolę pradės vykdyti holdingo
bendrovė.
Tuo remdamasi
Polimeri
daro išvadą, kad šioje byloje ekonominio tęstinumo kriterijus buvo pritaikytas pažeidžiant bausmių individualizavimo principą,
nesilaikant Bendrijos teismų praktikos, pakankamai nemotyvuojant ir diskriminuojant.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Konkrečiai ji teigia, kad egzistuoja ekonominis tęstinumas tarp kartelyje dalyvavusios
bendrovės koncesijos suteikėjos (
EniChem SpA ir (arba) Syndial
) ir bendrovės koncesininkės (
Polimeri
).
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip priminta šio sprendimo 4 punkte, su nagrinėjamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri Srl
, kurią netiesiogiai kontroliavo
Eni
per dukterinę bendrovę
EniChem SpA
. 1997 m. lapkričio 1 d.
EniChem Elastomeri
buvo prijungta prie
EniChem SpA
.
Eni
kontroliavo 99,97 %
EniChem SpA
. 2002 m. sausio 1 d.
EniChem SpA
savo strateginę cheminę veiklą (įskaitant veiklą, susijusią su nagrinėjamais produktais) perdavė jai 100 % priklausančiai
dukterinei bendrovei
Polimeri
. Nuo 2002 m. spalio 21 d.
Eni
tiesiogiai ir visiškai kontroliavo
Polimeri
. 2003 m. gegužės 1 d.
EniChem SpA
pakeitė pavadinimą į
Syndial
(ginčijamo sprendimo 26–32 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad egzistuoja struktūriniai ryšiai tarp
EniChem SpA
(dabar –
Syndial
) ir
Polimeri
, nes šios dvi bendrovės priklauso tai pačiai įmonei. Konkrečiu atveju ji padarė išvadą, kad reikia pripažinti
Polimeri
atsakomybę už
Syndial
padarytą pažeidimą, net jeigu pastaroji bendrovė toliau egzistavo (ginčijamo sprendimo 338, 368 ir 369 konstatuojamosios
dalys).
Visų pirma Komisija priduria, kad
Polimeri
atsakomybę taip pat patvirtina tai, kad
EniChem SpA
buvo vienintelė
Polimeri
akcininkė tiek prieš nagrinėjamos veiklos perdavimą, tiek po jo ir kad dėl minėto perdavimo nebuvo atliktas joks faktinis
mokėjimas. Be to, įvykdžius šį perdavimą
EniChem SpA
kapitalas ir apyvarta smarkiai sumažėjo ir šios bendrovės veikla buvo apribota. Galiausiai asmuo, kuris dalyvavo vykdant pažeidimą
kaip
EniChem SpA
darbuotojas, toliau dalyvavo vykdant minėtą pažeidimą kaip
Polimeri
darbuotojas (ginčijamo sprendimo 369–373 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad kai ekonominę veiklą vykdantis ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis
asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už šį pažeidimą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
145 punktą ir šio sprendimo 116 punkte minėto Sprendimo
Cascades prieš Komisiją
78 punktą; taip pat žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ETI ir kt.
, C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 39 punktą).
Tačiau, kai du subjektai sudaro vieną ekonominį vienetą, aplinkybė, kad pažeidimą padaręs subjektas vis dar egzistuoja, savaime
netrukdo nubausti subjektą, kuriam jis perdavė savo ekonominę veiklą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
355–358 punktus ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 132 punktą).
Toks sankcijos skyrimas visų pirma priimtinas tuomet, kai šiuos subjektus kontroliavo tas pats asmuo, ir jie, atsižvelgiant
į glaudžius ryšius, juos vienijančius ekonominiu ir organizaciniu aspektu, iš esmės laikėsi tokių pačių komercinių gairių
(šio sprendimo 123 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
49 punktas).
Šioje byloje neginčytina, kad vykdydamos pažeidimus
EniChem SpA
ir
Polimeri
visiškai (tiesiogiai arba netiesiogiai) priklausė tai pačiai bendrovei, t. y.
Eni
. Tokiomis aplinkybėmis asmeninės atsakomybės principas nekliudo visos sankcijos už pažeidimą, kurį iš pradžių padarė
EniChem SpA
, o paskui tęsė
Polimeri
, skirti pastarajai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 123 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
51 punktą).
Kiti
Polimeri
pateikti argumentai negali paneigti šios išvados.
Konkrečiai kalbant apie tai, kad Komisijos nurodytos aplinkybės, išdėstytos šio sprendimo 122 punkte, neturi reikšmės, reikia
pažymėti, kad Komisijos išvada, jog
Polimeri
turi būti pripažinta atsakinga už
EniChem SpA
(dabar –
Syndial
) veiksmus, grindžiama tuo, jog nagrinėjamos veiklos perdavimas įvyko tarp dviejų bendrovių, priklausančių tai pačiai įmonei.
Kitos Komisijos ginčijamame sprendime nurodytos aplinkybės, išdėstytos šio sprendimo 122 punkte, tik patvirtina Komisijos
išvadą, kaip parodo prieveiksmio „taip pat“ vartojimas ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje. Todėl, net jeigu
Komisijos nurodytos aplinkybės neturi reikšmės, ši išvada nepaneigia ginčijamo sprendimo teisėtumo šiuo atžvilgiu.
Bet kuriuo atveju Komisijos nurodytos aplinkybės, kurių
Polimeri
neginčija faktiniu požiūriu, yra reikšmingos. Šios aplinkybės parodo tai, kad sankcija, paskirta įmonei, kuri toliau teisiškai
egzistuoja, tačiau nebevykdo ekonominės veiklos, gali neturėti atgrasomojo poveikio ir kad jeigu nebūtų numatyta jokios kitos
galimybės skirti sankciją kitam subjektui nei tas, kuris padarė pažeidimą, įmonės galėtų išvengti sankcijų paprasčiausiai
pakeitusios savo tapatybę restruktūrizacija, perdavimu arba kitomis teisinėmis ar organizacinėmis reformomis (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 123 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
40 ir 41 punktus).
Galiausiai tiek, kiek savo argumentais
Polimeri
teigia, jog ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas, pakanka konstatuoti, kad šio sprendimo 120–122 punktuose nurodytose konstatuojamosiose
dalyse Komisija nurodė vertinimo elementus, kurie jai leido pripažinti
Polimeri
atsakomybę šioje byloje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, septintasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
5.     Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu kartelio egzistavimo konstatavimu
a)     Šalių argumentai
Pirminės pastabos
Aštuntąjį
Polimeri
pateiktą ieškinio pagrindą formaliai sudaro dvi dalys. Pirmąja dalimi
Polimeri
ginčija Komisijos naudotus įrodymų šaltinius. Antrąja dalimi
Polimeri
ginčija ginčijamo sprendimo dalį „Bendras kartelio apibūdinimas“.
Kalbėdama apie ginčijamo sprendimo dalį „Kartelio susitikimai“,
Polimeri
pateikia nuorodą į tris ieškinio priedus, kuriuos, priešingai nei Komisija, ji laiko priimtinais. Iš Komisijos rašytinėse
pastabose nurodytos teismo praktikos matyti, kad galimas priedo nepriimtinumas turi būti įvertintas, atsižvelgiant į tinkamą
pagrindo, su kuriuo susijęs minėtas priedas, nurodymą ir suformulavimą ieškinyje. Bendra nuoroda į vieną ar kelis priedus
turi būti laikoma nepriimtina, jei teisinis pagrindas (ieškinio pagrindas), su kuriuo susijusios priede išdėstytos aplinkybės,
nėra tinkamai suformuluotas ieškinyje. Šioje byloje
Polimeri
, pirma, konkrečiai priminė įvairių priedų turinį ieškinyje ir, antra, vieno priedo turinį minėtame ieškinyje nurodė tiksliau.
Taip pat svarbu tai, kad pačiame priedų tekste pateikta ne viena nuoroda į tam tikras ieškinio dalis ir kitus priedus ir tai,
kad kartu buvo pateiktas vertimas į prancūzų kalbą. Taigi nagrinėjami priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę ieškinyje
nurodyto pagrindo funkciją.
Dėl pirmosios aštunto ieškinio pagrindo dalies, susijusios su įrodymų šaltiniais
Pirma, dėl įmonių, paprašiusių atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, pareiškimų
Polimeri
teigia, kad Komisijos faktinių aplinkybių konstatavimai daugeliu atvejų skiriasi nuo darbuotojų pareiškimų turinio. Kalbėdama
apie šiuos darbuotojus
Polimeri
nurodo, kad yra skirtumų ne tik tarp įvairių bendrovių, bet ir tos pačios bendrovės viduje.
Polimeri
priduria, kad jos minimi prieštaravimai yra keliose ieškinio vietose. Komisijos šiuo atžvilgiu pateiktas kaltinimas, kad
Polimeri
argumentuose nėra nei informacijos, nei įrodymų, yra tik formalumas.
Antra, kiek tai susiję su N. (iš
Dow
) užrašais, paimtais vykdant patikrinimą,
Polimeri
nuomone, jie yra vienintelis tikras dokumentinis pagrindas, kurį Komisija gali pateikti pagrįsdama savo kaltinimą.

Polimeri
visų pirma pažymi, kad, remiantis šiuo pagrindu, ginčijamo sprendimo 202 konstatuojamojoje dalyje dėl tariamo neteisėto 1999 m.
lapkričio 16 d. Frankfurte (Vokietija) įvykusio konkurentų susitikimo nurodyta: „po 1999 m. lapkričio 16 d. susitikimo ir
vakarienės [P., F., N., V., L., L. ir T.] susitiko
Meridien
viešbučio bare
Casablanca
“. Tačiau iš tyrimo medžiagos matyti, kad nurodytą valandą P. Frankfurte jau nebuvo.
Polimeri
kaip priedą prideda tyrimo medžiagos dokumentų kopiją. Be to,
Polimeri
pateikia įrodymus, patvirtinančius, kad L. (iš
EniChem
) jau buvo grįžęs į Milaną (Italija). Ji taip pat reiškia abejones dėl F. dalyvavimo, atsižvelgdama į 1999 m. lapkričio 16 d.
viešbutyje atliktą mokėjimą kreditine kortele.
Polimeri
priduria, kad vienas iš prie atsiliepimo į ieškinį pridėtų dokumentų (t. y. kvitas, kurį viešbutis išdavė P.) neturi būti
laikomas apkaltinamuoju įrodymu. Nors nagrinėjamas dokumentas yra tyrimo medžiagoje, nei pranešime apie kaltinimus, nei ginčijamame
sprendime jis nebuvo naudojamas kaip įrodymas. Taigi
Polimeri
negalėjo pateikti pastabų šiuo klausimu. Tas pats pasakytina apie tai, kad Komisija Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse
pastabose pakeitė oficialiojo susitikimo datą ir nuo šiol laikė, jog tai yra 1999 m. lapkričio 15 d. Be to, Komisija nepaaiškina,
kaip oficialusis susitikimas galėjo įvykti 1999 m. lapkričio 15 d. vakare, jei pirmojoje N. užrašų dalyje kalbama apie oficialųjį
susitikimą (įvykusį 1999 m. lapkričio 16 d.). Taigi ginčijamam sprendimui būdingas tyrimo neatlikimas, o taip pat motyvų nebuvimas.
Todėl naują faktinių aplinkybių versiją, kurią Komisija pateikė atsiliepime į ieškinį, reikia pripažinti nepriimtina. Be to,
priešingai nei, atrodo, teigia Komisija,
Polimeri
pabrėžia, jog ji visuomet ginčijo savo dalyvavimą nagrinėjamame susitikime.
Galiausiai du kiti N. užrašai, iš pradžių naudoti kaip kartelio įrodymai (dėl susitikimų, įvykusių 1996 m. vasario 21 d. Diuseldorfe
ir 1998 m. lapkričio 30 d. ir gruodžio 1 d. Briuselyje (Belgija)), neteko įrodymo statuso. Tuo remdamasi
Polimeri
daro išvadą, kad iš penkių N. užrašų mažiausiai trys neturi ryšio su neteisėtais susitikimais. Todėl Bendrasis Teismas turi
išsamiai ir atidžiai išnagrinėti N. užrašų tekstą ir aiškinimą ir, prireikus, atlikti papildomus jų patikrinimus, be kita
ko, tam, kad nustatytų, kaip ir kokia forma šie užrašai pateko Komisijai.

Polimeri
priduria, kad, priešingai nei savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, ieškinyje ji ne kartą minėjo aplinkybes, kurios
kelia abejonių dėl N. užrašų įrodomosios galios, o ne tik dėl 1999 m. lapkričio 16 d. susitikimo. Be to, ji pabrėžia, kad
pagal teismo praktiką, kilus abejonėms, teismas jas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas,
naudai (šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
177 punktas).
Trečia, dėl BK ir SBK dublike
Polimeri
teigia, kad nėra įrodymų, susijusių su tariamais kartelio susitikimais. Šiuo klausimu
Polimeri
pateikia komentarą dėl kiekvieno nagrinėjamo susitikimo (dėl laikotarpio nuo 1996 m. iki 2002 m.).
Polimeri
taip pat pažymi, kad šios faktinės aplinkybės jau buvo nurodytos ieškinyje.
Dėl antrosios aštunto ieškinio pagrindo dalies, susijusios su bendru kartelio apibūdinimu
Iš pradžių
Polimeri
pažymi, kad ginčijamo sprendimo dalis „Bendras kartelio apibūdinimas“ yra pareiškimų rinkinys, kuriame yra nedaug iš tikrųjų
reikšmingų detalių. Taigi
Polimeri
pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 112 konstatuojamojoje dalyje pateiktas W. (iš
Bayer
) teiginys, kad L. (iš
EniChem
) ir W. prašė N. (iš
Dow
) nebedaryti užrašų apie oficialias diskusijas, nėra įtikinamas. Konkrečiai kalbant,
Polimeri
nurodo, kad su šiuo teiginiu nesutinka L. ir jo nepatvirtina N. Be to, W. pareiškimas yra susijęs su N. užrašais dėl nuo
1996 m. vasario 21 d. vykusių susitikimų. Galiausiai yra neatitikimas tarp tariamo momento, kai N. buvo paprašytas nebedaryti
užrašų, ir faktinio momento, kai jis sutiko su šiuo prašymu.
Polimeri
priduria, kad kaltinimas, kurio pagrįstumą Komisija norėtų patvirtinti, kyla vien iš šio pareiškimo.
Kalbėdama apie esmę
Polimeri
skiria susitarimus dėl kainų, susitarimus dėl rinkos pasidalijimo, keitimąsi svarbia komercine informacija, susitarimų laikymąsi
ir bendras faktines aplinkybes, kurias aprašė N.
–       Dėl susitarimų dėl kainų
Dėl BK
Polimeri
pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 105 ir 106 konstatuojamosiose dalyse pateikti W. (iš
Bayer
) pareiškimai yra neaiškūs ir bet kuriuo atveju neįtikinami. Šiuo klausimu ji ginčija Komisijos rašytinėse pastabose pateiktas
nuorodas į kitas ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis ir kalbėdama apie šias konstatuojamąsias dalis nurodo įvairias
ieškinio arba jo priedų dalis.
Polimeri
taip pat pažymi, kad tam tikros Komisijos nurodytos konstatuojamosios dalys nesusijusios su BK.
Be to, teiginys, kad D. (iš
EniChem
) – grasindamas – paprašė
Bayer
padidinti kainas (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji dalis), nėra įtikinamas, atsižvelgiant į tai, kad
Bayer
buvo svarbiausias ūkio subjektas rinkoje. Be to,
Bayer
nesutiko su savo pačios darbuotojo pareiškimais. Taigi Komisija negali prieštarauti šiai faktinei aplinkybei paprasčiausiai
pateikdama nuomonę savo rašytinėse pastabose.
Polimeri
taip pat pažymi, kad šioje ginčijamo sprendimo dalyje nėra kitos konkrečios informacijos apie tariamus susitarimus dėl BK
kainų. Be to, nėra jokių rašytinių dokumentų apie tariamus neteisėtus pasitarimus, susijusius su BK. Galiausiai
Polimeri
pabrėžia, kad pirmajame pranešime apie kaltinimus esanti kainų kitimo analizė, atsižvelgiant į visų gamintojų pateiktą informaciją,
aiškiai parodo, kad nebuvo sinchroninio kainų kitimo, kad kainų padidinimų buvo tiek pat, kiek ir sumažinimų, kad kainų kitimas
su tam tikru neatitikimu laike atspindi žaliavų kainų didėjimą arba mažėjimą ir kad įvairių produktų kainos visuomet labai
skyrėsi tarpusavyje.
Dėl SBK
Bayer
teigia, kad D. (iš
EniChem
) ir J. (iš
Shell
) buvo aktyviausi susitarimų dalyviai (ginčijamo sprendimo 111 konstatuojamoji dalis). Tačiau šie du asmenys visuomet atkakliai
neigė dalyvavę sudarant antikonkurencinius susitarimus. Ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamojoje dalyje minimas pareiškimas,
kuriuo Komisija remiasi savo rašytinėse pastabose, neturi reikšmės, nes jį V. (iš
Shell
) padarė asmeniškai. Jis negali paneigti J. pareiškimo. Komisija remiasi tik bendradarbiaujančių įmonių ir
Shell
pareiškimais ir nenurodo kitų įrodymų ar informacijos. Kiek tai susiję su
Shell
, pirmajame pranešime apie kaltinimus ji besąlygiškai pripažino, kad dalyvavo susitariant dėl kainų, nors J. kategoriškai
tai neigė. Tačiau
Polimeri
teigia, kad vėlesni
Shell
prisipažinimai turi įrodomąją galią tik bendrovės, kuri yra jų autorė, atžvilgiu, nes buvo padaryti po to, kai buvo priimtas
pirmasis kaltinamasis aktas ir jų nepatvirtina kiti reikšmingi dokumentai. Šiuo atžvilgiu
Polimeri
ginčija Komisijos rašytinėse pastabose pateiktas nuorodas į kitas ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis. Kalbėdama
apie šias konstatuojamąsias dalis
Polimeri
nurodo įvairias ieškinio arba jo priedų dalis.
Be to, ginčijamo sprendimo 110 ir 114 konstatuojamosiose dalyse minima
Bayer
pozicija neatitinka tam tikrų jos darbuotojų, o būtent – O. ir Ü., pareiškimų.
Polimeri
šiuo klausimu pateikia nuorodą į tam tikrus tyrimo medžiagos dokumentus. Kalbėdama apie O.,
Polimeri
nurodo, kad, priešingai nei savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, jis dalyvavo 1996 m. rugsėjo 2 ir 3 d. vykusiame Europos
sintetinio kaučiuko asociacijos susitikime, kuris buvo minimas tarp „kartelio susitikimų“. Be to, neįtikėtina, kad
Bayer
atstovai būtų sudarę susitarimus apie tai neinformuodami O., t. y. už komercinius klausimus atsakingo šios bendrovės darbuotojo.
Vėliau atliktas pakartotinis nagrinėjimas neturi reikšmės, nes jis grindžiamas naujomis faktinių aplinkybių versijomis, kylančiomis
iš pokalbių su W., kuris bendrovėje
Bayer
niekada nebuvo atsakingas už SBK.
