CELEX: 62013CJ0179
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Určenie právnej úpravy, ktorá sa uplatňuje na pracovníka v oblasti sociálneho zabezpečenia
Nariadenie (EHS) č. 1408/71
Uplatniteľnosť
Zamestnanie štátneho príslušníka členského štátu na konzuláte tretieho štátu so sídlom na území iného členského štátu, na ktorého území má bydlisko
Viedenský dohovor o konzulárnych stykoch
Článok 71 ods. 2
Vnútroštátna právna úprava, ktorá priznáva výhody, výsady a imunity osobám s trvalým bydliskom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 3 a/alebo 16 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (
Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 z 18. decembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 392, s. 1
, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), ako aj, subsidiárne, článku 7 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (
Ú. v. ES L 257, s. 2
; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (predstavenstvo Banky sociálnej poisťovne, ďalej len „Svb“) a pani Evansovou, britskou štátnou príslušníčkou, z dôvodu výpočtu dôchodkových nárokov súvisiacich s obdobím, počas ktorého bola zamestnaná na Generálnom konzuláte Spojených štátov amerických v Amsterdame (Holandsko) a požívala privilegované postavenie, na základe ktorého bola oslobodená od platenia poistného na sociálne zabezpečenie a v dôsledku toho nebola poistená v rámci holandského systému sociálneho zabezpečenia.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Článok 1 ods. 1 a 3 Viedenského dohovoru o konzulárnych stykoch uzatvoreného vo Viedni 24. apríla 1963 (
Zbierka dohovorov Organizácie Spojených národov
, zv. 596, s. 261, ďalej len „Viedenský dohovor z roku 1963“) stanovuje:
„1.   Pre účely tohto Dohovoru majú nasledujúce výrazy tento význam:
a)
‚konzulárny úrad‘ je generálny konzulát, konzulát, vicekonzulát alebo konzulárne zastupiteľstvo;
…
c)
‚vedúci konzulárneho úradu‘ je osoba poverená vysielajúcim štátom, aby vykonávala povinnosti spojené s touto funkciou;
d)
‚konzulárny úradník‘ je každá osoba vrátane vedúceho konzulárneho úradu poverená v tejto funkcii výkonom konzulárnych funkcií;
e)
‚konzulárny zamestnanec‘ je každá osoba zamestnaná v domácich službách konzulárneho úradu;
f)
‚člen služobného personálu‘ je každá osoba zamestnaná v domácich službách konzulárneho úradu;
g)
‚členovia konzulárneho úradu‘ sú konzulárni úradníci, konzulárni zamestnanci a členovia služobného personálu;
h)
‚členovia konzulárneho personálu‘ sú konzulárni úradníci, okrem vedúceho konzulárneho úradu, konzulárni zamestnanci a členovia služobného personálu;
i)
‚člen súkromného personálu‘ je osoba zamestnaná výlučne v súkromných službách člena konzulárneho úradu;
…
3.   Osobitný status členov konzulárneho úradu, ktorí sú občanmi prijímajúceho štátu alebo v ňom trvale sídlia, spravuje sa článkom 71 tohto Dohovoru.“
Článok 48 tohto dohovoru s názvom „Vyňatie zo sociálneho zabezpečenia“ znie takto:
„1.   Pri zachovaní ustanovenia odseku 3 tohto článku sú členovia konzulárneho úradu, pokiaľ ide o služby, ktoré vykonávajú pre vysielajúci štát, a ich rodinní príslušníci žijúci s nimi v spoločnej domácnosti vyňatí z ustanovení o sociálnom zabezpečení, ktoré platia v prijímajúcom štáte.
2.   Vyňatie uvedené v odseku 1 tohto článku sa vzťahuje aj na členov súkromného personálu, ktorí sú zamestnaní len u členov konzulárneho úradu, a to za podmienky:
a)
že nie sú štátnymi príslušníkmi prijímajúceho štátu alebo v ňom nie sú trvale usadení a
b)
že sa na nich vzťahujú predpisy o sociálnom zabezpečení platné vo vysielajúcom alebo v treťom štáte.
