CELEX: 62009CJ0071
Recurs
Acțiune în anulare
Admisibilitate
Calitate procesuală activă
Interesul de a exercita acțiunea
Excepție de litispendență
Ajutoare de stat
Schemă de ajutoare multisectorială
Reduceri ale contribuțiilor sociale
Decizia 2000/394/CE
Caracter compensatoriu
Afectare a comerțului intracomunitar
Impactul asupra concurenței
Întinderea controlului
Sarcina probei
Obligația de motivare
Articolul 87 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) literele (b)-(d) CE
Regulamentul (CE) nr. 659/1999
Articolele 14 și 15

Prin recursurile formulate, Comitato „Venezia vuole vivere” (denumit în continuare „Comitato”), Hotel Cipriani Srl (denumită
în continuare „Hotel Cipriani”) și Società italiana per il gas SpA (denumită în continuare „Italgas”) solicită Curții anularea
Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 28 noiembrie 2008, Hotel Cipriani și alții/Comisia
(T‑254/00, T‑270/00 și T‑277/00, Rep., p. II‑3269, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a respins
acțiunile în anulare formulate de reclamante împotriva Deciziei 2000/394/CE a Comisiei din 25 noiembrie 1999 privind măsurile
de ajutor, în temeiul Legii nr. 30/1997 și al Legii nr. 206/1995, prin care se instituiau reduceri ale contribuțiilor sociale,
în favoarea întreprinderilor stabilite pe teritoriul Veneției și al Chioggiei (JO 2000, L 150, p. 50, denumită în continuare
„decizia în litigiu”).
Prin recursul incident formulat, Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl. (denumită în continuare „Coopservice”) solicită
Curții anularea hotărârii atacate.
Prin recursul incident formulat, Comisia Comunităților Europene solicită Curții anularea hotărârii atacate în măsura în care
declară admisibile acțiunile respective.

Cadrul juridic
Articolul 1 litera (b) punctul (iv) și articolele 13-15 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999
de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41)
prevăd:
„Articolul 1
Definiții
În sensul prezentului regulament:
[…]
(b)      «ajutor existent» înseamnă:
[…]
(iv) ajutorul considerat ajutor existent în temeiul articolului 15;
[…]
Articolul 13
Deciziile Comisiei
(1)      În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În
cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului
7. În cazul în care un stat membru nu respectă un ordin de furnizare a informațiilor, decizia se adoptă pe baza informațiilor
disponibile.
[…]
Articolul 14
Recuperarea ajutorului
(1)      Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile
necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită
recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.
(2)      Ajutorul care urmează să fie recuperat în temeiul unei decizii de recuperare include dobânda calculată pe baza unei rate adecvate,
fixată de Comisie. Dobânda se datorează de la data la care ajutorul ilegal a fost pus la dispoziția beneficiarului până la
data recuperării sale.
(3)      Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a Comunităților Europene în temeiul articolului [242] din tratat,
recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză,
cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea
unei proceduri derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile
naționale respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.
Articolul 15
Termen de prescripție
(1)      Prerogativele Comisiei de recuperare a ajutorului sunt supuse unui termen de prescripție de 10 ani.
(2)      Termenul de prescripție începe să curgă din ziua în care ajutorul ilegal este acordat beneficiarului fie ca ajutor individual,
fie ca ajutor în cadrul unei scheme de ajutor. Orice măsură adoptată de către Comisie sau, la solicitarea acesteia, de către
un stat membru cu privire la ajutorul ilegal întrerupe termenul de prescripție. După fiecare întrerupere, începe să curgă
un nou termen de prescripție. Termenul de prescripție se suspendă atâta timp cât decizia Comisiei face obiectul unei proceduri
în curs de desfășurare în fața Curții de Justiție a Comunităților Europene.
(3)      Orice ajutor pentru care termenul de prescripție a expirat este considerat ajutor existent.”

