CELEX: 62011CJ0623
Lauksaimniecība
Pārtikas palīdzība
Regula (EK) Nr. 111/1999
Programma lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju
Izvēlētais pretendents liellopu gaļas piegādes publiskā iepirkuma procedūrā
Kompetences noteikšana
Šķīrējklauzula

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 1999. gada 18. janvāra Regulas (EK) Nr. 111/1999, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju (
OV L 14, 3. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1999. gada 28. maija Regulu (EK) Nr. 1125/1999 (
OV L 135, 41. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 111/1999”), 16. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Geodis Calberson GE
un
Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer
(
FranceAgriMer
) [Valsts lauksaimniecības un jūras produktu biroju, Francija] par prasību atlīdzināt zaudējumus, kas šai sabiedrībai esot radušies valsts intervences aģentūras nokavējuma apmierināt samaksas pieprasījumus par veiktajiem pakalpojumiem un atmaksāt piegādes nodrošinājumu, kas minētajai sabiedrībai bija jāiemaksā šai aģentūrai, dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar Padomes 1998. gada 17. decembra Regulas (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju (
OV L 349, 12. lpp.
) 1. panta 1. punktu:
“Saskaņā ar šīs regulas noteikumiem veic to lauksaimniecības produktu brīvu piegādi uz Krieviju, kas minēti 3. pantā un kas ir vai nu pieejami pēc intervences vai, ja tas nav iespējams, piesaistīti no Kopienas tirgus.”
Šīs regulas 2. panta 3. punktā ir noteikts:
“Piegādes izmaksas, ieskaitot transportu uz ostām vai robežposteņiem, izņemot izkraušanu, un attiecīgā gadījumā pārstrādi Kopienā, nosaka atklātā konkursā vai steidzamības vai sarežģīta maršruta dēļ – slēgtā konkursā.”
Minētās regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Komisija ir atbildīga par minētā pasākuma veikšanu saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.
[..]”
Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 2. pantu:
“1.   Izsludina uzaicinājumu uz konkursu, lai noteiktu izmaksas no intervences krājumiem izņemto vai Kopienas tirgū sagādāto produktu piegādei uz jūras ostām un robežposte[ņiem], kuros tos pārņem saņēmējs un kuri minēti paziņojumā par uzaicinājumu uz konkursu.
a)
Šādas izmaksas var attiekties uz preču piegādi no intervences aģentūras noliktavas iekraušanas rampas ar kuģi vai ar sauszemes transportlīdzekli līdz attiecīgajā piegādes posmā paredzētajai pārņemšanas vietai;
[..].”
Šīs regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Piedāvājumus iesniedz rakstveidā intervences aģentūrai, kuras adrese norādīta uzaicinājumā uz konkursu, līdz norādītajai dienai un laikam.
[..]”
Iepriekš minētās regulas 6. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Attiecīgā intervences aģentūra vai aģentūras pa faksu vai, izmantojot rakstiskus sakaru līdzekļus, 24 stundas pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām nosūta Komisijai paziņojumu, norādot regulu, ar kuru atklāj attiecīgo uzaicinājumu uz konkursu, par katru partiju ietverot šādas ziņas:
a)
to pretendentu vārdus vai nosaukumus un adreses, kas ir iesnieguši pieņemamus piedāvājumus, jo īpaši saskaņā ar 3., 4. un 5. pantu;
b)
un par katru pieņemamo piedāvājumu attiecīgi piedāvāto summu vai piedāvāto daudzumu.
Iepriekšējā daļā noteiktajā termiņā attiecīgā intervences aģentūra vai aģentūras attiecībā uz katru partiju nosūta Komisijai divu visizdevīgāko saņemto piedāvājumu materiālu kopiju, kam pievieno nodrošinājuma kopiju un tās finanšu apņemšanās kopiju, kas minēta 5. panta 1. punkta h) un i) apakšpunktā, kā arī to personu parakstu paraugus, kuras ir pilnvarotas izsniegt šos dokumentus.
2.   Pamatojoties uz iesniegtajiem piedāvājumiem, par katru partiju var izlemt:
—
nepiešķirt nekādu piegādes līgumu,
vai
—
piešķirt attiecīgu piegādes līgumu atbilstoši piedāvātajai cenai vai daudzumam.
3.   Komisija iespējami īsā laikā informē izraudzīto pretendentu par līguma piešķiršanu un nosūta šā lēmuma kopiju tai intervences aģentūrai vai aģentūrām, kas saņēma attiecīgos konkursa piedāvājumus.