3.   Členovia konzulárneho úradu zamestnávajúci osoby, na ktoré sa nevzťahuje vyňatie uvedené v odseku 2 tohto článku, musia plniť povinnosti, ktoré ukladajú zamestnávateľom ustanovenia o sociálnom zabezpečení prijímajúceho štátu.
4.   Vyňatie uvedené v odsekoch 1 a 2 tohto článku nevylučuje dobrovoľnú účasť na systéme sociálneho zabezpečenia prijímajúceho štátu za predpokladu, že účasť na ňom prijímajúci štát dovoľuje.“
Článok 71 uvedeného dohovoru s názvom „Občania prijímajúceho štátu a osoby v ňom trvale usadené“ stanovuje:
„1.   Konzulárni úradníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi prijímajúceho štátu alebo sú v ňom trvale usadení, požívajú, pokiaľ im prijímajúci štát neposkytne ďalšie výhody, výsady a imunity, iba vyňatie z jurisdikcie a osobnú nedotknuteľnosť v súvislosti s úradnými úkonmi pri výkone ich funkcií a výsady uvedené v odseku 3 článku 44. Pokiaľ ide o týchto konzulárnych úradníkov, je prijímajúci štát taktiež viazaný povinnosťou uvedenou v článku 42. Ak je proti uvedenému konzulárnemu úradníkovi začaté trestné konanie, bude sa s výnimkou prípadu, že úradník je zatknutý alebo vo väzbe, uskutočňovať spôsobom, ktorý by čo najmenej narušil výkon konzulárnych funkcií.
2.   Ostatní členovia konzulárneho úradu, ktorí sú štátnymi príslušníkmi prijímajúceho štátu alebo sú v ňom trvale usadení, a členovia ich rodín… požívajú výhody, výsady a imunity iba v rozsahu, v akom im ich poskytne prijímajúci štát. …“
Holandské kráľovstvo uložilo svoju listinu o pristúpení k Viedenskému dohovoru z roku 1963 u generálneho tajomníka Organizácie Spojených národov 17. decembra 1985, pričom pristúpenie nadobudlo účinnosť 16. januára 1986.
Právo Únie
Nariadenie č. 1612/68
Podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, požíva na území iných členských štátov rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.
Nariadenie č. 1408/71
Piate a ôsme odôvodnenie nariadenia č. 1408/71 znejú takto:
„keďže je nutné v rámci tejto koordinácie zaručiť rovnaké zaobchádzanie podľa rôznych právnych predpisov rôznych členských štátov pracovníkom žijúcim v členských štátoch a na nich závislým osobám a pozostalým v spoločenstve;
…
keďže na zamestnancov a samostatne zárobkovo činné osoby, ktoré sa pohybujú v rámci spoločenstva, sa má vzťahovať systém sociálneho zabezpečenia iba jedného členského štátu, aby sa predišlo prekrývaniu uplatňovaných právnych predpisov rôznych členských štátov a komplikáciám, ktoré by mohli z tohto plynúť“.
Článok 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že na účely uplatnenia tohto nariadenia pojem „zamestnanec“ znamená najmä každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov.
Článok 2 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo študentov, na ktoré sa vzťahuje alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo ktoré sú osobami bez štátnej príslušnosti, alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“
Článok 3 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu.“
V hlave II nariadenia č. 1408/71 s názvom „Určenie uplatniteľných právnych predpisov“ článok 13 s názvom „Všeobecné pravidlá“ stanovuje:
„1.   Pokiaľ v článkoch 14c a 14f nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.
2.   Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
a)
osoba zamestnaná na území jedného členského štátu podlieha právnym predpisom tohto štátu aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu;
…“
Článok 16 uvedeného nariadenia s názvom „Osobitné pravidlá týkajúce sa osôb zamestnaných diplomatickými misiami a konzulárnymi úradmi a pomocných zamestnancov Európskych spoločenstiev“ znie takto:
„1.   Ustanovenia článku 13 ods. 2 písm. a) sa vzťahujú na osoby zamestnané diplomatickými misiami a konzulárnymi úradmi a na súkromný domáci personál zástupcov takýchto misií alebo úradov.