Polimeri
šiuo klausimu pabrėžia, kad Komisija rėmėsi daugiausiai bendradarbiavusių asmenų pareiškimais. Nėra jokių įrodymų, kad atitinkamos
įmonės sudarė susitarimą dėl kainų padidinimo ar kad jos sukūrė ir įgyvendino bendrą mechanizmą, leidžiantį sistemiškai derinti
veiksmus SBK kainų srityje.
Polimeri
šiuo klausimu primena N. užrašų atžvilgiu reikštą kritiką. Galiausiai SBK kainų kitimo analizė duoda tą patį rezultatą kaip
ir BK atveju, kuris išnagrinėtas prieš tai.

Polimeri
, priešingai nei savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, taip pat nurodo, jog svarbūs yra nagrinėjamo susitarimo poveikio
nebuvimo įrodymai. Tai yra vienintelė
Polimeri
priemonė įrodyti, kad pareiškimų, kurių nepatvirtina kiti įrodymai, turinys neturi pagrindo.
–       Dėl rinkos pasidalijimo susitarimų
Iš pradžių
Polimeri
nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo nėra aiškiai matyti, ar tariami rinkos pasidalijimo susitarimai yra susiję tik su SBK,
ar ir su BK.
Polimeri
šiuo klausimu pažymi, kad yra prieštaravimas tarp ginčijamo sprendimo 124 ir 301 konstatuojamų dalių.
Dėl BK
Polimeri
pabrėžia, kad tik vienas iš pareiškimų, paminėtų su rinkos pasidalijimo susitarimais susijusiame skyriuje, (t. y. W. (iš
Bayer
) pareiškimas), yra konkrečiai susijęs su šiuo produktu (ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamoji dalis). Tačiau, atsižvelgdama
į ginčijamo sprendimo 56 ir 57 konstatuojamąsias dalis,
Polimeri
teigia, kad jai kyla klausimas dėl gamintojų pajėgumo pasidalyti tokio dydžio klientus (šiuo atveju – padangų gamintojus),
apie kokius kalba Komisija. Be to, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamosios dalies, dėl techninių specifikacijų
ne kiekvieną gamintoją kiekvienas klientas pripažino tinkamu. Joks dokumentas neįrodo tariamų rinkos pasidalijimo susitarimų.
Polimeri
taip pat pažymi, kad
EniChem SpA
padangų gamintojams tiekiamas kiekis, apie kurį kalba Komisija (60–65 %
EniChem SpA
vykdomos BK gamybos), nuolat kito. Tai nesuderinama su ketinimu išlaikyti
status quo
, bent jau
Polimeri
nuomone. Be to, likusią savo BK gamybos dalį (t. y. 35–40 %)
EniChem SpA
parduodavo klientams, kurie nėra padangų gamintojai ir kurie nėra bendri.
Polimeri
pabrėžia, jog, priešingai nei savo rašytinėse pastabose nurodo Komisija, ji neteigia, kad neturėjo komercinio suinteresuotumo
sudaryti antikonkurencinių susitarimų.
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamojoje dalyje pateiktu V. (iš
Shell
) pareiškimu, kad L. (iš
EniChem
) nurodė jam nesikišti į Jungtinės Karalystės kilimėlių laikiklių rinką,
Polimeri
nuomone, jis nėra įtikinamas. Šiuo klausimu
Polimeri
pabrėžia tai, kad
Shell
pareiškimai kito, tai, kad L. kategoriškai neigia turėjęs tokio pobūdžio pokalbį ir tai, kad kilimėlių laikiklių rinka nėra
susijusi su BK.
Dėl SBK
Polimeri
pažymi, kad iš P. (iš
Bayer
), kuris pareigas pradėjo eiti 1999 m. (taigi nėra informacijos apie ankstesnius metus), pareiškimo, pateikto ginčijamo sprendimo
124 konstatuojamojoje dalyje, matyti, jog jis neigia tai, kad buvo sudaryta susitarimų dėl pajėgumų ar rinkos dalių įšaldymo
ir tvirtina, kad sprendimas atsisakyti agresyvios konkurencijos buvo paliktas įmonių diskrecijai. Šiuose parodymuose galima
rasti visko, bet ne susitarimo buvimo įrodymų. Tai patvirtina aplinkybė, kad SBK kiekiai, kuriuos
EniChem SpA
pardavinėjo pagrindiniams klientams, nuolat kito. Komisijos argumentą, kad
Polimeri
pozicija yra grindžiama P. pareiškimo vertimo į italų kalbą klaida, reikia atmesti kaip nepriimtiną. Be to, Komisija turėjo
galimybę ištaisyti šią vertimo klaidą tam, kad
Polimeri
galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą. Bet kuriuo atveju nagrinėjamas pareiškimas, netgi originalo kalba (vokiečių), yra
dviprasmiškas.
Polimeri
taip pat ginčija Komisijos rašytinėse pastabose pateiktas nuorodas į kitas ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis, tariamai
įrodančias, kad kartelis dėl SBK egzistavo iki 1999 m.
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje pateiktu
Dow
teiginiu, kad „jie garantavo
EniChem
[
SpA
], jog nereikš priekaištų dėl jos pozicijos
Michelin
ar
Bridgestone
atžvilgiu“,
Polimeri
manymu, jis nėra susijęs su konkrečiu laikotarpiu, taigi – nesuderinamas su
EniChem SpA
tiekiamo kiekio kitimu per visą nagrinėjamą laikotarpį. Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje
pateiktu
Bayer
pareiškimu, kad per tam tikrus susitikimus
Dow
ir
EniChem SpA
viena kitą kaltino klientų vogimu, atrodo, jog jis geriausiai įrodo, kad rinkoje buvo didelė konkurencija, bent jau
EniChem SpA
ir
Dow
tarpusavio santykiuose.
–       Dėl keitimosi svarbia komercine informacija
Dėl BK
Polimeri
nurodo ginčijamo sprendimo 120, 128 ir 132 konstatuojamąsias dalis ir iš esmės teigia, kad jose esantys pareiškimai nėra
įtikinami (ginčijamo sprendimo 132 konstatuojamoji dalis) arba nėra pagrįsti įrodymais (ginčijamo sprendimo 120 ir 128 konstatuojamosios
dalys). Be to, ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje nurodoma informacija, kuri yra iš dalies vieša, o tai Komisija
pripažįsta ginčijamo sprendimo 329 konstatuojamojoje dalyje. Taigi ji taip pat netiesiogiai pripažįsta, kad su keitimusi informacija
susijęs kaltinimas neturi pagrindo.
Kiek tai susiję su SBK,
Polimeri
manymu, ginčijamo sprendimo 131–133 konstatuojamosiose dalyse nėra pateiktas joks konkretus kaltinimas. Todėl
Polimeri
pateikia nuorodą į tai, kas pasakyta dėl BK.

Polimeri
priduria, kad, priešingai nei teigia Komisija, ieškinyje ji ginčijo dokumentus, susijusius su 1996 m. gegužės 20 d. Milane
ir 1999 m. lapkričio 15 ir 16 d. Frankfurte vykusiais susitikimais. Be to, anot
Polimeri
, beveik visa nagrinėjama informacija yra vieša.
–       Dėl susitarimų laikymosi
Ginčijamo sprendimo 136 konstatuojamojoje dalyje Komisija kalba apie tarp susitikimų vykusius konkurentų tarpusavio pokalbius
telefonu. Anot
Polimeri
, ginčijamo sprendimo dalį, kurioje aprašomas tariamas kartelinių susitarimų laikymosi mechanizmas, sudaro visiškai fragmentiškas
įvykių aprašymas. Taigi nėra jokių įrodymų, kad visos dalyvavusios įmonės turėjo bendrą ketinimą tarpusavyje įgyvendinti tariamų
susitarimų kontrolės mechanizmą.
Polimeri
taip pat primena teismo praktiką, pagal kurią reikia, jog būtų įrodyta tai, kad atitinkama įmonė žinojo apie kitų dalyvių
vykdomus pažeidimus arba pagrįstai galėjo juos numatyti ir tai, kad ji buvo pasirengusi prisiimti tokią riziką (šio sprendimo
55 punkte minėtas Sprendimas
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
). Šie įrodymai turi būti pagrįsti ne kaltumo prezumpcija, o tiesioginiais dokumentiniais įrodymais (šio sprendimo 105 punkte
minėtas Sprendimas
Ciment
).
Dėl BK
Polimeri
nurodo ginčijamo sprendimo 137, 138, 143 ir 144 konstatuojamąsias dalis ir iš esmės teigia, kad jose minimi pareiškimai nėra
detaliai aprašyti (laikotarpis, produktas, klientai) ir dėl to turi nedidelę įrodomąją galią. Kalbėdama konkrečiai apie ginčijamo
sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje nurodytą F. (iš
Dow
) pareiškimą,
Polimeri
pažymi, jog iš kito bylos medžiagoje esančio
Dow
pareiškimo matyti, kad tuo pačiu laikotarpiu
Dow
ir
EniChem SpA
nesutarė dėl
Karbochem
(
Dow
priklausanti įmonė) įvykdyto komercinių paslapčių atskleidimo. Dėl šio ginčo, kuris buvo išspręstas sandoriu, abi įmonės
turėjo ne kartą susisiekti. Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje minimu W. (iš
Dow
) pareiškimu, jį netikėtu būdu apima teiginiai dėl Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimų, o ypač dėl įvykusio
2001 m. lapkričio mėn.
Dėl SBK
Polimeri
nurodo F. (iš
Bayer
) pareiškimą, kad L. (iš
EniChem
) su juo buvo susisiekęs maždaug du kartus per metus po pirmojo jų susitikimo, įvykusio 1999 m. vasario mėn. (ginčijamo sprendimo
140 konstatuojamoji dalis). Anot
Polimeri
, šie kontaktai buvo susiję su
EniChem SpA
ir
Bayer
pasirašyta tiekimo sutartimi dėl tam tikro produkto, griežtąja prasme nepatenkančio į SBK kategoriją. Šiuo klausimu
Polimeri
pateikia dokumentą, patvirtinantį atitinkamo produkto pardavimą
Bayer
1999 m., ir nurodo tyrimo medžiagoje esantį pareiškimą.
Bayer
pareiškimai buvo neleistinai išimti iš konteksto ir cituojami ištraukomis. Be to, F. nebuvo tiesiogiai atsakingas už veiklą,
susijusią su SBK. Beje, F. patvirtino, kad nagrinėjamuose pokalbiuose negalėjo būti susitarimų dėl kainų.
–       Dėl bendrų faktinių aplinkybių, kurias aprašė N.

Polimeri
atkreipia Bendrojo Teismo dėmesį į N. (iš
Dow
) pareiškimą, padarytą per 2005 m. gruodžio 13 d. apklausą, kuris nebuvo įtrauktas į ginčijamą sprendimą. Šis pareiškimas,
kurį ji cituoja visą, yra ypač svarbus. Iš jo matyti, kad kontaktai, įvykę šalia Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimų,
buvo tik neišvengiami ir įprasti susitikimų tarp sektoriaus ūkio subjektų, kurie aptarė įvairius klausimus, daugeliu atvejų
remdamiesi vieša informacija ir neturėdami ketinimo susitarti, momentai. Tokiomis aplinkybėmis įmanoma sukurti atsitiktines
situacijas, kurias būtų galima pripažinti „ribomis“. Tačiau tarp tokios situacijos ir kartelio yra didelis skirtumas, kurio
Komisija nepaneigė šiuo atžvilgiu pateikdama įrodymus.
Polimeri
priduria, kad Komisija sąmoningai neatsižvelgia į esminį skirtumą tarp dalijimosi vieša informacija ir kartelio sudarymo
dėl konkretaus produkto kainų.
Polimeri
taip pat pabrėžia, kad N. pareiškimas patvirtina, jog nebuvo bendros vizijos ne tik dėl žaliavų kainų kitimo, bet ir dėl bendrovių
siekiamo galutinio tikslo.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Visų pirma Komisija mano, kad ieškinio prieduose A 23–A 25
Polimeri
pateikia daug kaltinimų ir argumentų, kurių nėra ieškinio tekste. Taip elgdamasi
Polimeri
pažeidžia Teisingumo Teismo statuto 19 straipsnio pirmą pastraipą ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą.
Be to, Komisija iš esmės mano, kad ji nepadarė klaidos, pripažindama, jog
Polimeri
padarė pažeidimą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimo primintina, kad Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą
ir pateikti užtektinai įrodymų, patvirtinančių pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą. Taigi Komisija turi pateikti konkrečių
ir nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių visišką įsitikinimą, kad pažeidimas buvo padarytas (žr. šio sprendimo 50 punkte nurodytą
teismo praktiką). Taip pat reikia priminti, jog tam, kad būtų sudarytas susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio
1 dalį, pakanka, jog atitinkamos įmonės išreikštų bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru būdu (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktas ir 1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 86 punktas; 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas). Kilus abejonėms, teismas jas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis
sprendimas, naudai. Todėl teismas negali padaryti išvados, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog nagrinėjamas
pažeidimas buvo padarytas, jei šiuo klausimu jis dar turi abejonių (2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 215 punktas).
Dėl tam tikrų argumentų, kuriuos
Polimeri
pateikia aštuntuoju ieškinio pagrindu, priimtinumo
Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti
nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad ieškinys
būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai,
bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys specifiniais klausimais gali būti pagrįstas
ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio
priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų, kurie pagal anksčiau nurodytas nuostatas turi būti nurodyti pačiame
ieškinyje, nebuvimo (1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktas ir 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 94 punktas). Be to, Bendrasis Teismas prieduose neturi ieškoti ir nustatyti pagrindų ir argumentų,
kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (1997 m. lapkričio
7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cipeke prieš Komisiją
, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 34 punktas ir 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Joynson prieš Komisiją
, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 154 punktas).
Analogiški reikalavimai taikomi tada, kai grindžiant ieškinio pagrindą pateikiamas kaltinimas (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo Och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 333 punktą).
Šioje byloje
Polimeri
nurodo, kad „atsižvelgdama į griežtai apribotą puslapių skaičių, kurio turi būti laikomasi pateikiant šį ieškinį, ieškovė
savo argumentus pateiks dėl dalies „Bendras kartelio apibūdinimas“, o konkrečias pastabas dėl dalies „Kartelio susitikimai“
ji pateiks [ieškinio] priede [A] 23, priede [A] 24 ir priede [A] 25“.
Taigi ieškinio tekste
Polimeri
išdėsto kaltinimą dėl ginčijamo sprendimo dalies „Bendras kartelio apibūdinimas“ (t. y. ginčijamo sprendimo 4.2 punktas).
Kaltinimas dėl ginčijamo sprendimo dalies „Kartelio susitikimai“ (t. y. ginčijamo sprendimo 4.3 punktas) teisiniu ir faktiniu
požiūriu yra išdėstytas tik ieškinio prieduose A 23–A 25.
Konkrečiai kalbant, vieninteliai ieškinio tekste pateikiami
Polimeri
teiginiai dėl ginčijamo sprendimo dalies „Kartelio susitikimai“ yra tokie:
„Dėl 1996–2000 m. laikotarpio ([ieškinio] priede [A] 23)
Polimeri
nurodo, kad neįmanoma tvirtinti, jog konkurentai buvo sudarę kokios nors formos kartelį tiek dėl SBK, tiek dėl BK kainų. Nedaugeliu
atveju, kai pridėtuose dokumentuose, kurių didžioji dauguma susijusi su SBK, nurodoma, kad vyko susitikimai šalia oficialių
susitikimų, visiškai nėra jokio pagrindo daryti išvadą, kad įmonių komercinė politika buvo kokiu nors būdu koordinuojama.
Dėl 2001 m.
Polimeri
[ieškinio] priede [A] 24 parodo, kad antimonopoliniu požiūriu šie metai neturi visiškai jokios reikšmės, nesvarbu ar tai susiję
su BK, ar su SBK, todėl, jei Komisija turėjo pripažinti kartelio egzistavimą
EniChem
[atžvilgiu],
quod non
, bet kuriuo atveju reikėjo laikyti, kad šis kartelis nustojo egzistavęs vėliausiai 2000 m.
Galiausiai, kaip pripažįsta pati Komisija, 2002 m. atžvilgiu ([ieškinio] priedas [A] 25) joks kaltinimas nėra susijęs BK.
Kiek tai susiję su SBK,
Polimeri
[atveju] nebuvo įrodyta jokie neteisėti veiksmai.“
Išnašose nurodomos atitinkamų susitikimų vietos ir datos.
Be to, aštuntąjį
Polimeri
ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys ir „Įvadas“. Šios dvi dalys, pavadintos „Dėl įrodymų šaltinių“ ir „Dėl bendro kartelio
apibūdinimo“, yra susijusios su konkrečiomis ginčijamo sprendimo dalimis, turinčiomis tokius pačius pavadinimus. Aštuntajame
Polimeri
ieškinio pagrinde nėra dalies „Dėl kartelio susitikimų“.
Tokiomis aplinkybėmis
Polimeri
kaltinimas dėl ginčijamo sprendimo dalies „Kartelio susitikimai“ (t. y. ginčijamo sprendimo 4.3 punktas), kurio pagrindinės
faktinės ir teisinės aplinkybės yra nurodytos tik ieškinio prieduose A 23–A 25, neatitinka Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnyje
ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytų reikalavimų.
Šio trūkumo
Polimeri
negali kompensuoti dubliko stadijoje pateikdama tam tikrą faktinę ar teisinę informaciją apie „Kartelio susitikimus“ ir nurodydama
į ieškinio priedus A 23–A 25 arba pateikdama naujus dubliko priedus. Nagrinėjant ieškinio atitiktį Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalyje nustatytiems reikalavimams, suponuojama, kad dubliko turinys yra nesvarbus. Visų pirma, teismo praktika (1997 m.
vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FFSA ir kt. prieš Komisiją
, T‑106/95, Rink. p. II‑229, 125 punktas ir 1999 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BAI prieš Komisiją
, T‑14/96, Rink. p. II‑139, 66 punktas), kuria pripažįstami priimtinais dublike pateikti pagrindai ir argumentai, skirti ieškinyje
išdėstytiems pagrindams papildyti, negalima remtis siekiant kompensuoti Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies reikalavimų
nesilaikymą pateikiant ieškinį, nes priešingu atveju ši nuostata netektų prasmės (2008 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos
teismo nutarties
TF1 prieš Komisiją
, T‑144/04, Rink. p. II‑761, 30 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Blackman prieš Parlamentą,
T‑33/89 ir T‑74/89, Rink. p. II‑249, 65 punktą ir 1993 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
De Hoe prieš Komisiją
, T‑85/92, Rink. p. II‑523, 25 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta,
Polimeri
kaltinimas, kiek jis susijęs su ginčijamo sprendimo 4.3 punktu „Kartelio susitikimai“, yra nepriimtinas (šiuo klausimu žr.
šio sprendimo 162 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo Och Domsjö prieš Komisiją
, 334 punktą; 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 210 punktą ir 2007 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
, T‑340/03, Rink. p. II‑107, 168 punktą).