4.   Intervences aģentūras, kas saņēmušas piedāvājumus, cik vien iespējams drīz pa faksu vai, vajadzības gadījumā, pa elektronisko pastu informē pretendentus par to dalības konkursā iznākumu.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 7. panta 4. punktu:
“Piegādes nodrošinājumu iemaksā saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 2220/85 III sadaļas 8. panta 1. punktu par labu [4. pantā minētajai] intervences aģentūrai, kas ir atbildīga par samaksu.
Apliecinājumu par piegādes nodrošinājuma iemaksu sniedz, uzrādot tā dokumenta oriģinālu, ko izdevusi finanšu iestāde, kura vajadzības gadījumā veic nodrošinājuma izmaksu, un kas sagatavots saskaņā ar III pielikumu.”
Regulas Nr. 111/1999 8. panta 3. punktā ir noteikts:
“Ja piegādes gaitā rodas kādi sarežģījumi pēc tam, kad produktus ir pārņēmuši izraudzītie pretendenti, un, izņemot ārkārtējas situācijas, Komisija ir tiesīga vienpersoniski dot norādījumus, lai veicinātu piegādes pabeigšanu.”
Šīs regulas 10. panta 1. punktā ir noteikts:
“Piegādes maksājumu pieteikumus 4. pantā minētajai intervences aģentūrai iesniedz divos mēnešos pēc tā termiņa beigām, kas attiecībā uz piegādi noteikts paziņojumā par uzaicinājumu uz konkursu. [..]”
Saskaņā ar minētās regulas 12. panta 2. punktu
“Piegādes nodrošinājumu atmaksā, kad izraudzītais pretendents uzrāda apliecinājumu par piegādes veikšanu saskaņā ar šīs regulas prasībām un tās regulas prasībām, ar ko ir atklāts attiecīgais uzaicinājums uz konkursu.
[..]”
Šīs pašas regulas 16. pantā ir noteikts:
“Eiropas Kopienu Tiesa ir kompetenta izšķirt visus strīdus, kas rodas sakarā ar to piegādes operāciju reglamentējošo noteikumu izpildi vai neizpildi, vai arī interpretāciju, kuras veic saskaņā ar šo regulu.”
Komisijas 1999. gada 16. augusta Regulas (EK) Nr. 1799/1999 par liellopu gaļas piegādi Krievijai (
OV L 217, 20. lpp.
) 16. pantā ir noteikts:
“Izsludina uzaicinājumu uz konkursu, lai noteiktu izmaksas no intervences krājumiem izņemtās [..] liellopu gaļas [..] piegādei uz [Krieviju] atbilstoši Regulas (EK) Nr. 111/1999 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajai piegādei.
Piegādi veic saskaņā ar iepriekš minētajā regulā noteiktajām procedūrām un saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Publiskā iepirkuma procedūras noslēgumā, kura tika izsludināta ar Regulu Nr. 1799/1999,
Geodis Calberson GE
ieguva līguma slēgšanas tiesības liellopu gaļas transportēšanai no Francijas teritorijas līdz Krievijai.
Pēc piegādes veikšanas minētā sabiedrība prasīja valsts intervences aģentūrai –
Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer
(
FranceAgriMer
) samaksāt par veiktajiem pakalpojumiem atbilstoši Regulas Nr. 111/1999 10. pantam un atmaksāt piegādes nodrošinājumu, kas tai bija jāiemaksā valsts intervences aģentūrai atbilstoši minētās regulas 12. panta nosacījumiem.
Tā kā šīs prasības netika pilnībā apmierinātas,
Geodis Calberson GE
cēla prasību
Tribunal de grande instance de Paris
par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot radušies valsts intervences aģentūras nokavējuma apmierināt tās prasības dēļ. Tā kā
Tribunal de grande instance de Paris
nosprieda, ka tas nav tās kompetencē,
Geodis Calberson GE
cēla prasību
Tribunal administratif de Paris
[Parīzes Administratīvajā tiesā].
Tā kā ar 2007. gada 30. jūlija spriedumu prasība tika noraidīta, pamatojoties uz to, ka Regulā Nr. 111/1999 nav noteikts termiņš, kādā jāveic samaksa par piegādes pakalpojumu un jāatceļ finanšu nodrošinājums, jo valsts intervences aģentūru nevar vainot nekādā pārkāpumā par šo darbību nokavējumu, minētā sabiedrība iesniedza apelācijas sūdzību
Cour administrative d’appel de Paris
[Parīzes Administratīvajā apelācijas tiesā].
Cour administrative d’appel de Paris
daļēji atstāja spēkā pārsūdzēto spriedumu, tādēļ
Geodis Calberson GE
iesniedza kasācijas sūdzību
Conseil d’État
[Valsts padomē].