2.   Pracovníci, na ktorých sa vzťahuje odsek 1, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, ktorý je akreditujúcim alebo vysielajúcim štátom, si môžu zvoliť, že sa na nich budú vzťahovať právne predpisy tohto štátu. Takéto právo voľby sa môže predĺžiť [môže opakovať –
neoficiálny preklad
] na konci každého kalendárneho roka a nemá spätnú účinnosť.
…“
Nariadenie č. 1408/71 bolo zrušené s účinnosťou od 1. mája 2010 nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (
Ú. v. EÚ L 166, s. 1
; Mim. vyd. 05/005, s. 72). Toto nariadenie uvedené ako posledné sa však na spor vo veci samej neuplatňuje.
Holandské právo
Článok 6 ods. 1 všeobecného zákona o starobných dôchodkoch (Algemene Ouderdomswet, Stb. 1956, č. 281, ďalej len „AOW“) stanovuje, že v holandskom systéme sociálneho zabezpečenia sú poistené najmä osoby, ktoré majú bydlisko v Holandsku. Odsek 3 tohto článku stanovuje, že „kategória poistených osôb môže byť rozšírená alebo zúžená všeobecnými správnymi opatreniami, alebo na ich základe odchylne od odsekov 1 a 2“.
Na základe článku 6 ods. 3 AOW holandské orgány v rokoch 1976, 1989 a 1998 prijali viacero výnosov o rozšírení alebo zúžení kategórie osôb poistených v systéme sociálneho zabezpečenia.
Podľa týchto výnosov o rozšírení alebo zúžení kategórie osôb poistených v systéme sociálneho zabezpečenia sú stáli a dočasní zamestnanci konzulárneho úradu, vrátane administratívneho personálu, poistení v systéme sociálneho zabezpečenia, len ak sú holandskými štátnymi príslušníkmi alebo podľa výnosu účinného od 1. júla 1989, ak majú v Holandsku trvalé bydlisko.
Pokiaľ ide o tento štatút osoby s trvalým bydliskom, holandské orgány sa pôvodne domnievali, že konzulárni zamestnanci v zmysle článku 1 ods. 1 písm. e) Viedenského dohovoru z roku 1963, ktorí síce mali bydlisko v Holandsku, ale boli cudzími štátnymi príslušníkmi, nemohli byť považovaní za osoby s trvalým bydliskom v zmysle článku 1 ods. 3 a článku 71 Viedenského dohovoru z roku 1963 a v dôsledku toho požívali privilegované postavenie stanovené v článku 48 tohto dohovoru.
Od 1. augusta 1987 holandské orgány zmenili svoje stanovisko a dospeli k záveru, že miestnych zamestnancov, ktorí mali k dátumu prijatia do pracovného pomeru bydlisko v Holandsku dlhšie než jeden rok, treba považovať za osoby s trvalým bydliskom, čím tieto osoby vylúčili z režimu privilegovaného postavenia stanoveného vo Viedenskom dohovore z roku 1963. Aby nedošlo k zásahu do nadobudnutých práv, uvedené orgány rozhodli, že táto zmena sa nebude týkať osôb, ktoré pracovali na konzulárnych úradoch už pred 1. augustom 1987. V roku 1999 však holandské ministerstvo zahraničných vecí umožnilo osobám, ktoré už pred 1. augustom 1987 pracovali na konzulárnych úradoch alebo ambasádach v Holandsku, aby si do 15. decembra 1999 vybrali, či chcú byť poistené v holandskom systéme sociálneho poistenia.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pani Evansová, ktorá má britskú štátnu príslušnosť, pracovala od roku 1972 do roku 1973 v Spojenom kráľovstve, a potom sa v roku 1973 usadila v Holandsku, kde pracovala postupne pre viacero spoločností a do apríla 1980 pre Generálny konzulát Veľkej Británie v Rotterdame (Holandsku).
Od 17. novembra 1980 pracuje pre Generálny konzulát Spojených štátov amerických v Amsterdame v rámci administratívneho a technického personálu v zmysle článku 1 ods. 1 písm. e) Viedenského dohovoru z roku 1963 a od svojho nástupu do zamestnania je poistená v rámci zdravotného poistenia zabezpečovaného jej zamestnávateľom prostredníctvom holandskej súkromnej poisťovne.