Dėl pirmosios aštuntojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su įrodymų šaltiniais
Pirma, kalbant apie įmonių, paprašiusių atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, padarytus pareiškimus, pažymėtina, kad, kaip
pabrėžia Komisija,
Polimeri
remiasi bendrais argumentais, nepateikdama užtektinai tikslios informacijos. Todėl šie argumentai negali paneigti ginčijamo
sprendimo teisėtumo šiuo atžvilgiu. Jeigu
Polimeri
argumentais siekiama paneigti įmonių pareiškimų, padarytų pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, įrodomąją galią, juos reikia
atmesti dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstytieji nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą (žr. šio sprendimo 58 punktą).
Antra, kalbant apie N. (iš
Dow
) užrašus, iš pradžių reikia pažymėti, kad ieškinio dalyje, susijusioje su „įrodymų šaltiniais“,
Polimeri
ginčija tik užrašus, susijusius su 1999 m. lapkričio 15 ir 16 d. Frankfurte įvykusiu neteisėtu susitikimu (ginčijamo sprendimo
201 konstatuojamoji dalis).
Polimeri
neginčija N. užrašų, susijusių su 1997 m. vasario 25 ir 26 d. Vienoje (Austrija) įvykusiu neteisėtu susitikimu (ginčijamo
sprendimo 173 konstatuojamoji dalis). Be to, šioje ieškinio dalyje
Polimeri
neginčija N. užrašų, susijusių su 1996 m. gegužės 20 ir 21 d. Milane įvykusiu neteisėtu susitikimu (ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji
dalis). Tai, kad
Polimeri
turėjo galimybę ginčyti pastarųjų užrašų įrodomąją galią kitose ieškinio dalyse, visų pirma tryliktuoju ieškinio pagrindu,
negali pakeisti šios išvados. Bet kuriuo atveju, dėl priežasčių, kurios bus išdėstytos nagrinėjant tryliktąjį ieškinio pagrindą,
Polimeri
nepateikė įrodymų, galinčių paneigti minėtų užrašų įrodomąją galią. Todėl net jeigu gali kilti abejonių dėl N. užrašų, susijusių
su 1999 m. lapkričio 15 ir 16 d. Frankfurte įvykusiu neteisėtu susitikimu, įrodomosios galios arba, kaip teigia
Polimeri
, ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas šiuo klausimu, tai negali turėti įtakos kitų anksčiau minėtų užrašų įrodomajai galiai.
Toliau aštuntasis
Polimeri
ieškinio pagrindas priklauso pagrindams, susijusiems su ginčijamo sprendimo esme, o ne pagrindams, susijusiems su baudos
panaikinimu ar sumažinimu. Taigi aštuntuoju
Polimeri
ieškinio pagrindu siekiama, kad Bendrasis Teismas konstatuotų, jog
Polimeri
nepadarė pažeidimo. Tačiau, net jeigu Bendrasis Teismas turėtų pripažinti, kad N. užrašai, susiję su 1999 m. lapkričio 15 ir
16 d. Frankfurte įvykusiu neteisėtu susitikimu, neturi įrodomosios galios, arba konstatuoti, kad
Polimeri
nedalyvavo minėtame susitikime, tai nereikštų, kad ši įmonė nepadarė pažeidimo. Pažeidimo konstatavimas grindžiamas kitais
įrodymais, visų pirma įmonių pareiškimais, patvirtinančiais kitus tokio paties pobūdžio pareiškimus, užrašais apie kitus neteisėtus
susitikimus ir dokumentiniais įrodymais, gautais Komisijai vykdant tyrimą. Be to, susitarimų, pasiektų per konkuruojančių
įmonių susitikimus, atveju konkurencijos taisyklės pažeidžiamos, jei šiais susitikimais siekiama antikonkurencinio tikslo
ir jie skirti dirbtinai organizuoti rinką. Tokiu atveju konkreti įmonė yra tinkamai pripažinta atsakinga už pažeidimą, jei
ji dalyvavo tokiuose susitikimuose, žinodama apie jų tikslą, net jei vėliau neįgyvendino vienos ar kitos per šiuos susitikimus
sutartos priemonės. Įmonės dalyvavimo susitikimuose reguliarumas bei sutartų priemonių įgyvendinimo laipsnis turi įtakos ne
šios įmonės atsakomybės egzistavimui, bet šios atsakomybės mastui, taigi – sankcijos dydžiui (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 145 punktas).
Iš to matyti, kad
Polimeri
išdėstyti argumentai dėl įrodymų šaltinių turi būti atmesti.
Dėl antrosios aštuntojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su bendru kartelio apibūdinimu
Iš pradžių dėl
Polimeri
reiškiamos kritikos dėl ginčijamo sprendimo 112 konstatuojamojoje dalyje pateikto W. (iš
Bayer
) teiginio, kad L. (iš
EniChem
) ir W. prašė N. (iš
Dow
) nebedaryti užrašų apie oficialias diskusijas, reikia konstatuoti, kad net jeigu su
Polimeri
kritika būtų galima sutikti ir W. teiginys turėtų būti atmestas, tokia aplinkybė neturi įtakos ginčijamo sprendimo pagrįstumui.
Tai nepaneigtų kitų
Bayer
pareiškimų, nes juos patvirtina
Dow
ar
Shell
arba dokumentiniai įrodymai. Be to, minėtas W. pareiškimas leido Komisijai nurodyti, kodėl, jos manymu, užrašų apie neteisėtus
susitikimus nebuvo galima rasti 2000 ir 2001 m. atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis). Šis paaiškinimas
neturi įtakos ginčijamo sprendimo esmei. Komisija W. pareiškimu taip pat pasinaudoja ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje
dalyje, kai aprašo kiekvienos susijusios įmonės vaidmenį kartelyje. Tačiau iš ginčijamo sprendimo negalima daryti išvados,
kad Komisija atsižvelgė į šią aplinkybę vertindama pažeidimo sunkumą
Polimeri
atveju. Bet kuriuo atveju, nors Komisijos šiuo atžvilgiu padaryta klaida galėjo turėti įtakos
Polimeri
baudos dydžiui, ji negali turėti įtakos pažeidimo konstatavimui.
Taip pat iš pradžių reikia pažymėti, kad
Polimeri
argumentai bus išnagrinėti atskirai dėl BK ir dėl SBK, nors
Polimeri
negalėjo įrodyti, jog Komisija padarė klaidą šį pažeidimą pripažindama vienu pažeidimu (šiuo atžvilgiu žr. šiame sprendime
išnagrinėtą ketvirtąjį ieškinio pagrindą).
–       Dėl susitarimų dėl kainų
Kalbant apie BK ir tai, kad ginčijamo sprendimo 105 ir 106 konstatuojamosiose dalyse pateikti W. (iš
Bayer
) pareiškimai yra neaiškūs, reikia priminti, jog praktikoje Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą nepalankiomis
sąlygomis, nes pažeidimą įrodančios aplinkybės galėjo įvykti prieš daug metų ir tam tikros įmonės, kurių atžvilgiu atliekamas
tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo. Tokiomis aplinkybėmis pažeidimą padariusi įmonė pernelyg lengvai išvengtų bet kokių
sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant
to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali
veiksmingai gintis, nes turi galimybę pasisakyti dėl visų Komisijos prieš jas pateiktų įrodymų (šio sprendimo 46 punkte minėto
Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
203 punktas). Todėl
Polimeri
argumentai negali paneigti ginčijamo sprendimo 105 ir 106 konstatuojamosiose dalyse pateiktų W. pareiškimų, kuriuos, be to,
patvirtina
Dow
ir
Shell
pareiškimai bei dokumentiniai įrodymai.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamojoje dalyje nurodytą W. pareiškimą, pažymėtina, kad jį Komisija pateikė
siekdama parodyti atitinkamų įmonių tarpusavio santykių istoriją. Konkrečiai kalbant, nagrinėjamas pareiškimas yra susijęs
su 1995 m., t. y. laikotarpiu, kurio atžvilgiu Komisija nekonstatavo konkurencijos taisyklių pažeidimo. Todėl
Polimeri
argumentai yra netinkami tam, kad būtų konstatuota, jog pažeidimas šioje byloje nebuvo padarytas.
Kalbant apie SBK ir tai, kad J. (iš
Shell
) visuomet neigė dalyvavęs sudarant nagrinėjamus susitarimus, pakanka konstatuoti, jog
Shell
aiškiai pripažino, kad nuo 1995 m. rugpjūčio 30 d. iki 1999 m. gegužės 31 d. ji dalyvavo susitariant dėl kainų nustatymo
(ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamoji dalis). Priešingai nei, atrodo, teigia
Polimeri
, šis pareiškimas buvo padarytas
Shell
vardu, o ne asmeniškai V. vardu. Atsakymai įmonės vardu yra labiau patikimi nei jos darbuotojo atsakymas, nesvarbu, kokia
jo patirtis ar asmeninė nuomonė (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 45 punktas ir šio sprendimo 46 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
205 punktas). Dėl teiginio, kad įmonių pareiškimai turi įrodomąją galią tik bendrovės, kuri yra jų autorė, atžvilgiu, pakanka
pabrėžti, kad
Shell
pareiškimus patvirtina ne tik
Bayer
ir
Dow
pareiškimai, bet ir Komisijos pateikti dokumentiniai įrodymai.
Kalbant apie teiginį, kad ginčijamo sprendimo 110 ir 114 konstatuojamosiose dalyse pateiktas
Bayer
pareiškimas prieštarauja tam tikrų jos darbuotojų išreikštai pozicijai, reikia konstatuoti, jog
Bayer
pareiškimu siekiama, kad būtų pripažinta, jog susitarimai dėl SBK kainų egzistavo nuo 1996 m. rugsėjo mėn. iki 1999 m. Kaip
buvo priminta ankstesniame punkte, atsakymai įmonės vardu yra labiau patikimi nei jos darbuotojo atsakymas, nesvarbu, kokia
jo patirtis ar asmeninė nuomonė. Todėl
Bayer
darbuotojų pareiškimai negali turėti didesnės įrodomosios galios nei šios bendrovės pareiškimas. Be to,
Bayer
pareiškimą patvirtina
Dow
ir
Shell
pareiškimai bei ne vienas dokumentinis įrodymas.
Galiausiai, kalbant apie
Polimeri
pateiktas kainų analizes, tiek dėl BK, tiek dėl SBK pažymėtina, kad įmonių suderintų veiksmų įrodymas grindžiamas ne paprasčiausiu
panašaus elgesio rinkoje konstatavimu, bet dokumentais, iš kurių matyti, jog elgesys buvo suderintų veiksmų rezultatas. Tokiomis
aplinkybėmis
Polimeri
pateiktas paaiškinimas apie taikytas kainas negali paneigti Komisijos išvados, kad atitinkamos įmonės buvo sudariusios kartelį.
Dėl šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados dėl susitarimų dėl kainų.
–       Dėl rinkos pasidalijimo susitarimų
Dėl BK reikia pažymėti, kad, pirma,
Polimeri
nurodo, jog tik ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje pateiktas
Bayer
pareiškimas yra susijęs su rinkos pasidalijimo susitarimais.
Polimeri
prielaida yra klaidinga. Komisijos išvada taip pat grindžiama ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje pateiktu
Dow
pareiškimu, kuris „apima tiek BK, tiek SBK“. Šiame pareiškime
Dow
, be kita ko, nurodo, kad gamintojų tarpusavio diskusijos buvo susijusios būtent su klientais. Konkrečiai kalbant,
Dow
pažymi, kad gamintojai garantavo
EniChem SpA
, jog nereikš priekaištų dėl jos pozicijos
Michelin
ar
Bridgestone
atžvilgiu. Be to, ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamojoje dalyje pateiktame
Shell
pareiškime minima W. (iš
Bayer
) ir V. (iš
Shell
) diskusija dėl BK pardavimo „BP“. Tai, kad L. (iš
EniChem
) neigia dalyvavusi šioje diskusijoje arba tai, kad BK nėra susijęs su kilimėlių rinka, negali paneigti šio pareiškimo, bent
jau kiek tai susiję su
Bayer
ir
Shell
tarpusavio kontaktais. Be to, ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje pateiktas
Bayer
pareiškimas, kurio
Polimeri
formaliai neginčija, yra aiškus dėl rinkos pasidalijimo tarp konkurentų susitarimų, susijusių su BK. Jame
Bayer
nurodo, kad „taip pat dėl BK“ buvo sutarta neperimti kitų konkurentų klientų. Iš to matyti, kad rinkos pasidalijimą dėl BK
patvirtina trijų atitinkamų įmonių, t. y.
Bayer
,
Dow
ir
Shell
, pareiškimai. Šiuo klausimu primintina, kad įmonių vardu padaryti pareiškimai turi nemažą įrodomąją galią, nes jie kelia
didelę teisinę ir ekonominę riziką. Ši įrodomoji galia yra ypač didelė, kai, kaip šioje byloje, įmonių pareiškimai patvirtina
kitus tokio paties pobūdžio pareiškimus.
Antra, tam tikri įmonių pareiškimai, nors ir nėra konkrečiai susiję su BK, patvirtina rinkos pasidalijimus. Taip yra ginčijamo
sprendimo 120 ir 128 konstatuojamosiose dalyse pateikto
Shell
pareiškimo ir ginčijamo sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje pateikto
Bayer
pareiškimo atveju.
Trečia, kalbant apie teiginį, kad neįtikėtina, jog BK rinka buvo padalyta, atsižvelgiant į klientų galią rinkoje arba
EniChem SpA
pardavimo kiekių kitimą, reikia priminti, jog susitarimų, pasiektų per konkuruojančių įmonių susitikimus, atveju konkurencijos
taisyklės pažeidžiamos, jei šiais susitikimais siekiama antikonkurencinio tikslo ir jie skirti dirbtinai organizuoti rinką.
Tokiu atveju konkreti įmonė yra tinkamai pripažinta atsakinga už pažeidimą, jei ji dalyvavo tokiuose susitikimuose, žinodama
apie jų tikslą, net jei vėliau neįgyvendino vienos ar kitos per šiuos susitikimus sutartos priemonės. Įmonės dalyvavimo susitikimuose
reguliarumas bei sutartų priemonių įgyvendinimo laipsnis turi įtakos ne šios įmonės atsakomybės egzistavimui, bet šios atsakomybės
mastui, taigi – sankcijos dydžiui (žr. šio sprendimo 173 punkte nurodytą teismo praktiką).
Kalbant apie SBK ir ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
Bayer
pareiškimą, pažymėtina, kad
Polimeri
argumentai iš tikrųjų grindžiami P. pareiškimo, padaryto vokiečių kalba, vertimo į italų kalbą klaida. Tačiau, kad ir kaip
būtų galima apgailestauti dėl šios vertimo klaidos, ji negali paneigti nei P. pareiškimo, nei jo įrodomosios galios. Šiuo
klausimu reikia pabrėžti, kad originali P. pareiškimo versija yra pateigta ginčijamo sprendimo išnašoje, nesvarbu kokia yra
jo lingvistinė versija. Be to, ši vertimo klaida neturėjo įtakos
Polimeri
teisei į gynybą Bendrajame Teisme, nes ji turėjo galimybę išdėstyti argumentus šiuo klausimu dubliko stadijoje. Galiausiai,
net jeigu, kaip teigia
Polimeri
, vertimą, kurį Komisija pateikė Bendrajam Teismui, reikėtų atmesti, tai nepadarytų įtakos ginčijamame sprendime pateiktai
originaliai P. pareiškimo versijai, kuri buvo perduota
Polimeri
. Todėl Bendrasis Teismas turėjo visą teisę atsižvelgti į šią versiją vertindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą. Iš originalios
P. pareiškimo versijos matyti, kad nors šis asmuo nurodo, jog nebuvo sudarytas joks susitarimas dėl rinkos dalių ar gamybos
pajėgumų įšaldymo, buvo suprantama, kad jokia dalyvaujanti įmonė nenori padaryti žalos kitoms įmonėms ir kad jos taip pat
neketina agresyviai konkuruoti dėl kitų dalyvių pagrindinių klientų. Todėl reikia daryti išvadą, kad atitinkamos įmonės buvo
apsisprendusios atsisakyti agresyvios konkurencijos dėl klientų.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
Dow
pareiškimą, pažymėtina, jog jis patvirtina
Bayer
pareiškimą, kad atitinkamos įmonės buvo apsisprendusios atsisakyti agresyvios konkurencijos. Aplinkybė, jog
Polimeri
konkrečiai ginčija teiginį, kad gamintojai garantavo
EniChem SpA
, jog nereikš priekaištų dėl jos pozicijos
Michelin
ar
Bridgestone
atžvilgiu, visų pirma atsižvelgiant į tai, kad
EniChem SpA
pardavimo kiekiai kito, neturi įtakos išvadai, jog
Dow
pareiškimas patvirtina
Bayer
pareiškimą. Be to, susitarimų, pasiektų per konkuruojančių įmonių susitikimus, atveju EB 81 straipsnis pažeidžiamas, jei
šiais susitikimais siekiama antikonkurencinio tikslo ir jie skirti dirbtinai organizuoti rinką. Tokiu atveju konkreti įmonė
yra tinkamai pripažinta atsakinga už pažeidimą, jei ji dalyvavo tokiuose susitikimuose, žinodama apie jų tikslą, net jei vėliau
neįgyvendino vienos ar kitos per šiuos susitikimus sutartos priemonės. Įmonės dalyvavimo susitikimuose reguliarumas bei sutartų
priemonių įgyvendinimo laipsnis turi įtakos ne šios įmonės atsakomybės egzistavimui, bet šios atsakomybės mastui, taigi –
sankcijos dydžiui (žr. šio sprendimo 173 punkte nurodytą teismo praktiką).
Galiausiai, kalbant apie ginčijamo sprendimo 126 konstatuojamoje dalyje pateiktą
Bayer
pareiškimą, pažymėtina, kad tai, jog atitinkamos įmonės (šiuo atveju –
Dow
ir
EniChem SpA
) bendruose susitikimuose su kitomis įmonėmis viena kitą kaltina klientų ar rinkos dalių perėmimu, yra požymis, kad įmonės
buvo apsisprendusios atsisakyti agresyvios konkurencijos, o ne atvirkščiai.
Atitinkamų įmonių apsisprendimą atsisakyti agresyvios konkurencijos taip pat patvirtina ginčijamo sprendimo 120 ir 128 konstatuojamosiose
dalyse pateikti
Shell
pareiškimai ir ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje pateiktas
Bayer
pareiškimas. Be to, tam tikri dokumentiniai įrodymai patvirtina bent jau tai, kad buvo keičiamasi informacija apie atitinkamų
įmonių klientus. Tai matyti, be kita ko, iš N. (iš
Bayer
) užrašų, padarytų per 1996 m. gegužės 20 ir 21 d. Milane įvykusį neteisėtą susitikimą.
Dėl šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados dėl rinkos pasidalijimo susitarimų.
–       Dėl keitimosi svarbia komercine informacija
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad atsižvelgiant į išvadas, susijusias su susitarimais dėl kainų ir rinkos pasidalijimo,
atitinkamos įmonės neabejotinai keitėsi svarbia komercine informacija, t. y. bent jau duomenimis apie kainas ir klientus.