Iesniedzējtiesa norāda, ka ar 1993. gada 11. februāra spriedumu lietā
C-142/91
Cebag
/Komisija (
Recueil
, I-553. lpp.)
Tiesa nolēmusi, ka, pirmkārt, attiecībā uz Eiropas Kopienas bezmaksas pārtikas produktu piegādēm izvēlēto pretendentu tiesības un pienākumi nav pilnībā noteikti ar Kopienas regulām, taču tie izriet no šīm piegādēm piemērojamajā regulā paredzētajiem līgumiem starp Komisiju un šiem izvēlētajiem pretendentiem un, otrkārt, tādas Komisijas regulas tiesību normas, kas ir identiskas ar iepriekš minētajiem Komisijas Regulas Nr. 111/1999 16. panta noteikumiem, ir jāuzskata par šķīrējklauzulu, kas ir piegādes līguma neatņemama sastāvdaļa.
Minētā tiesa arī norāda, ka Vispārējā tiesa 2002. gada 9. oktobra spriedumā lietā
T-134/01
Hans Fuchs
/Komisija (
Recueil
, II-3909. lpp.)
, kā arī 2004. gada 10. februāra spriedumā apvienotajās lietās
T-215/01, T-220/01 un T-221/01
Calberson GE
/Komisija (
Recueil
, II-587. lpp.)
nolēma, ka, pirmkārt, no Regulas Nr. 2802/98 un Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem izriet, ka starp Komisiju un izvēlēto pretendentu ir radušās tiesiskas attiecības, un šo attiecību pastāvēšanu neietekmē fakts, ka piegāžu mobilizācijas pasākumus daļēji veic dalībvalstu intervences aģentūras, tostarp attiecībā uz atlīdzības samaksu izvēlētajiem pretendentiem, otrkārt, kaut arī piemērojamajās regulās šīs attiecības nav skaidri kvalificētas kā līgumiskas, tās tomēr atbilst divpusēja līguma kritērijiem un, treškārt, Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir kvalificējams kā šķirējklauzula atbilstoši LESD 272. pantam.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“[Vai] Regulas Nr. 111/1999 [..] 16. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krieviju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt visus strīdus par tādu konkursu kā pamatlietā, un tostarp par prasībām atlīdzināt zaudējumus, kas radušies intervences aģentūras vainas, izmaksājot izvēlētajam pretendentam pienākošos maksājumu un atmaksājot piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, dēļ.
Lai sniegtu atbildi uz uzdoto jautājumu, iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 272. pantu Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir sniegt spriedumus saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, kurus noslēgusi Eiropas Savienība vai kuri noslēgti tās vārdā.
Tālāk ir jānorāda, ka ar attiecīgo Savienības tiesisko regulējumu ir paredzēts nodibināt līgumtiesiskas juridiskas attiecības starp Savienību un tādu izvēlēto pretendentu kā pamatlietā.
Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 2802/98 4. panta 1. punktu ir atbildīga par lauksaimniecības produktu nodošanas Krievijas Federācijai pasākuma izpildi. Saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 6. panta noteikumiem šī iestāde izlemj, vai piešķirt piegādes līgumu izvēlētajam pretendentam, savukārt intervences aģentūru loma šajā stadijā ir vien saņemt un nodot pretendentu derīgos piedāvājumus Komisijai. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 8. panta 3. punktu tikai Komisijai ir pilnvaras dot norādījumus, lai veicinātu piegādes pabeigšanu. Visbeidzot saskaņā ar šīs pašas regulas 9. panta noteikumiem tai ir jāveic piegāžu kontrole.
No visām iepriekš minētajām normām izriet, ka ir paredzētas tiesiskas attiecības starp Komisiju kā līgumslēdzēja iestādi un izvēlēto pretendentu.
Attiecībā uz iepriekš minēto tiesisko attiecību kvalifikāciju, ja tā skaidri neizriet no Regulas Nr. 2802/98, Regulas Nr. 111/1999 un Regulas Nr. 1799/1999, tad atbilstošās Komisijas un izvēlētā pretendenta tiesības un pienākumi, kā to pareizi ir norādījusi Vispārējā tiesa (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Hans Fuchs
/Komisija, 53. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās
Calberson GE
/Komisija, 86. punkts), nav pilnībā noteikti ar šīm regulām, jo piedāvājuma būtisks elements, proti, cena, ir atkarīgs no pretendentu piedāvājumiem un no tā, vai Komisija to akceptē. Tātad šajās regulās paredzētās piegādes tiek veiktas ar līgumu, ko noslēdz Komisija ar izvēlēto pretendentu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Cebag
/Komisija, 12. un 13. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1799/1999 1. pantā ir paredzēts, ka piegādi veic saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem. Līdz ar to šīs pēdējās minētās regulas 16. pantā ietvertā klauzula ir piegādes līguma neatņemama sastāvdaļa un tā ir jāuzlūko kā šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Cebag
/Komisija, 14. punkts).