Istoricul cauzei
Situația de fapt aflată la originea litigiului este prezentată la punctele 1-11 din hotărârea atacată după cum urmează:
„A – Schema de reducere a contribuțiilor sociale analizată
1.      Decretul ministerial italian din 5 august 1994, notificat Comisiei, definește criteriile de atribuire a reducerilor contribuțiilor
sociale prevăzute de dispozițiile menționate la articolul 59 din Decretul Președintelui Republicii Italiene din 6 martie 1978
de instituire a unei scheme speciale de reducere a contribuțiilor sociale datorate de angajatori către Istituto Nazionale
de la Previdenza Sociale (INPS, Institutul Național pentru Securitate Socială), în Mezzogiorno, pentru perioada cuprinsă între
1994 și 1996.
2      Prin Decizia 95/455/CE din 1 martie 1995 privind dispozițiile în materia reducerii, în Mezzogiorno, a contribuțiilor sociale
care grevează întreprinderile și suportarea de către fisc a unora dintre aceste contribuții (JO L 265, p. 23), Comisia a declarat
schema de reducere a contribuțiilor sociale menționată la punctul precedent drept compatibilă cu piața comună, sub rezerva
respectării unui număr de condiții. Această decizie prevedea în special că autoritățile italiene trebuiau să comunice Comisiei
dispozițiile adoptate pentru punerea în aplicare a planului de eliminare progresivă, impus prin aceeași decizie, a schemei
de ajutor analizate.
3      Schema de reducere a contribuțiilor sociale din prezenta cauză a fost instituită prin Legea italiană nr. 206/1995 de extindere,
pentru anii 1995 și 1996, a schemei de ajutor prevăzute de Decretul ministerial din 5 august 1994, citat anterior, în ceea
ce privește întreprinderile stabilite pe teritoriul insular al Veneției și al Chioggiei. Legea italiană nr. 30/1997 a prelungit
această schemă, pentru anul 1997, în favoarea întreprinderilor stabilite atât în regiunile din Mezzogiorno, cât și pe teritoriul
insular al Veneției și al Chioggiei.
4      Articolul 1 din Decretul ministerial din 5 august 1994 prevede o reducere generală a contribuțiilor sociale datorate de angajatori.
În ceea ce privește articolul 2 din același decret, acesta prevede o scutire de la plata contribuțiilor sociale pentru locurile
de muncă nou create în întreprinderi, pentru o perioadă de un an de la data angajării unui lucrător fără loc de muncă.
5      Din decizia [în litigiu] reiese că, potrivit datelor furnizate de INPS pentru perioada analizată, cuprinsă între 1995 și 1997,
reducerile contribuțiilor sociale acordate unor întreprinderi situate pe teritoriul Veneției și al Chioggiei, în temeiul articolului
1 din Decretul ministerial din 5 august 1994, s‑au ridicat la 73 de miliarde de lire italiene (ITL) (37,7 milioane de euro)
în medie pe an, repartizate între 1 645 de întreprinderi. Scutirile acordate întreprinderilor situate pe teritoriul insular
al Veneției și al Chioggiei în temeiul articolului 2 din acest decret s‑au ridicat la 567 de milioane [de lire italiene] (292 831
de euro) pe an, repartizate între 165 de întreprinderi.
B – Procedura administrativă
6      Prin scrisoarea din 10 iunie 1997, autoritățile italiene au comunicat Comisiei Legea nr. 30/1997, menționată anterior, potrivit
prevederilor Deciziei 95/455 (a se vedea punctul 2 de mai sus). Prin scrisoarea din 1 iulie 1997, urmată de o scrisoare de
atenționare din 28 august 1997, Comisia a solicitat informații suplimentare privind extinderea domeniului de aplicare al schemei
de reducere a contribuțiilor sociale menționate anterior în favoarea întreprinderilor stabilite în Veneția și în Chioggia.
7      În lipsa unui răspuns, Comisia a comunicat Republicii Italiene, prin scrisoarea din 17 decembrie 1997, decizia sa de a deschide
procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE în privința ajutoarelor prevăzute de dispozițiile Legilor nr. 206/1995
și nr. 30/1997, care extindeau domeniul de aplicare al reducerilor contribuțiilor sociale prevăzute pentru Mezzogiorno la
teritoriul insular al Veneției și al Chioggiei.
8      La 1 decembrie 1997, autoritățile italiene au suspendat schema de reducere a contribuțiilor sociale analizată.
9      Decizia de deschidere a procedurii a fost publicată în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
din 18 februarie 1998. Prin scrisoarea din 17 martie 1998, […] Comitato […], o asociație care grupează principalele organizații
ale operatorilor industriali și comerciali din Veneția și care a fost constituită în urma deschiderii procedurii oficiale
de investigare menționate anterior pentru a coordona acțiunile privind remedierea situației dezavantajoase a operatorilor
stabiliți în Veneția, și‑a prezentat observațiile și a transmis un raport, însoțit de un studiu realizat de Consorzio per
la ricerca e la formazione (COSES, Consorțiul pentru Cercetare și Formare) în luna martie 1998 privind dificultățile întâmpinate
de întreprinderile care activează pe teritoriul lagunei în raport cu cele stabilite pe continent. La 18 mai 1998, municipalitatea
Veneția și‑a prezentat de asemenea observațiile, însoțite de un prim studiu efectuat de COSES cu privire la același subiect,
datând din luna februarie 1998. În observațiile sale, municipalitatea a subliniat că printre beneficiari se numărau întreprinderile
municipale, însărcinate cu prestarea unui serviciu de interes economic general. Aceasta invoca în favoarea lor aplicarea articolului
86 alineatul (2) CE. Toate aceste observații au fost transmise Republicii Italiene.
10      Autoritățile italiene și‑au prezentat observațiile prin scrisoarea din 23 ianuarie 1999. Prin scrisoarea din 10 iunie 1999,
acestea au informat Comisia că susțineau observațiile transmise de municipalitatea Veneția.
11      Prin Decizia din 23 iunie 1999, Comisia a solicitat Republicii Italiene să îi furnizeze toate documentele și informațiile
necesare pentru a determina rolul întreprinderilor municipale și pentru a aprecia compatibilitatea măsurilor de reducere a
contribuțiilor sociale analizate cu piața comună. Autoritățile italiene au răspuns prin scrisoarea din 27 iulie 1999. La 12
octombrie 1999 a avut loc la Bruxelles o reuniune între aceste autorități și reprezentanții Comisiei.”