Dėl šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados dėl keitimosi svarbia komercine informacija.
–       Dėl susitarimų laikymosi
Iš pradžių reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai pažymi Komisija,
Polimeri
kritikuoja tam tikras ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis, kuriose kalbama apie susitarimų, kiek jie susiję konkrečiai
su
EniChem SpA
, laikymąsi.
Polimeri
neginčija su kitomis įmonėmis susijusių ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių. Įmonė gali būti laikoma atsakinga už visą
kartelį, net jei yra nustatyta, kad ji tiesiogiai dalyvavo tik vienoje ar keliose jo sudedamosiose dalyse, jeigu, pirma, ji
žinojo ar neišvengiamai turėjo žinoti, jog susitarimas, kurio šalimi ji buvo, ypač dalyvaudama reguliariuose ne vienerius
metus organizuojamuose susitikimuose, buvo bendro plano, skirto iškreipti įprastą konkurenciją, dalis, ir, antra, šis planas
apėmė visas kartelio sudedamąsias dalis (šio sprendimo 52 punkte minėto Sprendimo
PVC II
773 punktas ir šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
370 punktas). Taip pat aplinkybė, kad įvairios įmonės, siekdamos bendro tikslo, atliko įvairius vaidmenis, nepanaikina antikonkurencinio
tikslo, taigi – pažeidimo, jei kiekviena įmonė savo lygmeniu prisidėjo siekiant bendro tikslo (šio sprendimo 46 punkte minėto
Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
370 punktas). Kadangi jau buvo prieita prie išvados, kad
Polimeri
dalyvavo susitariant dėl kainų ir rinkos padalijimo,
Polimeri
argumentai, susiję su jos asmeniniu dalyvavimu laikantis susitarimų, negali paneigti išvados, kad ji padarė konkurencijos
taisyklių pažeidimą.
Bet kuriuo atveju, kalbant apie BK ir ginčijamo sprendimo 137, 138 ir 143 konstatuojamosiose dalyse pateiktus
Bayer
ir
Dow
pareiškimus, reikia konstatuoti, kad nors nėra tiksliai nurodytos įvykių, apie kuriuos ten kalbama, datos, jie yra pakankamai
išsamiai aprašyti (įmonių pavadinimai ar net atitinkamų darbuotojų ar jų vadovų pavardės, klientų ar produkto pavadinimai,
laikotarpis). Nėra pagrindo abejoti šių pareiškimų įrodomąja galia, kaip tai apskritai daro
Polimeri
. Konkrečiai kalbant apie ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
Dow
pareiškimą, pažymėtina, kad net jeigu jame nurodomas
Karbochem
pavadinimas (įmonė, kuri tuo metu priklausė
Dow
), jame nekalbama apie nesutarimą, kurį
Polimeri
mini savo rašytinėse pastabose. Atvirkščiai,
Dow
pareiškime aiškiai minimi tarpusavio kontaktai, siekiant
Karbochem
pardavimo kainų padidinimus taikyti bendrovei
Pirelli
. Kalbant apie ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje pateiktą W. (iš
Dow
) pareiškimą, pažymėtina, kad pažeidimą padariusi įmonė pernelyg lengvai išvengtų bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis
argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas
ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Bet kuriuo atveju minėtas pareiškimas yra ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje
dalyje pateikto F. (iš
Dow
) detalaus pareiškimo tęsinys. Ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje pateiktu pareiškimu siekiama įrodyti, kad
dėl tų pačių priežasčių (t. y. dėl faktinių pardavimo kainų)
EniChem SpA
buvo susisiekusi su kitu
Dow
darbuotoju. Be to, net jeigu būtų laikoma, kad šis pokalbis neįvyko, tai nepašalintų kitų ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje
su susitarimų laikymusi, esančių įrodymų, kurių daugumos
Polimeri
neginčija, įrodomosios galios.
Kalbant apie SBK, pažymėtina, kad
Polimeri
ginčija tik ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
Bayer
pareiškimą. Anot
Polimeri
, nagrinėjami kontaktai yra susiję su produkto, kuris nepatenka į SBK kategoriją, tiekimo sutartimi. Tačiau
Bayer
pareiškimas yra konkrečiai susijęs su diskusijomis dėl SBK (rinka, žaliavų kainos ir t. t.). Taigi
Polimeri
nurodyta aplinkybė negali pateisinti tarpusavio kontaktų, apie kuriuos kalbama ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamojoje
dalyje.
Dėl šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados dėl susitarimų laikymosi.
–       Dėl N. aprašytų faktinių aplinkybių
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad šalia Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimų vykę
atitinkamų įmonių tarpusavio kontaktai nebuvo „neišvengiami ir įprasti“, kaip teigia
Polimeri
.
Be to, iš
Dow
(t. y. N. darbdavio) pareiškimų aiškiai matyti, kad ši bendrovė aiškiai pripažino, jog dalyvavo sudarant konkurencijos taisyklėms
prieštaraujančius susitarimus. Todėl N. pareiškimas, apie kurį
Polimeri
kalba savo rašytinėse pastabose, negali turėti didesnės įrodomosios galios nei jį įdarbinusios bendrovės pareiškimas. Atsakymai
įmonės vardu yra labiau patikimi nei jos darbuotojo atsakymas, nesvarbu, kokia jo patirtis ar asmeninė nuomonė (žr. šio sprendimo
179 punkte minėtą teismų praktiką).
Dėl šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti išvados, kad šiuo atveju buvo pažeistos konkurencijos taisyklės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aštuntasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
6.     Dėl devintojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįsta išvada, kad
Polimeri
dalyvavo tariamame kartelyje
a)     Šalių argumentai
Pirma,
Polimeri
pažymi, jog pačioje ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje, kurioje teigiama, kad kartelio dalyviai pradėjo diskusijas
EniChem SpA
darant spaudimą, pateikiama nuoroda į ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamąją dalį. Ji teigia, kad ši konstatuojamoji dalis
yra susijusi su laikotarpiu – 1995 m. – dėl kurio jau nebėra pateikta kaltinimų. Tas pats pasakytina ir apie Komisijos išvadas
dėl SBK ir nuorodą į ginčijamo sprendimo 108 konstatuojamąją dalį, nes joje kalbama apie susitikimą, kuris įvyko 1995 m. rugpjūčio mėn.
Be to, kartelį sudaryti būtų buvę absurdiška, nes tuo laikotarpiu kainos toliau savaime didėjo.
Antra, kiek tai susiję su Komisijos išvada, kad
Bayer
ir
Dow
manė, jog
EniChem SpA
vaidino pagrindinį vaidmenį kartelyje, buvo nerealu tikėtis, kad šie du rinkos lyderiai (vienas – BK atveju, kitas – SBK
atveju) tarpusavyje pripažintų kartelio skatintojus. Taip pat įdomi ginčijamo sprendimo 150 konstatuojamoji dalis, nes
Dow
laikė
Bayer
viena iš dviejų bendrovių, vykdančių diskusijas dėl BK kainų, nors
Bayer
atmeta bet kokią atsakomybę šiuo klausimu.
Trečia,
Polimeri
nurodo, kad ji jau pareiškė nuomonę dėl vėlesnių
Shell
parodymų, kuriuos tik
a posteriori
patvirtino neaiškūs W. (iš
Bayer
) prisiminimai, kuriuose buvo apibūdintas 1998 m. vasario 19 ir 20 d. įvykęs susitikimas su L. (iš
EniChem
), ir pateikia nuorodą į ieškinio priedą.
Ketvirta, teiginys, kad L. (iš
EniChem
) skambino „visiems“ siekdamas koordinuoti kartelio veiklą, yra pateiktas pirmajame pranešime apie kaltinimus. Tačiau antrajame
pranešime apie kaltinimus ir ginčijamame sprendime teigiama atvirkščiai.
Polimeri
taip pat pažymi, kad Komisija mini, jog L. įsikišo tam, kad įtikintų N. (iš
Dow
) nebedaryti užrašų per kartelio susitikimus, tačiau ginčijamo sprendimo 150 konstatuojamojoje dalyje nepamini to, kad W.
(iš
Bayer
) padarė tą patį. Bet kuriuo atveju, šis teiginys nepagrįstas.
Galiausiai, kiek tai susiję su Komisijos paminėta aplinkybe, kad 1998 m., 2000 ir 2001 m.
EniChem
buvo didžiausias tiek BK, tiek SBK tiekėjas, ji netiksli.
EniChem
SBK rinkos lyderė buvo tik 1998 m.
Bayer
visuomet buvo BK rinkos lyderė.
Dow
buvo SBK rinkos lyderė nuo 2000 m. (t. y. nuo tada, kai ji nusipirko
Shell
kapitalo dalį).
Vadinasi, ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje nurodytos aplinkybės siekiant įrodyti, kad
EniChem SpA
vaidino svarbų vaidmenį tariamame kartelyje, yra nepagrįstos.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji pažymi, jog ji turėjo įrodyti ne tai, kad
EniChem SpA
ir (arba)
Polimeri
vaidino svarbų vaidmenį nagrinėjamame kartelyje, bet tik tai, kad ši įmonė jame dalyvavo. Iš kaltinimų, susijusių su tariamomis
klaidomis, padarytomis vertinant kartelio buvimo įrodymus, analizės (žr. šiame sprendime nagrinėjamą aštuntąjį ieškinio pagrindą)
aiškiai matyti, kad
Polimeri
neįrodė, jog daugelis įrodymų, patvirtinančių, kad buvo padarytas vienas ir tęstinis EB 81 straipsnio pažeidimas, ir tai,
kad
EniChem SpA
ir (arba)
Polimeri
dalyvavo vykdant minėtą pažeidimą, yra nepagrįsti.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Devintuoju ieškinio pagrindu
Polimeri
tvirtina, jog ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje nurodytos aplinkybės siekiant įrodyti, kad
EniChem SpA
vaidino svarbų vaidmenį tariamame kartelyje, yra nepagrįstos.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad devintąjį ieškinio pagrindą
Polimeri
pateikė kartu su pagrindais, susijusiais su ginčijamo sprendimo esme, o ne su pagrindais, susijusiais su baudos panaikinimu
arba sumažinimu.
Dėl priežasčių, išdėstytų nagrinėjant aštuntąjį ieškinio pagrindą, Komisija teisingai konstatavo, kad
EniChem SpA
dalyvavo vykdant nagrinėjamą pažeidimą. Todėl, net jeigu Komisija padarė klaidą dėl tariamai svarbaus
EniChem SpA
vaidmens kartelyje, devintuoju ieškinio pagrindu pateikti argumentai negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo, kiek tai
susiję su išvada, kad
Polimeri
padarė pažeidimą.
Tačiau reikia pažymėti, kad per teismo posėdį
Polimeri
nurodė, jog devintasis ieškinio pagrindas yra susijęs ir su baudos dydžiu. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant
į Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse pastabose ir ypač ieškinyje vartojamas sąvokas,
Polimeri
per teismo posėdį pateiktas argumentas yra naujas pagrindas, kuris turi būti pripažintas nepriimtinu. Bet kuriuo atveju,
iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad nustatydama
Polimeri
skirtos baudos dydį Komisija atsižvelgė į tariamai svarbų
EniChem SpA
vaidmenį kartelyje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, devintasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
C –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su baudos dydžio nustatymu
1.     Dėl dešimtojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu pažeidimo sunkumo vertinimu
a)     Šalių argumentai
Pirma, anot
Polimeri
, su ginčijamo sprendimo esme susijusių ieškinio pagrindų analizėje prieita prie išvados, kad ginčijamų veiksmų savaime negalima
pripažinti labai sunkiais, nes sąvoka „kartelis“ negali būti taikoma šioje situacijoje. Jei Bendrasis Teismas turėtų patvirtinti
visą ginčijamą sprendimą, jis vis tik turėtų atsižvelgti į tai, kad iš dviejų produktų, kurių atžvilgiu buvo priimtas ginčijamas
sprendimas, bent dėl vieno – BK – niekuomet nebuvo sudarytas joks susitarimas.
Antra, Komisija turėjo atsižvelgti į konkretų tariamo kartelio poveikį rinkai, kiek jį buvo galima apskaičiuoti. Tačiau, kaip
matyti iš ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamosios dalies, Komisija tokios analizės neatliko. Ji tik tvirtino, kad nagrinėjamas
pažeidimas buvo labai sunkus pagal apibrėžimą (ginčijamo sprendimo 464 konstatuojamoji dalis).
Polimeri
ginčija tokį požiūrį ir pateikia nuorodą, be kita ko, į 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Degussa prieš Komisiją
(T‑279/02, Rink. p. II‑897, 223, 243–254 punktai). Konkrečiai kalbant,
Polimeri
mano, kad jeigu įrodyta, kad kartelis neturėjo poveikio, Komisija turi nustatyti mažesnę baudą nei ta, kuri būtų nustatyta
nepadarius tokios išvados.
Polimeri
visų pirma pabrėžia, kad jeigu faktinis poveikis rinkai yra veiksnys, kuris turi būti įvertintas siekiant galimo baudos padidinimo,
žalingo poveikio atitinkamiems sektoriams nebuvimas gali tik pateisinti sankcijos sumažinimą. Aplinkybė, jog nėra tariamo
kartelio poveikio analizės, reiškia ne tai, kad neįmanoma atlikti objektyvaus įvertinimo, o tai, kad Komisija nesugebėjo padaryti
tokios analizės arba kad ji nevykusiai bandė nuslėpti faktą, būtiną norint įvertinti įrodymus ir nustatyti baudos dydį. Aplinkybė,
kad Komisija įtraukė kainų analizę į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus, o vėliau ją pašalino, patvirtina šią išvadą.
Trečia,
Polimeri
pažymi, jog tyrimai, kuriuos ji atliko be didelių sunkumų, nepaisant faktinių duomenų nebuvimo (t. y. atsižvelgdama tik į
duomenis apie kainas, kuriuos šalys pateikė Komisijai), parodo, kad tariamas pažeidimas neturėjo jokio poveikio kainų kitimui.
Kainos didėjo tik dėl žaliavų kainų padidėjimo. Be to, net jeigu iš tiesų buvo sudaryti atsitiktiniai rinkos pasidalijimo
susitarimai, o
Polimeri
tai ginčija, jie neturėjo jokio poveikio klientams, nes šie toliau pirko tai, ko norėjo ir tada, kai norėjo.
Polimeri
taip pat pateikia nuorodą į 1998 m. spalio 14 d. Komisijos sprendimą 1999/210/EB dėl procedūros pagal EB [81] straipsnį (byla IV/F‑3/33.708 –
British Sugar plc
, byla IV/F‑3/33.709 –
Tate & Lyle plc
, byla IV/F‑3/33.710 –
Napier Brown & Company Ltd
, byla IV/F‑3/33.711 –
James Budgett Sugars Ltd
) (OL L 76, 1999, p. 1), kuriame Komisija nusprendė, kad nebuvo padarytas labai sunkus pažeidimas, nes nebuvo įrodytas pažeidimo
poveikis.
Ketvirta,
Polimeri
primena savo nuomonę, jog Komisija sumažino bendrą rinkos vertę tam, kad įtikintų, jog kartelis apima daugiau kaip 80 % BK
ir SBK pardavimo kiekio. Ši išvada nepagrįsta. Be to,
Polimeri
įrodė, kad tariamas kartelis niekuomet neapėmė daugiau kaip trečdalio BK/natūralaus kaučiuko rinkos ar daugiau kaip pusės
SBK/natūralaus kaučiuko rinkos. Galiausiai
Polimeri
pateikia nuorodą į šio sprendimo 214 punkte minėtą Sprendimą
Degussa prieš Komisiją
, kuriame Bendrasis Teismas 15 % sumažino baudą, nes „remiantis pačios Komisijos nustatytais faktais, kartelio dalyvių rinkos
dalys į rinką atėjus
Monsanto
laipsniškai mažėjo ir pažeidimo pabaigoje sudarė 60 %“.
Penkta,
Polimeri
nurodo, kad pažeidimo sunkumą reikėjo įvertinti darant skirtumą tarp dviejų nagrinėjamų rinkų. Tačiau netgi nagrinėjamos
kartu šios dvi rinkos turi nedidelę reikšmę. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas nurodė, kad pradinės baudos koregavimas, atsižvelgiant
į rinkos dydį, yra protinga ir nuosekli praktika (2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497). Be to,
Polimeri
bauda sudarė beveik pusę 2001 m. rinkos vertės (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis). Šis požiūris yra neprotingas
ir prieštarauja proporcingumo principui.
Polimeri
priduria (ši pastaba taikoma ir baudos padidinimui dėl pažeidimo pakartotinumo), jog Komisija negali grįsti argumento tuo,
kad ieškinyje ji neginčijo
Eni
dalyvavimo kartelyje. Iš tiesų ne
Polimeri
, bet pati
Eni
turi ginčyti šią aplinkybę.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Iš esmės ji mano, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji nepadarė klaidos.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pažeidimų sunkumas turi būti nustatomas atsižvelgiant į daugelį veiksnių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes, jos kontekstą
ir baudų atgrasomąjį poveikį, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašo nėra (šio sprendimo
108 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
465 punktas ir šio sprendimo 173 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
241 punktas).
Aplinkybėms, į kurias galima atsižvelgti vertinant pažeidimų sunkumą, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena
iš jų atliko sudarant kartelį, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šio kartelio, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip
pat pavojus, kurį tokio pobūdžio pažeidimai kelia Bendrijos tikslams (žr. šio sprendimo 108 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
130 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, gairėse, be kita ko, nustatyta, jog vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai,
jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Taigi pažeidimai yra skirstomi į tris kategorijas: lengvus
pažeidimus, sunkius pažeidimus ir labai sunkius pažeidimus (gairių 1 A punkto pirma ir antra pastraipos).
Šiuo atveju Komisija ginčijamame sprendime iš pradžių pripažino, kad atitinkamos įmonės sudarė susitarimus dėl tikslinių kainų
ir rinkos pasidalijimo bei keitėsi svarbia komercine informacija. Anot Komisijos, šios praktikos pagal savo pobūdį yra labai
sunkūs pažeidimai (ginčijamo sprendimo 461 konstatuojamoji dalis ir rezoliucinės dalies 1 straipsnis). Tada Komisija nurodė,
kad nebuvo įmanoma įvertinti kartelio konkretaus poveikio EEE rinkai. Komisija taip pat pridūrė, kad nors nebuvo įmanoma įvertinti
kartelio konkretaus poveikio, atitinkamos įmonės įgyvendino nagrinėjamus susitarimus ir todėl jie turėjo poveikio rinkai.
Komisija nurodė, kad nustatydama baudų dydžius ji neatsižvelgė į poveikį rinkai (ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija pažymėjo, kad pažeidimas apėmė visą EEE teritoriją (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis). Dėl
šių priežasčių Komisija konstatavo, kad nagrinėjamą pažeidimą galima kvalifikuoti kaip labai sunkų (ginčijamo sprendimo 464 konstatuojamoji
dalis).