Pastāvīgā judikatūra par iepriekš minētās šķīrējklauzulas piemērošanas jomu ir tāda, ka principā Tiesas kompetencē ir izskatīt prasības par līgumiem ar šķīrējklauzulu vai prasības, kurām ir tiešs sakars ar saistībām, kas izriet no šāda līguma (skat. 1986. gada 18. decembra spriedumu lietā
426/85 Komisija/
Zoubek
,
Recueil
, 4057. lpp.
, 11. punkts; 1997. gada 20. februāra spriedumu lietā
C-114/94
IDE
/Komisija,
Recueil
, I-803. lpp.
, 82. punkts, un 1998. gada 3. decembra spriedumu lietā
C-337/96 Komisija/
Iraco
,
Recueil
, I-7943. lpp.
, 49. punkts).
Savukārt samaksa par piegādi un finanšu nodrošinājuma atcelšana ir līgumtiesiskas saistības. Tās ir paredzētas attiecīgi Regulas Nr. 111/1999 10. pantā un 12. panta 2. punktā un tās ir kļuvušas par strīdīgā līguma neatņemamu sastāvdaļu saskaņā ar Regulas Nr. 1799/1999 1. pantu, atbilstoši kuram piegādi veic “saskaņā ar Regulas Nr. 111/1999 noteikumiem”. Tātad prasības atlīdzināt zaudējumus, kas radušies, nokavējuma dēļ izpildot šīs abas līgumtiesiskās saistības, ir jāuzskata par tādām, kas izriet no strīdīgā līguma ar šķīrējklauzulu, vai kurām ir tiešs sakars ar saistībām, kas izriet no šī līguma.
Turklāt atbilstoši pareizas tiesvedības prasībām vairākām tiesām vienlaikus nevar būt kompetence attiecībā uz vienu līgumu, tostarp atkarībā no attiecīgās līgumtiesiskās saistības veida, lai novērstu pretrunīgus nolēmumus, kas tādēļ varētu rasties (skat. pēc analoģijas 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā
C-96/00
Gabriel
,
Recueil
, I-6367. lpp.
, 57. un 58. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā
C-18/02
DFDS Torline
,
Recueil
, I-1417. lpp.
, 26. punkts).
Līdz ar to Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāsaprot tādējādi, ka ar to Tiesai ir piešķirta kompetence par prasībām atlīdzināt zaudējumus, kas radušies no apgalvota nokavējuma samaksāt par piegādi un atcelt finanšu nodrošinājumu.
Šajā ziņā ir mazsvarīgi, vai tā būtu valsts intervences aģentūra, kurai ir jāiesaistās, lai nodrošinātu attiecīgo līgumtiesisko saistību samaksāt par piegādi un atcelt finanšu nodrošinājumu izpildi. Tās vienīgais pamats iesaistīties ir strīdīgais piegādes līgums, kas saista Komisiju ar izvēlēto pretendentu. Ja attiecīgās prasības izriet no minētā līguma, ir jāatzīst, ka Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir tās izskatīt, jo pareizas tiesvedības prasības ir tādas, lai vairākām tiesām vienlaikus nebūtu kompetence attiecībā uz vienu līgumu atkarībā no tā, kas ir persona, kura nav izpildījusi līgumtiesiskās saistības.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 111/1999 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krievijas Federāciju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Komisijas 1999. gada 18. janvāra Regulas (EK) Nr. 111/1999, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 2802/98 par programmu lauksaimniecības produktu piegādei uz Krievijas Federāciju, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1999. gada 28. maija Regulu (EK) Nr. 1125/1999, 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Eiropas Savienības Tiesai ir piešķirta kompetence izskatīt strīdus par apstākļiem, kādos intervences aģentūra, kura ir izvēlēta, lai saņemtu piedāvājumus paziņojumam par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar lauksaimniecības produktu bezmaksas piegādi uz Krievijas Federāciju, veic maksājumu, kas pienākas izvēlētajam pretendentam, un atmaksā piegādes nodrošinājumu, kuru izvēlētais pretendents iemaksā šai iestādei, un tostarp par prasībām par zaudējumu atlīdzību, kas radušies šo darbību izpildē intervences aģentūras vainas dēļ.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.