Keďže ministerstvo zahraničných vecí dospelo k záveru, že pani Evansovú nemožno považovať za osobu s trvalým bydliskom v zmysle článku 1 ods. 3 Viedenského dohovoru z roku 1963, priznalo jej po nástupe do zamestnania privilegované postavenie podľa Viedenského dohovoru z roku 1963, z ktorého najmä vyplývalo vyňatie z platenia väčšiny daní a príspevkov na sociálne zabezpečenie. Pani Evansová teda nebola od tohto dátumu poistená v žiadnom systéme sociálneho zabezpečenia.
V roku 1999 vyzvali holandské orgány pani Evansovú, aby sa v zmysle uvedenom v bode 19 tohto rozsudku rozhodla, či si zachová svoje privilegované postavenie, alebo sa od tohto okamihu stane poistenou v holandskom systéme sociálneho zabezpečenia. Dňa 5. decembra toho istého roku sa pani Evansová rozhodla ponechať si privilegované postavenie, pričom vyhlásila: „Prajem si zachovať svoje privilegované postavenie, čo znamená, že nebudem poistená v holandskom systéme sociálneho poistenia, a teda nebudem mať nárok na krytie, ktoré poskytuje.“
V priebehu roku 2008 pani Evansová požiadala Svb, aby ju informovalo o obdobiach, počas ktorých bola podľa AOW poistená na účely jej budúceho starobného dôchodku. Dňa 27. marca 2008 ju Svb informovalo, že bude brať do úvahy obdobie od roku 1973 do roku 1980, ale nebude brať do úvahy obdobie, počas ktorého pracovala pre Generálny konzulát Spojených štátov amerických. Svb tento záver založilo na tom, že sa na ňu nevzťahuje nariadenie č. 1408/71, lebo Spojené štáty americké nie sú členským štátom Európskej únie a podľa holandských právnych predpisov, ktoré sa ako jediné na takúto situáciu uplatňujú, sú zamestnanci konzulárneho úradu a administratívny personál poistení v systéme sociálneho zabezpečenia, len ak sú holandskými štátnymi príslušníkmi.
Pani Evansová podala proti rozhodnutiu Svb sťažnosť, ktorá bola vyhlásená za nedôvodnú, a preto vo veci tejto sťažnosti podala žalobu na Rechtbank Amsterdam. Rozsudkom z 15. marca 2011 tento súd rozhodol, že s pani Evansovou sa má zaobchádzať tak, ako by bola od 18. novembra 1980 do 12. marca 2008 poistená podľa AOW, a to na základe článku 3 nariadenia č. 1408/71, ktorý s ohľadom na rozsudok Súdneho dvora vo veci Boukhalfa (C‑214/94,
EU:C:1996:174
) stanovuje, že britskú štátnu príslušnosť pani Evansovej treba prirovnať k holandskej štátnej príslušnosti. Navyše uvedený súd rozhodol, že pani Evansovú treba považovať za osobu s trvalým bydliskom, a jej privilegované postavenie nemá na túto skutočnosť žiaden vplyv.
Svb podalo proti tomuto rozsudku odvolanie na Centrale Raad van Beroep.
Keďže Centrale Raad van Beroep mal pochybnosti o tom, či v takej situácii, ak vo veci samej, nedochádza k priamej či nepriamej diskriminácii z dôvodu štátnej príslušnosti, a, subsidiárne, či v prípade, že dochádza k nepriamej diskriminácii je táto diskriminácia odôvodnená, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 2 a/alebo 16 nariadenia č. 1408/71 vykladať v tom zmysle, že osoba ako pani Evansová, štátna príslušníčka členského štátu, ktorá uplatnila svoje právo na voľný pohyb pracovníkov, ktorá podliehala holandským právnym predpisom upravujúcim sociálne zabezpečenie a následne sa zamestnala ako členka personálu na Generálnom konzuláte Spojených štátov amerických v Holandsku, nepatrí do osobnej pôsobnosti tohto nariadenia od okamihu, keď začala vykonávať uvedené zamestnanie?