Tada Komisija atliko diferencijuotą atitinkamų įmonių vertinimą atsižvelgdama į jų bendrą BK ir SBK 2001 m. apyvartą, t. y.
paskutinius ištisus pažeidimo vykdymo metus, išskyrus
Shell
atvejį (t. y. 1998 m., nes
Shell
savo veiklą pardavė 1999 m.) ir
Stomil
atvejį (t. y. 1999 m., nes
Stomil
nustojo vykdyti pažeidimą 2000 m.). Atitinkamas įmones Komisija suskirstė į penkias kategorijas,
EniChem
priskirdama pirmajai (55 mln. EUR pradinė bauda) (ginčijamo sprendimo 465–473 konstatuojamosios dalys).
Pirma, reikia pažymėti, kad savo argumentais
Polimeri
teigia, jog kartelis neturėjo jokio poveikio rinkai.
Primintina, jog, kaip matyti iš to, kas išdėstyta nagrinėjant aštuntąjį ieškinio pagrindą, Komisija padarė teisingą išvadą,
kad atitinkamos įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, kiek tai susiję su BK ir SBK. Šiuo atžvilgiu iš gairėse pateikto labai
sunkių pažeidimų apibūdinimo matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kurių tikslas, kaip šioje byloje, yra, be kita
ko, nustatyti tikslines kainas arba pasidalyti rinkos dalis, vien dėl savo pobūdžio gali būti vertinami kaip „labai sunkūs“,
ir Komisija neprivalo įrodyti pažeidimo konkretaus poveikio rinkai (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 75 punktą; taip pat žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktą ir šio sprendimo 59 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
345 punktą). Taip pat pagal nusistovėjusią teismo praktiką horizontalūs kainų karteliai yra vieni sunkiausių Bendrijos konkurencijos
teisės pažeidimų, taigi jie savaime gali būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs pažeidimai (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos
12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 103 punktą ir šio sprendimo 160 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
147 punktą).
Taigi Komisija nepadarė klaidos pripažindama, kad nagrinėjamos praktikos pagal savo pobūdį yra labai sunkūs pažeidimai.
Kalbant apie ankstesnę Komisijos sprendimų priėmimo praktiką ir atsižvelgiant į tai, kad
Polimeri
remiasi vienodo požiūrio principo pažeidimu, pakanka pažymėti, jog motyvai, dėl kurių buvo priimtas Sprendimas 1999/210 (žr.
šio sprendimo 215 punktą), kurį savo rašytinėse pastabose mini
Polimeri
, yra kitokie nei šioje byloje. Visų pirma Sprendime 1999/210 pabrėžiama, kad nagrinėjama geografinė rinka apėmė tik Didžiąją
Britaniją (Sprendimo 1999/210 193 konstatuojamoji dalis). Taigi iš Sprendimo 1999/210 negalima spręsti, kad Komisija priėjo
prie išvados, jog buvo padarytas sunkus, o ne labai sunkus pažeidimas vien dėl to, kad nebuvo įrodytas pažeidimo poveikis,
kaip iš esmės teigia
Polimeri
. Be to, ginčijamame sprendime pripažįstama, kad egzistavo vienas ir tęstinis susitarimas, kuriuo atitinkamos įmonės susitarė,
be kita ko, pasidalyti klientus. Ši aplinkybė nebuvo paminėta Sprendime 1999/210.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta,
Polimeri
argumentai dėl kartelio poveikio atitinkamoms rinkoms nebuvimo turi būti atmesti.
Antra, kalbant apie argumentą, kad Komisija klaidingai nustatė bendrą nagrinėjamos rinkos vertę, iš pradžių reikia priminti,
jog rinkos dydis yra tarp elementų, kurie yra reikšmingi nustatant pažeidimo sunkumą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 108 punkte
minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
132 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p. II‑3255, 102 punktą). Tada iš dokumentų, kuriuos Komisija pateikė po to, kai Bendrasis Teismas uždavė
klausimą, matyti, jog ginčijamo sprendimo 66 punkte esantis teiginys, kad kartelyje nedalyvavusių gamintojų BK ir SBK pardavimo
kiekiai 2001 m. sudarė „mažiausiai 70 mln. EUR“, nėra klaidingas. Tokiomis aplinkybėmis nėra pagrindo manyti, kad Komisija
ginčijamame sprendime padarė klaidą 2001 m. atitinkamą rinką įvertindama „mažiausiai“ 550 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji
dalis). Bet kuriuo atveju, kaip teisingai pažymėjo Komisija, nėra pagrindo manyti, kad dėl klaidos, susijusios su šio skaičiaus
sumažinimu,
Polimeri
patyrė žalos.
Trečia, kalbant apie tai, kad Komisija turėjo atsižvelgti į natūralų kaučiuką, kuris gali pakeisti BK ir SBK, nustatydama
nagrinėjamos rinkos vertę, ir todėl atitinkamų įmonių rinkos dalis, reikia pažymėti, kad kartelis nebuvo susijęs su šiuo produktu.
Pažeidimo sunkumo ir visų pirma pažeidėjų faktinio ekonominio pajėgumo padaryti žalą kitiems ūkio subjektams vertinimas (gairių
1 A punkto ketvirta pastraipa) gali būti atliktas atsižvelgiant tik į produktus, kurie buvo kartelio dalyku (2005 m. gruodžio
6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brouwerij Haacht prieš Komisiją
, T‑48/02, Rink. p. II‑5259, 59 punktas).
Ketvirta, kalbant apie papildomai
Polimeri
pateiktus argumentus dėl atsižvelgimo į nagrinėjamos rinkos, kaip ji apibrėžiama ginčijamame sprendime, dydį (t. y. 550 mln. EUR
2001 m. EEE teritorijoje), reikia konstatuoti, kad nors šį elementą galima turėti omenyje siekiant nustatyti pažeidimo sunkumą,
reikia atsižvelgti į kitas konkrečiai bylai reikšmingas aplinkybes (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 108 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
132 punktą ir šio sprendimo 229 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
102 punktą). Šioje byloje reikia atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamas pažeidimas pagal savo pobūdį yra labai sunkus ir apima
visą EEE teritoriją. Konkrečiai kalbant reikia pabrėžti, kad atitinkamos įmonės susitarė nustatyti tikslines kainas, pasidalyti
klientus agresyvios konkurencijos atsisakymo susitarimais ir keistis svarbia informacija apie kainas, konkurentus ir klientus.
Be to, reikia priminti, kad pagal gairių 1 A punktą už labai sunkų pažeidimą gali būti skirta didesnė nei 20 mln. EUR bauda.
Tada reikia pažymėti, kad
EniChem
padaryta nagrinėjamų produktų apyvarta 2001 m. siekė daugiau kaip 164 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai
Polimeri
neginčija to, kad skirta bauda neviršija Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytos 10 % jos bendros apyvartos,
pasiektos praėjusiais ūkiniais metais, viršutinės ribos, kuria siekiama išvengti to, kad susijusi įmonė neturėtų galimybės
sumokėti atitinkamos baudos (šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 119 punktą). Atsižvelgiant į šias aplinkybes,
Polimeri
argumentais negali būti užginčytas 55 mln. EUR pradinės baudos nustatymas.
Kalbant apie nurodytą disproporciją tarp galutinės baudos, solidariai skirtos
Eni
ir
Polimeri
(t. y. 272,25 mln. EUR), ir nagrinėjamos rinkos dydžio 2001 m. (550 mln. EUR), reikia priminti, kad nustatydama kiekvienos
baudos dydį Komisija turi tam tikrą diskreciją (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Mo Och Domsjö prieš Komisiją
, C‑283/98 P, Rink. p. I‑9855, 47 punktas ir 2006 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
, T‑303/02, Rink. p. II‑4567, 151 punktas). Be to, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalimi, nustatant baudos
dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Taip pat minėtas dydis yra Komisijos pagal gaires atliktų apskaičiavimų
rezultatas. Šio dydžio nustatymas priklauso, be kita ko, nuo įvairių aplinkybių, susijusių su individualiu atitinkamos įmonės
elgesiu, pavyzdžiui, sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių (2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 82 ir 85 punktai). Remiantis šiuo teisiniu pagrindu negali būti daroma išvada, kad Komisija
turi užtikrinti proporciją tarp taip apskaičiuotos baudos dydžio ir atitinkamo produkto bendro rinkos dydžio EEE pažeidimo
padarymo metais (šiuo atveju – 2001 m.), net jeigu atitinkamas pažeidimas truko daugiau nei šešerius metus, o baudos dydis
priklauso ir nuo kitų aplinkybių, susijusių su individualiu įmonės elgesiu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 59 punkte minėto
Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
342 punktą). Tai reiškia, kad šiuo atžvilgiu pateiktas
Polimeri
argumentas turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, dešimtasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
2.     Dėl vienuoliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu diferencijuotu vertinimu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
pabrėžia, kad specifinė įmonių svarba buvo nustatyta lyginant bendrą BK ir SBK pardavimo kiekį su visa pardavimo verte 2001 m.
Ši vertė anaiptol nebuvo nustatyta, nes nuo antrojo pranešimo apie kaltinimus iki ginčijamo sprendimo ji buvo labai sumažinta.
Be to, sudėjus abiejų produktų pardavimo vertes,
Polimeri
buvo klaidingai priskirta specifinė svarba, kurios ji niekuomet neturėjo, nes visuomet buvo po
Bayer
, kiek tai susiję su BK, o bendrovę
Dow
buvo aplenkusi tik 1998 m. Jei dvi rinkos būtų buvusios atskirtos, rezultatas būtų buvęs kitoks. Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, jog gairėse numatyta, kad reikia atsižvelgti į „kiekvienos įmonės pažeidimo poveikį konkurencijai“. Tai reiškia,
kad iš pradžių reikia nustatyti su pažeidimu susijusias rinkas. Net ir nusprendus sudėti abi rinkas, reikėjo atsižvelgti į
jų konkurencinę aplinką ir visų pirma į natūralų kaučiuką. Galiausiai pradinė
Polimeri
bauda siekia 33 % bendros jos pardavimo kiekių vertės. Atsižvelgiant į tai, kad
Polimeri
buvo priskirta nepagrįsta svarba, ši bauda yra per didelė.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Ji nurodo, be kita ko, kad, remiantis gairių 1 A punkto formuluote, nagrinėjamas
kriterijus yra skirtas pagal skalę suskirstyti konstatuotame kartelyje dalyvaujančių įmonių pradines baudas, o ne įvertinti
(viso) kartelio poveikį nagrinėjamai rinkai (atsižvelgiant ir į galimus pakaitinius produktus).
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pakanka pažymėti, kad dauguma
Polimeri
argumentų sutampa su pateiktaisiais ketvirtuoju ir dešimtuoju ieškinio pagrindais. Todėl dėl tų pačių motyvų, kaip nurodytieji
šio sprendimo 100, 101, 229 ir 230 punktuose, taip pat reikia atmesti
Polimeri
šiuo klausimu pateiktus argumentus.
Kalbant apie tai, kad
EniChem
skirta pradinė bauda (t. y. 55 mln. EUR) sudaro 33 % bendros jos pardavimo kiekių vertės nagrinėjamoje rinkoje 2001 m. (t. y.
164,9 mln. EUR), reikia konstatuoti, kad dėl tų pačių motyvų, kaip nurodytieji šio sprendimo 231 punkte, 55 mln. EUR dydžio
pradinės baudos nustatymo
Polimeri
argumentais negalima užginčyti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vienuoliktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
3.     Dėl dvyliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu dauginimo koeficiento, turinčio atgrasomąjį poveikį, taikymu
a)     Šalių argumentai
Pirma,
Polimeri
teigia, kad Komisija neįvykdė pareigos motyvuoti. Ginčijamo sprendimo 474 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad dauginimo
koeficientas, turintis atgrasomąjį poveikį, buvo nustatytas, be kita ko, atsižvelgiant į „bylos aplinkybes“. Tačiau šios aplinkybės
nėra nei aprašytos, nei išanalizuotos. Bendrasis Teismas jau yra pabrėžęs, kad bazinius baudų nustatymo elementus būtina nurodyti
sprendimo tekste (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Buchmann prieš Komisiją
, T‑295/94, Rink. p. II‑813, 173 punktas). Anot
Polimeri
, Komisijos diskrecija nustatyti padidinimo koeficientą, turintį atgrasomąjį poveikį (šio sprendimo 214 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
317 punktas), nėra absoliuti. Komisijos atsiliepime į ieškinį pateikta šių „aplinkybių“ apibrėžtis yra kritikuotina ir bet
kuriuo atveju pavėluota. Taigi Komisija pažeidė
Polimeri
teisę į gynybą, nes ši bendrovė neturėjo galimybės pateikti argumentų dėl baudos nustatymo esminio elemento.
Antra,
Polimeri
mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus. Iš ginčijamo sprendimo 474 konstatuojamosios dalies
matyti, kad Komisija atsižvelgė į grupės, kuriai priklauso į pažeidimo vykdymą įsitraukusios įmonės, apyvartą. Tačiau
Eni
ir
Bayer
apyvartos, kuri yra 46,355 mlrd. EUR, ir
Shell
bei
Eni
apyvartos, kuri yra 3,7 karto didesnė, t. y. 172,81 mlrd. EUR, skirtumas lėmė dauginimo koeficiento padidinimą atitinkamai 0,5 ir 1.
Nors ir neteigdama, kad turi būti tikslus proporcingumo ryšys tarp apyvartos ir dauginimo koeficiento,
Polimeri
nurodo, kad jai nepagrįstai buvo taikomas labai nepalankus apskaičiavimo metodas.
Polimeri
visų pirma pateikia nuorodą į šio sprendimo 214 punkte minėtą Sprendimą
Degussa prieš Komisiją
ir priduria, kad bet kuriuo atveju dėl to, jog egzistuoja viršutinė riba (t. y. dauginimo koeficientas lygus trim), kuri,
beje, nėra numatyta teisės aktuose, ji neturi atsidurti nepalankioje padėtyje.
Polimeri
priduria nesuprantanti, kodėl Komisija baudos padidinimą, turintį atgrasomąjį poveikį, apskaičiavo pagal apyvartą, kurią,
remiantis koncentracijų srityje taikomais teisės aktais, sudaro sumos, gautos parduodant produktus ir teikiant paslaugas.
Be to, atsižvelgimas į
Eni
apyvartą, siekiant nustatyti
Polimeri
dauginimo koeficientą, yra neproporcingas tiek, kiek ji buvo pripažinta solidariai atsakinga sumokėti baudą, kuri buvo padvigubinta
dėl patronuojančios bendrovės apyvartos.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Iš esmės ji mano, kad nepadarė klaidos taikydama dauginimo koeficientą, turintį
atgrasomąjį poveikį.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Gairėse yra numatyta, kad, be pažeidimo pobūdžio, jo konkrečios įtakos rinkai ir šios rinkos geografinio dydžio, būtina atsižvelgti
į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams bei nustatyti
tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (gairių 1 A punkto ketvirta pastraipa).
Komisijos įgaliojimai skirti baudas įmonėms, kurios tyčia arba dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio nuostatas, yra viena
iš Komisijai suteiktų priemonių, kad ji galėtų vykdyti jai Bendrijos teisės patikėtą kontrolės funkciją – užduotį, apimančią
pareigą vykdyti bendrą politiką, kurios tikslas yra konkurencijos srityje taikyti Sutartyje nustatytus principus ir dėl to
reguliuoti įmonių elgesį. Darytina išvada, jog vertindama pažeidimo sunkumą baudos dydžiui nustatyti Komisija turi rūpintis,
kad jos veiksmai turėtų atgrasomąjį poveikį, visų pirma dėl tokių pažeidimų, kurie ypač kenkia Bendrijos tikslams įgyvendinti
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 231 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 ir 106 punktus; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 166 punktą ir šio sprendimo 160 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
169 punktą).
Dėl to reikalaujama, kad baudos dydis būtų koreguojamas atsižvelgiant į siekiamą poveikį įmonei, kuriai ji yra skirta, ir
kad bauda nebūtų nereikšminga arba, atvirkščiai, pernelyg didelė, pirmiausia atsižvelgiant į šios įmonės finansines galimybes,
kaip reikalaujama dėl, pirma, būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą, ir, antra, proporcingumo principo paisymo. Didelė
įmonė, kuri turi didelių finansinių išteklių, palyginti su kitais kartelio dalyviais, gali lengviau surinkti baudai sumokėti
būtinas lėšas, o siekiant atgrasomojo poveikio ši aplinkybė pateisina tai, kad skiriama, visų pirma pritaikius dauginimo koeficientą,
bauda, kuri yra proporcingai didesnė nei bauda, už tą patį pažeidimą skirta tokių lėšų neturinčiai įmonei (šiuo klausimu žr.
2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 241 ir 243 punktus; taip pat žr. šio sprendimo
243 punkte minėto Sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
170 punktą ir šio sprendimo 217 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
235 punktą).
Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas ypač pabrėžė, jog nustatant baudos dydį svarbu atsižvelgti į kiekvienos kartelyje
dalyvaujančios įmonės bendrą apyvartą (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 85 ir 86 punktus ir 2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, C‑57/02 P, Rink. p. I‑6689, 74 ir 75 punktus; taip pat žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 17 punktą).
Galiausiai reikia pabrėžti, kad atgrasymo tikslu, kurio nustatydama baudos dydį gali siekti Komisija, norima užtikrinti, kad
įmonės veikdamos Bendrijoje ar EEE laikytųsi Sutartyje įtvirtintų konkurencijos taisyklių. Tai reiškia, kad atgrasymo veiksnys,
kuris gali būti įtrauktas į baudos apskaičiavimą, yra vertinamas atsižvelgiant į daugelį elementų, o ne tik į konkrečią atitinkamos
įmonės padėtį. Šis principas taikomas, be kita ko, tuo atveju, kai Komisija nustato „atgrasantį poveikį turintį daugiklį“,
kuris turi įtakos įmonei paskirtai baudai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 245 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
23 ir 24 punktus).
Šioje byloje Komisija nurodė, kad labai sunkių pažeidimų kategorijoje sankcijų skalė leido nustatyti tokio dydžio baudas,
kurios užtikrino pakankamai atgrasantį jų pobūdį, turint omenyje kiekvienos įmonės dydį. Atsižvelgdama į pasaulines atitinkamų
įmonių apyvartas, pasiektas per 2005 m., Komisija pažymėjo, kad buvo didelis skirtumas tarp, viena vertus,
Kaučuk
dydžio (2,718 mlrd. EUR apyvarta) ir
Stomil
dydžio (38 mln. EUR apyvarta) ir, kita vertus, kitų atitinkamų įmonių dydžio, visų pirma
Bayer
(27,383 mlrd. EUR apyvarta), t. y. pirmosios iš ginčijamame sprendime minimų didelių įmonių. Tuo remdamasi ir atsižvelgdama
į šios bylos aplinkybes Komisija konstatavo, kad
Kaučuk
ir
Stomil
neturi būti taikomas joks dauginimo koeficientas, turintis atgrasomąjį poveikį, o
Bayer
reikia taikyti dauginimo koeficientą 1,5. Galiausiai, remdamasi tomis pačiomis išvadomis ir atsižvelgdama į šios bylos aplinkybes,
Komisija
Dow
pritaikė dauginimo koeficientą 1,75 (37,221 mlrd. EUR apyvarta),
EniChem
– dauginimo koeficientą 2 (73,738 mlrd. EUR apyvarta), o
Shell
– dauginimo koeficientą 3 (246,549 mlrd. EUR apyvarta) (ginčijamo sprendimo 474 konstatuojamoji dalis).
Pirma, kalbant apie
Polimeri
teiginį, kad nebuvo nurodyti motyvai, reikia priminti, jog individualaus sprendimo motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai
atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų žinoti jį priimti paskatinusias priežastis,
o kompetentingas teismas – vykdyti savo kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos
aplinkybes. Nėra reikalaujama motyvuojant nurodyti visas svarbias teisines ir faktines aplinkybes, nes klausimas, ar tenkinami
EB 253 straipsnio reikalavimai, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į atitinkamo akto tekstą, bet ir į jo priėmimo aplinkybes
(1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France,
C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas). Esminiai procedūriniai reikalavimai, kuriems priklauso ši pareiga motyvuoti, įvykdomi,
jei Komisija savo sprendime pateikia vertinimo kriterijus, leidusius jai nustatyti pažeidimo sunkumą ir trukmę (šio sprendimo
245 punkte minėto Sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
73 punktas ir šio sprendimo 108 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
463 punktas).
Šioje byloje pažymėtina, jog siekdama užtikrinti, kad baudos būtų pakankamai atgrasančios Komisija atsižvelgė į kiekvienos
įmonės dydį. Tuo remdamasi Komisija naudojo duomenis apie bendras apyvartas, atitinkamų įmonių pasiektas 2005 m. Be to, Komisija
palygino įvairių įmonių dydžius tam, kad nustatytų dauginimo koeficientus, turinčius atgrasomąjį poveikį. Konkrečiai dėl
EniChem
Komisija nurodo, kad šios įmonės bendra apyvarta yra beveik du kartus didesnė nei
Dow
apyvarta. Tai reiškia, kad aplinkybės, leidusios Komisijai nustatyti dauginimo koeficientą
EniChem
, yra aiškiai matomos iš ginčijamo sprendimo.
Tai, kad Komisija taip pat kalbėjo apie „bylos aplinkybes“, negali paneigti šios išvados. Iš ginčijamo sprendimo nematyti,
kad siekdama nustatyti dauginimo koeficientus, turinčius atgrasomąjį poveikį, Komisija aiškiai atsižvelgė į kitas aplinkybes
nei atitinkamų įmonių bendros apyvartos ir santykinis dydis, o tai, beje, Komisija patvirtino per teismo posėdį. Be to, galima
suprasti, kad sąvoka „bylos aplinkybės“ yra susijusi būtent su atitinkamų įmonių bendromis apyvartomis ir santykiniu dydžiu.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, jog ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas, kad Bendrasis Teismas galėtų
vykdyti jo teisėtumo kontrolę, o
Polimeri
– pasinaudoti savo teise į gynybą.
Antra, kalbant apie vienodo požiūrio principo pažeidimą, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Komisijos pritaikyti
dauginimo koeficientai, turintys atgrasomąjį poveikį, buvo nustatyti atsižvelgiant į santykinį atitinkamų įmonių dydį.
Polimeri
neginčija apyvartų, kurias Komisija mini ginčijamame sprendime. Konkrečiai kalbant,
Polimeri
neginčija, kad 2005 m.
EniChem
buvo didesnė už
Bayer
bei
Dow
ir mažesnė už
Shell
. Todėl nuoseklu ir objektyviai pateisinama
EniChem
taikyti didesnį dauginimo koeficientą nei
Bayer
bei
Dow
ir mažesnį nei
Shell
. Be to, reikia pabrėžti, kad 2005 m. pasaulinės apyvartos buvo tokios:
Bayer
– 27,383 mlrd. EUR,
Dow
– 37,221 mlrd. EUR (t. y. 35,93 % didesnė nei
Bayer
), o
EniChem
– 73,738 mlrd. EUR (t. y. 169,28 % didesnė nei
Bayer
ir 98,11 % didesnė nei
Dow
). Tokiomis aplinkybėmis tai, kad
EniChem
dauginimo koeficientas buvo 14,28 % didesnis nei
Dow
(2, palyginti su 1,75), o pritaikytasis
Dow
buvo 16,66 % didesnis nei
Bayer
(1,75, palyginti su 1,5), negali pažeisti vienodo požiūrio principo. Atvirkščiai, tuo remdamasi Komisija galėjo pritaikyti
EniChem
dar didesnį dauginimo koeficientą. Dėl kitų reikalavimų, kiek
Polimeri
savo argumentais Bendrojo Teismo prašo patikrinti, ar teisėtos yra didelėms įmonėms nustatytos baudos, su kuriomis ieškovė
lygina jai paskirtą baudą, visų pirma, kiek tai susiję su
Shell
pritaikytu dauginimo koeficientu, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog
EniChem
pritaikytas dauginimo koeficientas buvo apskaičiuotas remiantis bendrovei
Dow
, o ne
Shell
pritaikytu koeficientu. Taigi
Polimeri
argumentai šiuo klausimu yra netinkami. Be to, reikia pabrėžti, kad Komisija turi diskreciją nustatydama baudos dydį ir neturi
taikyti konkrečios matematinės formulės (žr. šio sprendimo 232 punkte minėto Sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
68 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Taigi šioje byloje Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai atsižvelgdama
į skirtingą atitinkamų įmonių ekonominį pajėgumą pasirinko pritaikytus dauginimo koeficientus (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo
30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑175/05, 155 punktą). Kalbant apie šio sprendimo 214 punkte minėtą Sprendimą
Degussa prieš Komisiją
, kuriuo remiasi
Polimeri
, pakanka pažymėti, kad toje byloje Komisija pritaikė vienodą dauginimo koeficientą, turintį atgrasomąjį poveikį, įmonėms,
kurių apyvartos smarkiai skyrėsi. Taigi aplinkybės, kuriomis buvo priimtas šio sprendimo 214 punkte minėtas Sprendimas
Degussa prieš Komisiją
, negali būti lyginamos su šios bylos aplinkybėmis. Kiek tai susiję su
Polimeri
per teismo posėdį pateiktu argumentu, kad
Eni
situacija skiriasi nuo
Shell
ir
Dow
situacijos, nes, skirtingai nei
Eni
atveju, pastarųjų įmonių holdingo bendrovės galėjo būti informuotos apie kartelį, net jeigu šis argumentas yra priimtinas
neatsižvelgiant į tai, kad pateiktas pavėluotai ir net jeigu jis gali turėti įtakos nustatant dauginimo koeficientą, turintį
atgrasomąjį poveikį, pakanka pažymėti, kad
Shell
ir
Dow
holdingo bendrovės nebuvo pripažintos atsakingomis už savo pačių dalyvavimą darant pažeidimą. Šios bendrovės, kaip ir
Eni
, buvo pripažintos atsakingomis dėl to, kad kontroliavo dukterines bendroves, tiesiogiai dalyvavusias darant pažeidimą. Todėl
Polimeri
argumentas turi būti atmestas.
Trečia, kalbant apie proporcingumo principo pažeidimą, pažymėtina, jog
Polimeri
nepateikia jokių išsamių įrodymų, leidžiančių manyti, kad
EniChem
pritaikytas dauginimo koeficientas yra neproporcingas, palyginti su pažeidimo sunkumu ir siekimu užtikrinti, kad baudos būtų
atgrasomojo dydžio.
Kalbant apie tai, kad pritaikytas dauginimo koeficientas yra neproporcingas tiek, kiek
Polimeri
buvo pripažinta solidariai atsakinga sumokėti baudą, kuri buvo padvigubinta dėl ją patronuojančios bendrovės apyvartos, iš
pradžių reikia priminti, jog Komisija nepadaro teisės klaidos, kai siekdama užtikrinti, kad baudos būtų atgrasančios remiasi
visos įmonių grupės išteklių dydžiu (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 120 punktą). Tada aplinkybė, kad pripažįstama kelių bendrovių solidari atsakomybė sumokėti baudą,
nes esą jos sudaro įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, nereiškia, jog, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje numatytos viršutinės ribos taikymu, kiekvienos iš jų pareiga yra apribota 10 % apyvartos, pasiektos
praėjusiais ūkiniais metais. Iš tiesų 10 % viršutinė riba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, turi būti apskaičiuota
remiantis bendra apyvarta, pasiekta visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį vienetą, veikiantį kaip įmonė, kaip tai suprantama
pagal EB 81 straipsnį, nes tik jį sudarančių bendrovių bendra apyvarta gali būti nagrinėjamos įmonės dydžio ir ekonominės
galios rodiklis (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 528 ir 529 punktai ir 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 90 punktas).
Polimeri
neteigia, kad buvo viršyta 10 % viršutinė riba, apskaičiuota remiantis bendra
Polimeri
ir
Eni
apyvarta. Tokiomis aplinkybėmis remiantis tuo, kad
Polimeri
yra pripažinta solidariai atsakinga sumokėti baudą, kuri buvo padvigubinta dėl ją patronuojančios bendrovės apyvartos, savaime
ir nesant kitų išsamesnių argumentų negali būti daroma išvada, jog šiuo atveju pritaikytas dauginimo koeficientas yra neproporcingas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, dvyliktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
4.     Dėl tryliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo laikotarpio nustatymu
Polimeri
atveju
a)     Šalių argumentai
Ginčijamo sprendimo 478 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatuoja, kad
Polimeri
dalyvavo darant tariamą pažeidimą nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.
Kalbėdama apie laikotarpį nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. iš pradžių
Polimeri
pažymi, kad nebuvo tiksliai nustatyta pažeidimo pradžios data (
Polimeri
pateikia nuorodą visų pirma į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus, paskui – į antrąjį pranešimą apie kaltinimus ir galiausiai –
į ginčijamą sprendimą). Tada dėl 1996 m. gegužės 20 d.
Polimeri
pabrėžia, kad, pirma, šios datos nė vienas pareiškėjas nelaiko tariamo kartelio pradžios data. Antra, N. (iš
Dow
) užrašai, susiję su šiuo susitikimu, yra panašūs į užrašus apie ankstesnį 1996 m. vasario mėn. susitikimą. Taigi šie užrašai
neturi įrodomosios galios. Šiuo atžvilgiu
Polimeri
, priešingai nei savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, pabrėžia ginčijusi šių užrašų įrodomąją galią. Trečia, tarp šio
susitikimo dalyvių buvo
Bayer
ir
Shell
darbuotojai (O. ir J.), kurie visuomet neigė dalyvavę sudarant antikonkurencinius susitarimus ar pasitarimuose. Tai taip
pat yra laikotarpis, dėl kurio
Bayer
paskelbė negalinti pasakyti, ar nuo 1996 m. gegužės mėn. iki lapkričio mėn. pabaigos buvo sudaryta susitarimų dėl SBK. Kalbėdama
apie BK
Polimeri
pabrėžia, jog pati Komisija neteigia, kad iki 1997 m. rugsėjo 4 d. susitikimo buvo sudaryta kokių nors neteisėtų susitarimų.
Taigi nėra jokių faktinių įrodymų, patvirtinančių, kad atitinkamos įmonės tuomet sudarė kartelį.
Kalbėdama apie laikotarpį nuo 2002 m. sausio 1 d. iki lapkričio 28 d.
Polimeri
dėl BK pažymi, kad Komisija konstatavo, jog 2001 m. rugpjūčio 31 d. yra paskutinio antikonkurencinio susitikimo dėl šio produkto
data. Tačiau toks teiginys yra nepagrįstas. Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, kad ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamojoje dalyje pateiktuose W. (iš
Bayer
) pareiškimuose apie šį susitikimą aiškiai nekalbama. Tai žinodama Komisija pašalino tekstą, iš pradžių buvusį antrajame pranešime
apie kaltinimus. Be to, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamosios dalies, kai kurie šio susitikimo dalyviai
(W. pakeitęs G.) formaliai neigė, kad dalyvavo sudarant antikonkurencinius susitarimus. Kiek tai susiję su SBK, joks įvykis
ar dokumentas, kurį ginčijamame sprendime Komisija mini dėl 2002 m., nepatvirtina teiginio, kad tais metais buvo vykdomas
tariamas kartelis. Šiuo klausimu
Polimeri
pateikia nuorodą į savo aštuntojo ir devintojo ieškinio pagrindų analizę. Dėl ginčijamo sprendimo 240 ir 247 konstatuojamosiose
dalyse pateiktų
Bayer
teiginių
Polimeri
pažymi, kad jiems prieštaravo N. ir W. bei
Dow
darbuotoja I. (šiuo klausimu
Polimeri
pateikia nuorodą į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus). Tokiomis aplinkybėmis Komisija surengė antrąją
Dow
darbuotojų apklausą siekdama gauti faktinių aplinkybių versiją, kuri būtų labiau suderinama su ta, kurią pateikė
Bayer
. Tačiau ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamojoje dalyje pateikti
Dow
darbuotojų (W.) pareiškimai yra tik hipotetiniai. Bet kuriuo atveju jie nepatvirtina Komisijos išvados, kad tiek
Bayer
, tiek
Dow
nurodo, jog paskutinis kartelio susitikimas įvyko 2002 m. rugsėjo 2 d. (ginčijamo sprendimo 443 konstatuojamoji dalis). Galiausiai
Polimeri
kelia klausimą apie tai, kad tiek dėmesio skyrusi 2002 m. rugsėjo 2 d. susitikimui Komisija nustatė, jog pažeidimas buvo
baigtas vykdyti 2002 m. lapkričio 28 ir 29 d., t. y., kai įvyko susitikimas, kuriame
Polimeri
nedalyvavo. Dėl P. (iš
Bayer
) elektroninių laiškų, kurie minimi ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamojoje dalyje ir kuriais Komisija remiasi savo rašytinėse
pastabose,
Polimeri
priduria, kad šiuo klausimu ji yra pateikusi, visų pirma ieškinio priede, priešingų įrodymų. Šie įrodymai Komisijai jau buvo
pateikti per administracinę procedūrą.
Apibendrinant,
Polimeri
mano, kad jei Bendrasis Teismas turėtų pripažinti, kad pažeidimas buvo padarytas, šis pažeidimas SBK atveju turėtų prasidėti
po 1996 m. gegužės 20 d. ir pasibaigti iki 2002 m. rugsėjo 2 d., o BK atveju jis turėtų prasidėti po 1997 m. rugsėjo 4 d.
ir pasibaigti iki 2001 m. rugpjūčio 31 d. Atitinkamai turi būti sumažinta bauda.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Visų pirma ji pabrėžia atidžiai išnagrinėjusi pažeidimo pradžios datos klausimą.
Dėl pažeidimo pabaigos datos Komisija, be kita ko, teigia galėjusi daryti išvadą, kad šioje byloje konstatuotas pažeidimas
tęsėsi iki 2002 m. lapkričio 28 ir 29 d. susitikimo, per kurį kartelio dalyviai, atrodo, priėmė bendrą sprendimą jį nutraukti.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad Komisija turi įrodyti ne tik kartelio buvimą, bet ir jo trukmę (1994 m. liepos
7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, T‑48/98, Rink. p. II‑3859, 55 punktas ir 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 36 punktas). Norint apskaičiuoti pažeidimo, kurio tikslas yra riboti konkurenciją, trukmę, reikia
nustatyti šio susitarimo galiojimo trukmę, t. y. laikotarpį nuo jo sudarymo dienos iki jo galiojimo pabaigos dienos (šio sprendimo
225 punkte minėto Sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
185 punktas ir šio sprendimo 232 punkte minėto Sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
138 punktas). Be to, nesant įrodymų, tiesiogiai pagrindžiančių pažeidimo trukmę, Komisija turi remtis bent faktinių aplinkybių,
gana artimų laiko atžvilgiu, įrodymais, dėl kurių būtų galima pagrįstai manyti, kad pažeidimas nepertraukiamai tęsėsi tarp
dviejų konkrečių datų (minėto Sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
79 punktas ir šio sprendimo 58 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
51 punktas).
Šioje byloje Komisija teigia, kad
Polimeri
turi būti pripažinta atsakinga už pažeidimo vykdymą nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (ginčijamo sprendimo
478 konstatuojamoji dalis).
Pirma, kalbant apie pažeidimo, kuriuo kaltinama
Polimeri
, pradžios datą pažymėtina, kad tai yra data, kai Milane (šalia Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimo) įvyko
ginčijamame sprendime konstatuotas pirmasis neteisėtas susitikimas tarp
Bayer
,
EniChem SpA
,
Shell
ir
Buna Sow Leuna Olefinverbund
(toliau – BSL, kurios kontrolę vėliau įgijo
Dow
) atstovų (ginčijamo sprendimo 161 ir 162 konstatuojamosios dalys).
Tai, kad neteisėtas susitikimas įvyko, įrodo, pirma, BSL tuometinio darbuotojo, kuris vėliau tapo
Dow
darbuotoju (N., ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji dalis), užrašai ir, antra,
Dow
pareiškimas (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie N. užrašus pažymėtina, kad
Polimeri
ginčija jų įrodomąją galią, nes šie užrašai ir ankstesnio susitikimo, įvykusio 1996 m. vasario mėn., užrašai yra „panašūs“.
Iš tiesų
Polimeri
turi omenyje 1996 m. vasario 21 d. užrašus. Šių užrašų Komisija galiausiai nenaudojo kaip apkaltinamųjų įrodymų.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog N. užrašų, susijusių su 1996 m. gegužės 20 d. neteisėtu sutikimu, įrodomosios galios negali
susilpninti tai, kad panašių užrašų (t. y. tokių, kuriuose taip pat buvo informacijos apie rinką) Komisija nelaikė apkaltinamuoju
įrodymu. Reikia kelti vien klausimą, ar nagrinėjami užrašai gali būti įrodymas, kuriuo remiantis galima konstatuoti, kad atitinkamos
įmonės dalyvavo neteisėtame susitikime.
Šiuo atžvilgiu
Polimeri
formaliai neginčija to, kad vienas iš jos atstovų 1996 m. gegužės 20 d. Milane galėjo susitikti su
Bayer
,
Shell
ir BSL atstovais. Ji neginčija ir to, kad N. užrašuose iš esmės nurodoma, jog įmonės tarpusavyje keitėsi svarbiais duomenimis.
Pavyzdžiui, šiuose užrašuose yra duomenų apie
Bayer
turimas SBK atsargas. Ten taip pat yra
Shell
taikomų kainų sąrašas. Be to, dalyje užrašų nurodoma, kad
Eni
„atleis“ darbuotojų „metų pabaigoje“, o, nesant priešingų įrodymų, tai leidžia manyti, kad šios įmonės atstovas dalyvavo
šiame susitikime. Galiausiai N. užrašuose kalbama apie 1996 m. gegužės 20 d. ir apie „Milano ESRA“. Atsižvelgiant į šias aplinkybes
reikia pripažinti, jog nagrinėjami užrašai gali būti įrodymas, kurio pagrindu galima konstatuoti, kad 1996 m. gegužės 20 d.
Milane įvyko neteisėtas atitinkamų įmonių susitikimas.