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
2.
a)
Má sa článok 3 nariadenia č. 1408/71 a/alebo článok 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 vykladať v tom zmysle, že uplatnenie privilegovaného postavenia na pani Evansovú, ktoré v prejednávanom prípade okrem iného spočíva v oslobodení od povinnej účasti na sociálnom poistení a platenia príspevkov na sociálne poistenie, treba považovať za dostatočné odôvodnenie uplatneného rozlišovania podľa štátnej príslušnosti?
b)
Aký význam treba v tejto súvislosti pripísať skutočnosti, že pani Evansová sa v decembri 1999 v reakcii na výzvu rozhodla pre zachovanie svojho privilegovaného postavenia?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 nariadenia č. 1408/71 v spojení s článkom 16 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že počas obdobia, keď bol štátny príslušník členského štátu zamestnaný na konzulárnom úrade tretieho štátu, ktorý má sídlo na území členského štátu, v ktorom má tento štátny príslušník bydlisko, avšak nie je jeho štátnym príslušníkom, môže tento členský štát považovať tohto štátneho príslušníka za osobu, na ktorú sa nevzťahujú právne predpisy členského štátu v zmysle tohto ustanovenia, a v dôsledku toho vylúčenú z pôsobnosti smernice č. 1408/71.
Na úvod treba pripomenúť, že nariadenie č. 1408/71 sa podľa svojho článku 2 ods. 1 uplatňuje na zamestnancov, na ktorých sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov.
V prejednávanej veci je nesporné, že pani Evansová je štátnou príslušníčkou členského štátu a pokiaľ ide o sporné obdobie, nebola od svojho nástupu do pracovného pomeru na Generálnom konzuláte Spojených štátov amerických poistená v žiadnom systéme sociálneho zabezpečenia členského štátu.
Treba teda posúdiť, či sa na osobu, ktorá je rovnako ako pani Evansová zamestnaná na konzulárnom úrade tretieho štátu, ktorý má sídlo na území členského štátu, v ktorom má táto osoba bydlisko, avšak nie je jeho štátnou príslušníčkou, uplatňuje právna úprava tohto členského štátu v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71.
Pritom treba konštatovať, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, sa líši od situácie, v ktorej bol vydaný rozsudok Boukhalfa (
EU:C:1996:174
) uvedený vnútroštátnym súdom, lebo vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, šlo o štátneho príslušníka členského štátu zamestnaného ambasádou členského štátu so sídlom na území tretieho štátu.
Rovnako treba pripomenúť, že právo Únie v zásade nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Salgado González, C‑282/11,
EU:C:2013:86
, bod 35 a citovanú judikatúru).
Ak neexistuje harmonizácia na úrovni Únie, právnej úprave každého členského štátu v zásade prináleží určiť podmienky na vznik práva alebo povinnosti vstúpiť do systému sociálneho zabezpečenia alebo do určitej časti takého systému (pozri v tomto zmysle rozsudky van Pommeren‑Bourgondiën, C‑227/03,
EU:C:2005:431
, bod 33, a Bakker, C‑106/11,
EU:C:2012:328
, bod 32).
Ďalej treba pripomenúť, že právo Únie treba vykladať so zreteľom na relevantné právne normy medzinárodného práva, keďže toto právo je súčasťou právneho poriadku Únie a je pre jej inštitúcie záväzné (pozri v tomto zmysle rozsudky Racke, C‑162/96,
EU:C:1998:293
, body 45 a 46, ako aj Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P,
EU:C:2008:461
, bod 291).
Ako uviedol generálny advokát v bode 52 svojich návrhov, pojem „podliehať právnym predpisom členského štátu“ v zmysle článku 2 nariadenia č. 1408/71 sa má vykladať s ohľadom na relevantné pravidlá medzinárodného obyčajového práva (pozri analogicky rozsudok Salemink, C‑347/10,
EU:C:2012:17
, bod 31), to znamená na Viedenský dohovor z roku 1963, ktorý kodifikuje právo konzulárnych vzťahov a stanovuje zásady a pravidlá nevyhnutné na zachovanie mierových vzťahov medzi štátmi, ktoré sú po celom svete uznávané národmi všetkých vyznaní, kultúr a politických názorov [pozri rozsudok Medzinárodného súdneho dvora z 24. mája 1980 vo veci týkajúcej sa diplomatického a konzulárneho personálu Spojených štátov amerických v Teheráne (Spojené štátny americké v. Irán),
Zbierka rozsudkov, poradných stanovísk a uznesení
1980, s. 3, bod 45].