Be to, N. užrašus
Dow
patvirtino pareiškime, kurį ji padarė kaip įmonė. Šiuo klausimu reikia priminti, kad įmonių vardu padaryti pareiškimai turi
nemažą įrodomąją galią, nes jie kelia didelę teisinę ir ekonominę riziką (žr. šio sprendimo 53 punkte nurodytą teismo praktiką).
Dow
jame visų pirma pažymi, kad tam tikros N. užrašuose nurodytos kainos buvo tikslinės SBK kainos (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji
dalis).
Be to, kitų atitinkamų įmonių, visų pirma
Bayer
ir
Shell
, pareiškimai patvirtina minėtus įrodymus.
Konkrečiai kalbant,
Bayer
teigia, kad B., kuris yra vienas iš 1996 m. gegužės 20 d. neteisėtame susitikime buvusių asmenų, dalyvavo sudarant antikonkurencinius
susitarimus dėl SBK „atstovaudamas
Bayer
“ nuo 1995 m. vidurio ar pabaigos iki „1996 m. gegužės mėn. vidurio“ (ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamoji dalis). Užuomina
apie „gegužės mėnesio vidurį“ patvirtina įrodymą, kad 1996 m. gegužės 20 d. įvyko neteisėtas susitikimas. Tai, kad
Bayer
galėjo, kaip teigia
Polimeri
, nurodyti, kad „
Bayer
negali pasakyti, ar nuo 1996 m. gegužės [mėn.] iki lapkričio [mėn.] pabaigos buvo sudaryta susitarimų dėl SBK“, neprieštarauja
konkrečiam
Bayer
pareiškimui, susijusiam su B. vaidmeniu iki 1996 m. gegužės mėn. vidurio. Šis pareiškimas gali reikšti, kad nuo šios datos
(1996 m. gegužės vidurio) iki 1996 m. lapkričio mėn. pabaigos
Bayer
neaptiko atitinkamų įmonių tarpusavyje sudarytų antikonkurencinių susitarimų požymių.
Savo ruožtu
Shell
nurodo, kad jos atstovai dalyvavo kartelyje dėl kainų nuo 1995 m. rugpjūčio 30 d. iki 1999 m. gegužės 31 d. Konkrečiai kalbant,
Shell
patvirtina pirmojo pranešimo apie kaltinimus dalį, susijusią su faktinėmis aplinkybėmis, kurioje jau buvo 1996 m. gegužės
20 d. neteisėto susitikimo santrauka, N. užrašai ir
Dow
pateiktas aiškinimas. Tai, kad J., kuris atstovavo
Shell
tam tikruose susitikimuose, visų pirma įvykusiame 1996 m. gegužės 20 d., nepripažino, jog pirmajame pranešime apie kaltinimus
buvo teisingai aprašyti konkurentų tarpusavio kontaktai (ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamoji dalis), negali paneigti
Shell
pareiškimo, kurį ji padarė kaip įmonė. Atsakymai įmonės vardu yra labiau patikimi nei jos darbuotojo atsakymas, nesvarbu,
kokia jo patirtis ar asmeninė nuomonė.
Dėl O. (iš
Bayer
), apie kurį
Polimeri
kalba savo rašytinėse pastabose, Komisija teisingai pažymi, kad jis nedalyvavo 1996 m. gegužės 20 d. įvykusiame neteisėtame
susitikime.
Galiausiai kalbant apie
Polimeri
argumentą, kad Komisija neteigia, jog iki 1997 m. rugsėjo 4 d. susitikimo buvo sudaryta kokių nors neteisėtų susitarimų dėl
BK, pakanka priminti, jog EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų daugetu arba
tęstiniu elgesiu. Šio aiškinimo negalima užginčyti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių veiksmų daugeto ar tęstinio elgesio
sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Jei įvairiais veiksmais, kaip šioje
byloje, vykdomas bendras planas, nes siekiama vieno tikslo – iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija, remdamasi
dalyvavimu vykdant pažeidimą, turi teisę pripažinti atsakomybę už tokius veiksmus juos įvertindama kartu (žr. šio sprendimo
100 punkte nurodytą teismo praktiką). Jei Komisija gali padaryti teisiškai pagrįstą išvadą, kad įvairios apraiškos sudarė
vieną pažeidimą, nes buvo bendro plano, skirto iškraipyti konkurenciją, dalis, tai, kad susitarimų skaičius ir intensyvumas
skyrėsi, atsižvelgiant į atitinkamą rinką, nereiškia, jog pažeidimas nebuvo susijęs su rinkomis, kuriose tokie susitarimai
buvo ne tokie intensyvūs ir dažni. Būtų dirbtina išskaidyti tęstinį elgesį, kuriam būdingas vienas bendras tikslas, į kelis
atskirus pažeidimus, motyvuojant tuo, kad susitarimai atitinkamose rinkose skyrėsi.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija nepadarė klaidos konstatuodama, kad
Polimeri
turi būti pripažinta atsakinga už pažeidimo vykdymą laikotarpiu, kuris prasideda 1996 m. gegužės 20 d.
Antra, kalbant apie pažeidimo, kuriuo kaltinama
Polimeri
, pabaigos datą, t. y. 2002 m. lapkričio 28 d. (ginčijamo sprendimo 447 konstatuojamoji dalis), pažymėtina, kad tai yra data,
kai 2002 m. lapkričio 28 ir 29 d. Londone (Jungtinė Karalystė) šalia Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimo įvyko
ginčijamame sprendime paminėtas paskutinis neteisėtas susitikimas tarp
Bayer
,
Dow
,
Dwory
ir
Kaučuk
(tarpininkaujant
Tavorex
) atstovų.
Bayer
pareiškime teigiama, kad ši bendrovė informavo
Dow
ir
Dwory
, kad nebereikia tęsti nagrinėjamų susitarimų (ginčijamo sprendimo 246–248 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie
Polimeri
argumentuose pateiktą BK atskyrimą nuo SBK, pakanka priminti, kad būtų dirbtina išskaidyti tęstinį elgesį, kuriam būdingas
vienas bendras tikslas, į kelis atskirus pažeidimus, motyvuojant tuo, kad susitarimai atitinkamose rinkose skyrėsi.
Kiek tai susiję su tuo, kad kartelis, kaip teigiama, nebuvo vykdomas 2002 m., ginčijamame sprendime konstatuojama, kad 2002 m.
rugsėjo 2 ir 3 d. Prahoje įvyko neteisėtas susitikimas dėl SBK. Ši Komisijos išvada visų pirma grindžiama
Bayer
pareiškimu, kuriame nurodoma, kad susitarimą dėl kainų sudarė
Bayer
,
Dow
,
Polimeri
,
Dwory
ir
Kaučuk
(tarpininkaujant
Tavorex
). Minėta Komisijos išvada taip pat grindžiama tuo, kad
Dow
patvirtino
Bayer
pareiškimą po to, kai susipažino su pirmuoju pranešimu apie kaltinimus. Priešingai nei teigia
Polimeri
, Komisija nesurengė antrosios
Dow
darbuotojų apklausos. Kaip aiškiai nurodyta ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamojoje dalyje, pati
Dow
, susipažinusi su pranešimu apie kaltinimus, nusprendė iš naujo išklausyti savo darbuotojus apie aplinkybes, kuriomis buvo
kaltinama, ir būtent ji, kaip įmonė, Komisijai pateikė naują pareiškimą. Jame
Dow
pripažįsta, jog po to, kai jos darbuotojai pateikė naujus pareiškimus, įmanoma, kad kartelis buvo pabaigtas tik 2002 m. lapkričio
28 d., taigi ji netiesiogiai pripažįsta, jog 2002 m. rugsėjo 2 ir 3 d. susitikimas yra neteisėtų susitikimų dalis. Net jeigu
Dow
pareiškimu nėra tiesiogiai pripažįstama, kad ši bendrovė dalyvavo 2002 m. rugsėjo 2 ir 3 d. neteisėtame susitikime, juo
Bayer
pareiškimas patvirtinamas, o ne paneigiamas. Galiausiai Komisijos išvada grindžiama dokumentiniais įrodymais, kuriuos sudaro
du bendrovėje
Bayer
persiųsti 2002 m. rugsėjo 4 ir 12 d. elektroniniai laiškai, kuriuose numatoma padidinti SBK kainas.
Polimeri
pažymi, kad ieškinio priede A 25 ji neginčija šių elektroninių laiškų įrodomosios galios. Dėl aštuntuoju pagrindu išdėstytų
motyvų šiame priede
Polimeri
pateiktus argumentus reikia atmesti. Dėl visų šių priežasčių
Polimeri
argumentai negali paneigti Komisijos išvados, kad kartelis egzistavo 2002 m.
Kiek tai susiję su tuo, kad
Polimeri
nedalyvavo 2002 m. lapkričio 28 ir 29 d. susitikime, ši aplinkybė neturi reikšmės nustatant pažeidimo pabaigos datą. Komisija
konstatuoja ne tai, kad 2002 m. lapkričio 28 ir 29 d. buvo sudarytas neteisėtas susitarimas, o tai, kad minėto susitikimo
dalyviai norėjo nutraukti kartelio veiklą.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, jog Komisija nepadarė klaidos, kai priėjo prie išvados, kad pažeidimas turi būti inkriminuotas
Polimeri
už laikotarpį, pasibaigusį 2002 m. lapkričio 28 d.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tryliktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
5.     Dėl keturioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu pradinės baudos padidinimu dėl pažeidimo pakartotinumo
a)     Šalių argumentai

Polimeri
argumentai
Pirma,
Polimeri
mano, kad nėra įvykdyta įmonių tapatumo sąlyga.
Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, jog, anot Komisijos, pagrindinė sąlyga norint pritaikyti pažeidimo pakartotinumą yra ta, jog kelis pažeidimus padarė
ta pati įmonė, o sąvoka „įmonė“ konkurencijos teisėje reiškia „ekonominį subjektą, <...> susidedantį iš <...> materialinių
ir žmogiškųjų išteklių elementų visumos“ (šio sprendimo 50 punkte minėtas Sprendimas
Komisija prieš Anic Partecipazioni
). Šioje byloje bauda buvo klaidingai padidinta atsižvelgiant į pažeidimus, už kuriuos buvo skirtos baudos 1986 ir 1988 m.
ir kuriuos darant dalyvavo visiškai skirtinga nuo
Polimeri
įmonė. Remiantis gairėmis, į pažeidimo pakartotinumą gali būti atsižvelgta tik tuomet, kai du ar daugiau panašių veiksmų
yra priskirtini tai pačiai įmonei. Panašu, kad Komisija įmonės sąvoką (kuri vienintelė yra reikšminga šioje byloje) painioja
su juridinio asmens sąvoka. Negalima bendrovei
Eni
atgaline data inkriminuoti veiksmų, kurie jai nebuvo inkriminuoti.
Taip pat du sektoriai, kuriuose anksčiau buvo skirtos baudos (PVC ir polipropileno), nepriklauso su elastomerais susijusiai
veiklai, jie nėra bendrovės
EniChem SpA
įvykdyto perdavimo bendrovei
Polimeri
objektas, o pastaroji bendrovė niekuomet juose nevykdė veiklos. Atitinkamai 1983 m. (polipropileno atveju) ir 1986 m. (PVC
atveju) šie sektoriai trečiosioms bendrovėms buvo perduoti prieš atitinkamus sprendimus dėl pažeidimo, t. y. maždaug 18 ir
15 metų iki to laiko, kai bendrovė
Polimeri
pakeitė
EniChem SpA
BK ir SBK veiklos srityje.
Be to, pažeidimo pakartotinumo pritaikymas prieštarauja pasirinkimui naudoti atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą,
pagrįstą
Eni
, o ne
Polimeri
apyvarta.
Polimeri
manymu, jei siekiant atgrasomojo poveikio referencinė apyvarta yra
Eni
apyvarta, Komisija negalėjo padidinti baudos dėl pažeidimo pakartotinumo, nes tai nebuvo susiję su
Eni
.
Antra,
Polimeri
mano, kad Komisija pažeidė teisinio saugumo ir proporcingumo principus. Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, kad Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimo atveju pažeidimo pakartotinumas nėra numatytas jokiame norminio pobūdžio
tekste, nes gairės yra tik savireguliavimo aktas. Šiuo atveju sprendimai, kurie yra pažeidimo pakartotinumo pagrindas, buvo
priimti 18 ir 20 metų prieš ginčijamą sprendimą. Tačiau pažeidimo pakartotinumo nustatymui turi būti taikomi laiko apribojimai.
Polimeri
pateikia nuorodą visų pirma į 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Groupe Danone prieš Komisiją
(C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331), kuriame dešimties metų laikotarpis tarp dviejų pažeidimų buvo laikomas riba.
Polimeri
priduria, kad 27 valstybių narių teisinėse sistemose pažeidimo pakartotinumas taikomas, jei laikotarpis tarp naujo ir ankstesnio
pažeidimo yra lygus penkeriems metams arba trumpesnis. Be to, yra paradoksalu pažeidimo, padaryto daugiau kaip prieš penkerius
metus, tęstinumą pripažinti netinkamu ar nereikalingu, nes jam taikomas senaties terminas ir kartu norėti atsižvelgti į pažeidimų,
padarytų daugiau kaip prieš dešimt metų iki naujo pažeidimo pradžios, pakartotinumą.

Polimeri
prieina prie išvados, kad bet kuriuo atveju padidinimas 50 % yra visiškai neproporcingas ir nepriimtinas, nes jis taip pat
grindžiamas pradine bauda, apskaičiuota atsižvelgiant į įmonę –
Eni
– kuriai niekuomet nebuvo inkriminuotas joks pažeidimas. Šiuo klausimu
Polimeri
pažymi, kad šio sprendimo 160 punkte minėtame 2005 m. spalio 25 d. Sprendime
Groupe Danone prieš Komisiją
Bendrasis Teismas nusprendė, kad jis turi nustatyti bendrą pradinės baudos padidinimą 40 % dėl sunkinančių aplinkybių, atsižvelgdamas
į du ankstesnius pažeidimus. Padidinimas 50 % nėra taisyklė, o tai savo rašytinėse pastabose teigia Komisija.
Komisijos argumentai
Pirma, kiek tai susiję su tuo, kad nėra įvykdyta įmonių tapatumo sąlyga, Komisija pažymi, kad
Polimeri
neginčija pažeidimo inkriminavimo
Eni
. Be to, Komisija teigia, kad pažeidimo pakartotinumo klausimas buvo paliestas antrajame pranešime apie kaltinimus.
Polimeri
šiuo klausimu prieštaravimų nepateikė.
Kadangi Bendrijos konkurencijos teisėje pripažįstama, kad įvairios tai pačiai grupei priklausančios įmonės yra vienas ūkio
subjektas, Komisija norėdama ankstesniuose sprendimuose galėjo skirti baudą tai pačiai patronuojančiai bendrovei. Todėl ginčijamame
sprendime Komisija galėjo teisėtai konstatuoti, kad ta pati įmonė jau buvo nubausta už tokio paties tipo pažeidimą (2003 m.
rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071). Ji pabrėžia, kad minėtame Sprendime
Michelin prieš Komisiją
Bendrasis Teismas patvirtino, kad bauda dėl pažeidimo pakartotinumo turi būti padidinta kitai grupės bendrovei, o būtent –
tos pačios bendrovės kaip ir ta, kuriai anksčiau buvo skirta bauda, patronuojamajai bendrovei.
Pažeidimo pakartotinumo sąvoka nebūtinai reiškia konstatavimą, kad anksčiau buvo paskirta piniginė bauda, o tik tai, kad praeityje
buvo konstatuotas pažeidimas (šio sprendimo 160 punkte minėtas 2005 m. spalio 25 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
). Todėl neturi reikšmės tai, kad Komisija ankstesniuose sprendimuose nepaskyrė baudos
Eni
kaip tokiai. Tačiau tai, kad įmones, kurioms buvo skirti ankstesni sprendimai, visiškai kontroliavo
Eni
, turi lemiamos reikšmės. Negalima sutikti, kad grupės bendrovėms, kurios yra tos pačios įmonės elementai, pažeidimo pakartotinumas
netaikomas vien dėl pačios grupės organizacinės struktūros ar jos restruktūrizacijos.
Pažeidimo pakartotinumo konstatavimas ir jo ypatybių vertinimas priklauso Komisijos diskrecijai ir ji nėra saistoma galimai
tokiam konstatavimui taikomu senaties terminu (šio sprendimo 284 punkte minėtas 2007 m. vasario 8 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
). Bet kuriuo atveju, šioje byloje su polipropilenu ir PVC susiję pažeidimai buvo konstatuoti sprendimais, priimtais atitinkamai
1986 ir 1994 m. (1986 m. balandžio 23 d. Komisijos sprendimas 86/398/EEB dėl [EB 81] straipsnio taikymo procedūros (IV/31.149 –
Polipropilenas) (OL L 230, p. 1, toliau – Polipropileno sprendimas) ir 1994 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimas 94/599/EB
dėl [EB 81] straipsnio taikymo procedūros (IV/31.865 – PVC) (OL L 239, p. 14, toliau – PVC II sprendimas). Visiškai logiška,
normalu ir tinkama į šiuos precedentus atsižvelgti naujo pažeidimo, padaryto 1996 m., atveju.
Be to, neturi reikšmės tai, kad ankstesni pažeidimai buvo susiję su sektoriais, kurie skiriasi nuo PVC ir polipropileno sektorių
(šio sprendimo 160 punkte minėtas 2005 m. spalio 25 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
), ar tai, kad vėliau ši veikla buvo perduota tretiesiems asmenims (žr., be kita ko, šio sprendimo 116 punkte minėtą Sprendimą
Cascades prieš Komisiją
).
Galiausiai nėra jokio prieštaravimo tarp, pirma, to, kad dauginimo koeficientas nustatomas atsižvelgiant į
Eni
, kuri yra grupės kontroliuojančioji bendrovė, apyvartą ir, antra, atsižvelgimo į pažeidimo pakartotinumą, susijusį su pažeidimais,
kurie konstatuoti sprendimais, skirtais kitoms grupės bendrovėms, už kurias
Eni
taip pat buvo atsakinga.
Kiek tai susiję su tariamu teisinio saugumo ir proporcingumo principų pažeidimu, šio sprendimo 284 punkte minėtame 2007 m.
vasario 8 d. Sprendime
Groupe Danone prieš Komisiją
buvo dar kartą patvirtinta, kad galimas pažeidimo pakartotinumas yra tarp veiksnių, į kuriuos, remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi, reikia atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą, ir kad tokiomis aplinkybėmis ieškovė vis dar galėjo
numatyti savo elgesio teisinius padarinius. Tas pats pasakytina apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį. Šio sprendimo
284 punkte minėtame 2007 m. vasario 8 d. Sprendime
Groupe Danone prieš Komisiją
taip pat buvo atmesti pagrindai, susiję su galimu senaties terminu. Be to, kalbėdama apie tai, kad pradinės baudos padidinimas
50 % tariamai yra neproporcingas, nes
Eni
niekuomet nebuvo apkaltinta jokiu pažeidimu, Komisija primena, jog buvo visiškai teisėta atsižvelgti į
Eni
situaciją. Kiek tai susiję su pritaikytu padidinimu, Komisija parodė gailestingumą, nes toks padidinimas paprastai taikomas
įmonėms, padariusioms pakartotinį pažeidimą po to, kai buvo padarytas vienintelis ankstesnis pažeidimas. Tai, kad Bendrasis
Teismas šio sprendimo 160 punkte minėtame 2005 m. spalio 25 d. Sprendime
Groupe Danone prieš Komisiją
nusprendė baudą padidinti 40 %, lemia tos bylos aplinkybės.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Gairių 2 punkte kaip sunkinančių aplinkybių pavyzdys minimas „pakartotinis to paties pobūdžio tos pačios įmonės ar tų pačių
įmonių pažeidimas“.
Pakartotinumo sąvoka, kaip ji suprantama tam tikrose nacionalinės teisės sistemose, reiškia, jog asmuo naujų pažeidimų padarė
būdamas baustas už panašaus pobūdžio pažeidimus (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 617 punktas ir šio sprendimo 287 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
284 punktas).
Galimas pažeidimo pakartotinumas yra tarp veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant atitinkamo pažeidimo sunkumą (šio
sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
91 punktas ir šio sprendimo 284 punkte minėto 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
26 punktas).
Šiuo atveju Komisija ginčijamame sprendime pažymi, kad
EniChem
jau buvo skirti Komisijos sprendimai kartelio srityje (t. y. Polipropileno ir PVC II sprendimai). Tai, Komisijos manymu,
įrodo, kad pirmosios baudos nebuvo pakankamos, kad ši įmonė pakeistų savo elgesį. Tuo remdamasi Komisija daro išvadą, kad
šis pažeidimo pakartotinumas yra sunkinanti aplinkybė, pateisinanti pradinės baudos padidinimą 50 % (ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamoji
dalis).

Polimeri
visų pirma atkreipia dėmesį į tai, kad nei ji, nei
Eni
nėra minimos ankstesniuose sprendimuose, Komisijos minimuose ginčijamame sprendime.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad šiuo atveju Komisija atsižvelgė į sąvoką „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
kad pritaikytų sunkinančią aplinkybę, susijusią su pažeidimo pakartotinumu, o tai Komisija patvirtina savo rašytinėse pastabose.
Konkrečiai kalbant, Komisija iš esmės manė, kad ta pati įmonė pakartojo veiksmus, kuriais padarytas pažeidimas, ir taip buvo
net jeigu juridiniai asmenys, dalyvavę darant nagrinėjamus pažeidimus, nebuvo tapatūs. Šiuo klausimu reikia priminti, kad
sąvoka „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, turi būti aiškinama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei
teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keli fiziniai ar juridiniai asmenys (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 55 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad kai Komisija
ketina remtis sąvoka „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, ji turi tai pagrįsti išsamiais ir konkrečiais įrodymais.
Pažymėtina, kad, pirma, ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamojoje dalyje Komisija apskritai kalba apie „
EniChem
“, nes ši sąvoka minėto sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje apibrėžta kaip „bet kuri
Eni SpA
priklausanti bendrovė“. Taigi reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime vertinant pažeidimo pakartotinumą Komisijos vartojama
sąvoka yra palyginti netiksli, bent jau kiek tai susiję su juridiniais asmenimis, sudarančiais ūkio subjektą, apie kurį kalbama
Polipropileno ir PVC II sprendimuose. Be to, net jeigu nagrinėjami juridiniai asmenys yra tie, kurie nurodyti ginčijamo sprendimo
26–35 konstatuojamosiose dalyse, reikia pabrėžti, kad Polipropileno sprendime minimos bendrovės, t. y.
Anic
, nėra tarp minėtose konstatuojamosiose dalyse nurodytų juridinių asmenų. Be to, ginčijamo sprendimo 26–35 konstatuojamosiomis
dalimis iš esmės siekiama aprašyti
Eni
priklausančių bendrovių kitimą vykdant pažeidimą, kuris buvo daromas po to, kai buvo priimti Polipropileno ir PVC II sprendimai.
Taigi šios konstatuojamosios dalys negali suteikti pakankamai išsamios ir konkrečios informacijos apie bendrovių, kurios
Eni
priklausė iki pažeidimo, už kurį ginčijamu sprendimu skirta bauda, kitimą.
Antra, ginčijamo sprendimo 262 išnašoje Komisija pateikia nuorodą į Polipropileno ir PVC II sprendimus ir teigia, kad minėti
sprendimai yra susiję su „
Eni
“. Iš pradžių reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime nėra rašytinio susitarimo dėl sąvokos „
Eni
“, skirtingai nei sąvokos „
EniChem
“ atveju. Konkrečiai kalbant, iš ginčijamo sprendimo 26–35 konstatuojamųjų dalių matyti, kad tuo atveju, kai Komisija turi
mintyje bendrovę
Eni
, kaip kitas bendroves patronuojančią bendrovę, ji vartoja sąvoką „
Eni SpA
“.
Trečia, net jeigu ginčijamo sprendimo 262 išnašoje vartodama sąvoką „
Eni
“ Komisija mintyje turi bendroves, kurios priklauso „įmonei“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, kurią sudaro
Eni
kontroliuojami juridiniai asmenys, pažymėtina, kad Komisija ginčijamame sprendime šiuo klausimu nepateikė jokios išsamios
ir konkrečios informacijos. Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse pastabose Komisija tik pažymi, kad
Eni
„visiškai“ kontroliavo Polipropileno ir PVC II sprendimuose nurodytas bendroves. Šis teiginys ne tik nėra pagrįstas jokiais
įrodymais, bet ir nebuvo įtrauktas į ginčijamą sprendimą.
Ketvirta, pažymėtina, kad atitinkamų bendrovių struktūros ir kontrolės kitimas šioje byloje yra ypač sudėtingas. Konkrečiai
kalbant, Polipropileno sprendimas buvo skirtas
Anic
ir šiame sprendime nebuvo paminėtas
Eni
pavadinimas. Kiek tai susiję su PVC II sprendimu, jo 8 konstatuojamojoje dalyje Komisija mini tai, kad
Anic
„tapo“
EniChem SpA
, o 43 konstatuojamojoje dalyje – kad šį pokytį lėmė „įvairios reorganizacijos“, tačiau išsamiau nepaaiškina. Be to,
Eni
pavadinimo šiame sprendime taip pat nėra. Reikia pridurti, kad šioje byloje su atitinkamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri
(iki kol ši bendrovė buvo prijungta prie
EniChem SpA
1997 m., t. y. po to, kai buvo priimtas PVC II sprendimas) ir kad po to
EniChem SpA
veikla buvo perduota
Polimeri
, o dėl to atitinkamų įmonių struktūrinė kaita tampa dar sudėtingesnė. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turėjo būti ypač konkreti
ir pateikti visus išsamius įrodymus, kurių reikia tam, kad būtų galima konstatuoti, jog ginčijamame sprendime minimos bendrovės
ir Polipropileno bei PVC II sprendimuose minimos bendrovės sudarė tą pačią „įmonę“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes Bendrasis Teismas mano, jog Komisija ginčijamame sprendime nepateikė pakankamai išsamių
ir konkrečių įrodymų, kad būtų galima daryti pagrįstą išvadą, jog ta pati „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
dar kartą padarė pažeidimą. Tokiomis aplinkybėmis reikia sutikti su keturioliktuoju ieškinio pagrindu ir todėl panaikinti
ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą, kiek juo bendrovei
Polimeri
skirta 272,25 mln. EUR dydžio bauda.
6.     Dėl penkioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nebuvo atsižvelgta į lengvinančias aplinkybes
a)     Šalių argumentai

Polimeri
primena, kad, jos nuomone, tariamas kartelis, net jeigu būtų įrodytas, nebuvo įgyvendintas ir teigia, kad Komisija neteisėtai
jai nepritaikė „neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimo praktikoje“ lengvinančios aplinkybės (gairių 3 punkto antra
įtrauka). Aplinkybė, kad įmonė dalyvauja susitikimuose ar turi kitokių kontaktų su savo konkurentais, nereiškia, kad tai,
apie ką galėjo būti diskutuojama, iš tikrųjų yra įgyvendinta. Šioje byloje
Polimeri
teigia įrodžiusi, jog nagrinėjami susitarimai, darant prielaidą, kad jie įrodyti, nebuvo įgyvendinti.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Iš esmės ji mano, kad šios bylos aplinkybės neleidžia atsižvelgti į lengvinančią
aplinkybę, kaip reikalauja
Polimeri
.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal gairių 3 punkto antrą įtrauką „neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimas praktikoje“ taip pat gali būti lengvinanti
aplinkybė. Vis dėlto tai, kad įmonė, kurios dalyvavimas sudarant susitarimą su konkurentais buvo įrodytas, rinkoje veikia
ne taip, kaip sutarta su konkurentais, nebūtinai yra veiksnys, į kurį, nustatant skirtinos baudos dydį, turi būti atsižvelgta
kaip į lengvinančią aplinkybę (šio sprendimo 101 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
490 punktas).
Gali atsitikti taip, jog įmonė, kuri, nepaisydama susitarimo su savo konkurentais, vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką
rinkoje, paprasčiausia bando panaudoti kartelį savo naudai (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 142 punktas ir Sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 230 punktas), o įmonė, neatsiribojanti nuo susitikimo, kuriame dalyvavo, rezultatų, iš esmės
lieka visiškai atsakinga už dalyvavimą kartelyje (žr. šio sprendimo 101 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
491 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Todėl Komisija privalo lengvinančia aplinkybe pripažinti kartelio neįgyvendinimą
tik tada, jei įmonė, kuri remiasi šia aplinkybe, gali įrodyti, kad taip aiškiai ir ryžtingai priešinosi šio kartelio įgyvendinimui,
jog buvo sutrukdytas kartelio veikimas, ir kad ji neleido suprasti, jog pritaria susitarimui bei taip nepaskatino kitų įmonių
įgyvendinti atitinkamo kartelio. Įmonėms būtų per daug paprasta sumažinti didelės baudos riziką, jeigu gavusios naudos iš
neteisėto kartelio jos paskui galėtų pasinaudoti ir baudos sumažinimu dėl to, kad jų vaidmuo įgyvendinant pažeidimą buvo ribotas,
nors jų pozicija skatino kitas įmones imtis konkurencijai žalingesnių veiksmų (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Mannesmannröhren–Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 277–279 punktai ir šio sprendimo 101 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
491 punktas).
Šioje byloje
Polimeri
nepateikia jokių įrodymų, leidžiančių manyti, kad ji taip aiškiai ir ryžtingai priešinosi šio kartelio įgyvendinimui, jog
buvo sutrukdytas kartelio veikimas ir kad ji neleido suprasti, jog pritaria susitarimui bei taip nepaskatino kitų įmonių įgyvendinti
atitinkamą kartelį. Tokiomis aplinkybėmis Komisija šios lengvinančios aplinkybės jai pritaikyti negalėjo.
Be to, poveikio rinkai nebuvimas, net jeigu būtų įrodytas, neturėtų reikšmės, nes jis visiškai nepatvirtintų, kad susitarimai
nebuvo taikomi praktikoje (šio sprendimo 160 punkte minėto 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
389 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, penkioliktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
7.     Dėl šešioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su 10 % apyvartos ribos pažeidimu
a)     Šalių argumentai

Polimeri
primena, jog ji kritikuoja tai, kad
Syndial
nebuvo įtraukta į ginčijamo sprendimo adresatų sąrašą, ir teigia, jog Komisija bendrovei
Syndial
/
Polimeri
privalėjo skirti ne didesnę nei 86 mln. EUR dydžio baudą, nes
Syndial
apyvarta 2005 m. buvo 860 mln. EUR. Anot
Polimeri
, skiriant vieną solidarią baudą turi būti paisoma mažiausios įmonės galimybių. Priešingu atveju visiškai sumokėti baudą negalima
reikalauti iš visų įmonių. Bet kuriuo atveju Komisija turėjo skirti dvi skirtingas baudas, atsižvelgdama į laikotarpį, kuriuo
atitinkamos įmonės vykdė su tam tikrais produktais susijusią veiklą.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti. Jos manymu, jei
Syndial
būtų buvusi ginčijamo sprendimo adresatė, pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija tam tikromis aplinkybėmis
nebūtų galėjusi viršyti 86 mln. EUR ribos
Syndial
skirtos baudos atveju, tačiau jokiu būdu ne
Polimeri
atveju.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant apie Reglamento Nr. 2003/1 23 straipsnio 2 dalyje numatytos maksimalios ribos taikymą, pažymėtina, kad tai, jog keletas
bendrovių turi solidariai sumokėti baudą, nes jos sudaro įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, nereiškia, jog
kiekvienos iš jų pareiga yra apribota 10 % nuo jos praėjusių mokestinių metų apyvartos. 10 % maksimali riba, kaip tai suprantama
pagal šią nuostatą, turi būti apskaičiuojama atsižvelgiant į bendrą visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį subjektą, veikiantį
kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą, nes tik visų bendrovių bendra apyvarta gali būti nagrinėjamos
įmonės dydžio ir ekonominės galios rodiklis (šio sprendimo 253 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
528 ir 529 punktai ir šio sprendimo 253 punkte minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
90 punktas).
Todėl, net jeigu
Syndial
būtų ginčijamo sprendimo adresatė, bauda, už kurios sumokėjimą
Polimeri
buvo pripažinta solidariai atsakinga, neturėtų būti apribota 10 %
Syndial
apyvartos. Iš to matyti, kad
Polimeri
argumentai netinkami.
Be to, reikia atmesti
Polimeri
argumentus, kad Komisija turėjo skirti dvi skirtingas baudas, atsižvelgdama į laikotarpį, kuriuo atitinkamos įmonės vykdė
su tam tikrais produktais susijusią veiklą. Bendrovei
Polimeri
skirta bauda atspindi tiesioginį jos dalyvavimą darant pažeidimą, taip pat jos atsakomybę už
EniChem SpA
(dabar –
Syndial
) įvykdytą pažeidimą. Todėl skiriant minėtą baudą nebuvo apsiribota laikotarpiu, kuriuo su atitinkamais produktais susijusią
veiklą vykdė
Polimeri
. Net jeigu
Polimeri
savo argumentais iš tiesų ginčija tai, kad ji buvo pripažinta atsakinga už
EniChem SpA
(dabar –
Syndial
) įvykdytą pažeidimą, jie atmestini dėl šio sprendimo 120–131 punktuose nurodytų priežasčių.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šešioliktasis
Polimeri
pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Iš visų šių motyvų matyti, kad reikia sutikti su keturioliktuoju ieškinio pagrindu ir todėl panaikinti ginčijamo sprendimo
2 straipsnio c punktą, kiek juo bendrovei
Polimeri
skirta 272,25 mln. EUR dydžio bauda, bei atmesti likusius reikalavimus iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą.
D –
Dėl tyrimo priemonių
Manydama, kad įrodymai, kuriais Komisija grindžia savo kaltinimą, yra riboti ir dviprasmiai,
Polimeri
Bendrojo Teismo prašo apklausti kelis
Bayer
,
Dow
ir
Shell
darbuotojus.
Bendrasis Teismas mano, kad bylos medžiagoje yra užtektinai informacijos, todėl nusprendžia nesiimti
Polimeri
prašomų proceso organizavimo priemonių.
II –
Dėl prašymų pakeisti baudos dydį
Atsižvelgiant į šio sprendimo 298–303 punktuose išdėstytus motyvus iš pradžių reikia, kad Bendrasis Teismas naudodamasis neribota
jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį pakeistų ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą tiek, kiek Komisija
nustatydama 272,25 mln. EUR sumą bendrovei
Polimeri
klaidingai pritaikė pažeidimo pakartotinumo sunkinančią aplinkybę.
Kiek tai susiję su likusiais reikalavimais, šios bylos aplinkybėmis, siekiant tinkamai nustatyti baudos dydį, Komisijos taikytą
apskaičiavimo metodą reikia palikti nepakeistą.
Taigi nustatoma, kad bendrovei
Polimeri
skirtos baudos galutinis dydis yra 181,5 mln. EUR.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal to paties straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims. Šios bylos aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad kiekviena
šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos sprendimo C(2006) 5700 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.638 – Butadieno kaučiukas ir stireno‑butadieno kaučiukas, gautas emulsinės polimerizacijos būdu)
2 straipsnio c punktą, kiek juo
Polimeri Europa SpA
skirta 272,25 mln. EUR dydžio bauda.
2.
Nustatyti, kad
Polimeri Europa
skirtos baudos dydis yra 181,5 mln. EUR.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Dehousse
Wiszniewska–Białecka
Wahl
Paskelbta 2011 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl reikalavimo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą
A –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros pažeidimais
1.  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su netinkamu pranešimo dėl bendradarbiavimo panaudojimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstai atsiųstu antruoju pranešimu apie kaltinimus
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su Polimeri teisės į gynybą pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su ginčijamo sprendimo esme
1.  Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu atitinkamos rinkos apibrėžimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su kainų kitimu nagrinėjamu laikotarpiu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su pagrindinių klientų aprūpinimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl septintojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu pažeidimo inkriminavimu Polimeri
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
5.  Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu kartelio egzistavimo konstatavimu
a)  Šalių argumentai
Pirminės pastabos
Dėl pirmosios aštunto ieškinio pagrindo dalies, susijusios su įrodymų šaltiniais
Dėl antrosios aštunto ieškinio pagrindo dalies, susijusios su bendru kartelio apibūdinimu
–  Dėl susitarimų dėl kainų
–  Dėl rinkos pasidalijimo susitarimų
–  Dėl keitimosi svarbia komercine informacija
–  Dėl susitarimų laikymosi
–  Dėl bendrų faktinių aplinkybių, kurias aprašė N.
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl tam tikrų argumentų, kuriuos Polimeri pateikia a�tuntuoju ie�kinio pagrindu, priimtinumo
Dėl pirmosios aštuntojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su įrodymų šaltiniais
Dėl antrosios aštuntojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su bendru kartelio apibūdinimu
–  Dėl susitarimų dėl kainų
–  Dėl rinkos pasidalijimo susitarimų
–  Dėl keitimosi svarbia komercine informacija
–  Dėl susitarimų laikymosi
–  Dėl N. aprašytų faktinių aplinkybių
6.  Dėl devintojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįsta išvada, kad Polimeri dalyvavo tariamame kartelyje
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
C –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su baudos dydžio nustatymu
1.  Dėl dešimtojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu pažeidimo sunkumo vertinimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl vienuoliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu diferencijuotu vertinimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl dvyliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu dauginimo koeficiento, turinčio atgrasomąjį poveikį, taikymu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl tryliktojo ie�kinio pagrindo, susijusio su klaidingu pa˛eidimo laikotarpio nustatymu Polimeri atveju
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
5.  Dėl keturioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su nepagrįstu pradinės baudos padidinimu dėl pažeidimo pakartotinumo
a)  Šalių argumentai
Polimeri argumentai
Komisijos argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
6.  Dėl penkioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nebuvo atsižvelgta į lengvinančias aplinkybes
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
7.  Dėl šešioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su 10 % apyvartos ribos pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
D –  Dėl tyrimo priemonių
II –  Dėl prašymų pakeisti baudos dydį
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.