Pokiaľ ide o režim sociálneho zabezpečenia uplatniteľný na konzulárny personál, Viedenský dohovor z roku 1963 vo svojom článku 48 stanovuje, že členovia konzulárneho úradu sú, pokiaľ ide o služby, ktoré vykonávajú pre vysielajúci štát, vyňatí z ustanovení o sociálnom zabezpečení, ktoré platia v prijímajúcom štáte, pričom v článku 71 ods. 2 pripúšťa, že členovia konzulárneho úradu, ktorí sú štátnymi príslušníkmi prijímajúceho štátu alebo v ňom majú trvalé bydlisko, požívajú výhody, výsady a imunity v rozsahu, v akom im ich prizná tento štát.
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že holandské právne predpisy pre obdobie do 1. augusta 1987 stanovovali, že stáli a dočasní konzulárni zamestnanci s inou než holandskou štátnou príslušnosťou nie sú poistení v systéme sociálneho zabezpečenia, a že pre obdobie od tohto dátumu sú v ňom poistení stáli a dočasní konzulárni zamestnanci s trvalým bydliskom v Holandsku, pričom zamestnanci, ktorí nastúpili do pracovného pomeru pred 1. augustom 1987 sa mohli rozhodnúť, že ostanú aj naďalej nepoistení v holandskom systéme sociálneho zabezpečenia, čo si zvolila aj pani Evansová.
Z toho vyplýva, že Holandské kráľovstvo si zvolilo možnosť danú článkom 71 ods. 2 Viedenského dohovoru z roku 1963 vyňať niektorých zamestnancov konzulárnych úradov, ako pani Evansovú, z holandského systému sociálneho zabezpečenia.
Preto s ohľadom na predchádzajúce treba dospieť k záveru, že na zamestnanca konzulárneho úradu, ktorý je v rovnakej situácii ako pani Evansová, sa v období, keď je zamestnaný na konzulárnom úrade tretieho štátu, nevzťahujú právne predpisy sociálneho zabezpečenia dotknutého členského štátu v zmysle článku 2 nariadenia č. 1408/71, a teda toto nariadenie sa naňho neuplatňuje.
Tento záver nemôže byť spochybnený článkom 16 nariadenia č. 1408/71 v spojení s príslušnými ustanoveniami Viedenského dohovoru z roku 1963.
V tejto súvislosti pani Evansová tvrdí, že sa na ňu vzťahuje holandská právna úprava podľa odseku 1 tohto článku, podľa ktorého sa ustanovenia článku 13 ods. 2 písm. a) vzťahujú na osoby zamestnané diplomatickými misiami a konzulárnymi úradmi a na súkromný domáci personál zástupcov takýchto misií alebo úradov.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 nemá za cieľ stanoviť podmienky na vznik práva alebo povinnosti vstúpiť do systému sociálneho zabezpečenia. Ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 34 tohto rozsudku, stanoviť tieto podmienky je vecou právnych predpisov každého členského štátu (pozri rozsudky Kits van Heijningen, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, bod 19, ako aj Salemink,
EU:C:2012:17
, bod 38 a citovanú judikatúru).
Aj keď si členské štáty zachovávajú právomoc upraviť podmienky vstupu do svojich systémov sociálneho zabezpečenia, musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Únie. Ako uviedol vnútroštátny súd, Súdny dvor zdôraznil, že podmienky na vznik práva alebo povinnosti vstúpiť do systému sociálneho zabezpečenia nemôžu viesť k tomu, že z pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy budú vylúčené osoby, na ktoré sa podľa nariadenia č. 1408/71 uplatňuje rovnaká právna úprava (pozri rozsudky Salemink,
EU:C:2012:17
, bod 40, a Bakker,
EU:C:2012:328
, bod 33). Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 má preto zabrániť tomu, aby sa voči osobám uvedeným v tomto ustanovení mohlo namietať pravidlo uplatniteľných vnútroštátnych právnych predpisov, podľa ktorých je účasť na systéme sociálneho zabezpečenia stanovená týmito právnymi predpismi podmienená bydliskom v dotknutom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky Salemink,
EU:C:2012:17
, bod 45, ako aj Bakker,
EU:C:2012:328
, bod 35 a citovanú judikatúru).
Táto judikatúra však nemôže viesť k tomu, aby bolo poistenie zamestnanca v systéme sociálneho zabezpečenia členského štátu v zmysle nariadenia č. 1408/71 určené týmto nariadením samostatne bez ohľadu na vnútroštátnu právnu úpravu upravujúcu toto poistenie.
Pokiaľ ide konkrétne o osoby zamestnané diplomatickými misiami a konzulárnymi úradmi podľa článku 16 nariadenia č. 1408/71, treba konštatovať, že tento článok len vymedzuje, rovnako ako článok 13 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia, ako jednoznačne vyplýva z názvu hlavy II uvedeného nariadenia a znenia uvedeného článku 16, uplatniteľné vnútroštátne právne predpisy. Tento istý článok 16 naopak nestanovuje podmienky na vznik práva alebo povinnosti vstúpiť do systému sociálneho zabezpečenia, ktoré určujú právne predpisy jednotlivých členských štátov s ohľadom na uplatniteľné medzinárodné právo.
Ani článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71, ani článok 16 tohto nariadenia teda nepriznávajú štátnym príslušníkom členských štátov zamestnaným na konzulárnych úradoch tretích štátov, na ktorých sa ako na pani Evansovú nevzťahuje právna úprava sociálneho zabezpečenia členského štátu v zmysle článku 2 tohto nariadenia, právo na poistenie v systéme sociálneho zabezpečenia členského štátu, ani im neukladá povinnosť byť poistený v takomto systéme.
Takýto výklad je v súlade s Viedenským dohovorom z roku 1963, ktorý nevyžaduje, aby boli zamestnanci konzulárneho úradu, ktorí majú trvalé bydlisko v prijímajúcom štáte, povinne poistení v systéme sociálneho zabezpečenia tohto štátu.
Vzhľadom na predchádzajúce treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 2 nariadenia č. 1408/71 v spojení s jeho článkom 16 sa má vykladať v tom zmysle, že počas obdobia, keď bol štátny príslušník členského štátu zamestnaný na konzulárnom úrade tretieho štátu, ktorý má sídlo na území členského štátu, v ktorom má tento štátny príslušník bydlisko, avšak nie je jeho štátnym príslušníkom, sa na tohto štátneho príslušníka nevzťahujú právne predpisy členského štátu v zmysle tohto ustanovenia, ak uvedený štátny príslušník nie je podľa právnych predpisov členského štátu, v ktorom má bydlisko, prijatých na základe článku 71 ods. 2 Viedenského dohovoru z roku 1963, poistený vo vnútroštátnom systéme sociálneho zabezpečenia.
O druhej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

Článok 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, zmeneného a doplneného naradením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 z 18. decembra 2006, v spojení s jeho článkom 16 sa má vykladať v tom zmysle, že počas obdobia, keď bol štátny príslušník členského štátu zamestnaný na konzulárnom úrade tretieho štátu, ktorý má sídlo na území členského štátu, v ktorom má tento štátny príslušník bydlisko, avšak nie je jeho štátnym príslušníkom, sa na tohto štátneho príslušníka nevzťahujú právne predpisy členského štátu v zmysle tohto ustanovenia, ak uvedený štátny príslušník nie je podľa právnych predpisov členského štátu, v ktorom má bydlisko, prijatých na základe článku 71 ods. 2 Viedenského dohovoru o konzulárnych stykoch uzatvoreného vo Viedni 24. apríla 1963, poistený vo vnútroštátnom systéme sociálneho zabezpečenia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.