Decizia în litigiu
Dispozitivul deciziei în litigiu are următorul cuprins:
„Articolul 1
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolelor 3 și 4 din prezenta decizie, sunt compatibile cu piața comună ajutoarele acordate
de Italia întreprinderilor stabilite pe teritoriul orașelor Veneția și Chioggia sub forma unor reduceri ale contribuțiilor
sociale în temeiul Legilor nr. 30/1997 și nr. 206/1995, care fac trimitere la articolul 2 din Decretul ministerial din 5 august
1994, dacă acestea au fost acordate următoarelor tipuri de întreprinderi:
a)      [întreprinderilor mici și mijlocii], în sensul Orientărilor comunitare privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici
și mijlocii;
b)      întreprinderilor care nu corespund acestei definiții, dar care sunt situate într‑o zonă eligibilă pentru a beneficia de derogarea
prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (c) din tratat;
c)      oricărei alte întreprinderi care angajează categorii de lucrători cu dificultăți deosebite de integrare sau de reintegrare
în activitatea profesională în sensul Liniilor directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă.
Aceste ajutoare constituie ajutoare incompatibile cu piața comună în cazul în care au fost acordate întreprinderilor care
nu sunt [întreprinderi mici și mijlocii] și care nu sunt situate în zone eligibile să beneficieze de derogarea prevăzută la
articolul 87 alineatul (3) litera (c) din tratat.
Articolul 2
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolelor 3 și 4 din prezenta decizie, sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele
acordate de Italia sub forma unor reduceri ale contribuțiilor sociale în temeiul articolului 1 din Decretul ministerial din
5 august 1994.
Articolul 3
Ajutoarele acordate de Italia în favoarea întreprinderilor ASPIV și Consorzio Venezia Nuova sunt compatibile cu piața comună
în temeiul dispoziției derogatorii prevăzute la articolul 86 alineatul (2), respectiv al dispoziției derogatorii prevăzute
la articolul 87 alineatul (3) litera (d) din tratat.
Articolul 4
Măsurile puse în aplicare de Italia în favoarea întreprinderilor ACTV, Panfido SpA și AMAV nu constituie ajutoare în sensul
articolului 87 din tratat.
Articolul 5
Italia ia toate măsurile necesare pentru a garanta restituirea de către beneficiari a ajutoarelor care nu sunt compatibile
cu piața comună, prevăzute la articolul 1 al doilea paragraf și la articolul 2 și care au fost acordate ilegal beneficiarilor.
Rambursarea trebuie să se efectueze conform procedurilor prevăzute de legislația internă. La sumele care trebuie recuperate
se aplică dobânzi, care se datorează de la data la care aceste sume au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la data
recuperării lor efective. Dobânzile se calculează pe baza ratei de referință utilizate pentru calculul echivalentului subvenție
în cadrul ajutoarelor regionale.
[…]” [traducere neoficială]

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Împotriva deciziei în litigiu au fost introduse 59 de acțiuni la Tribunal.
Tribunalul a solicitat Republicii Italiene să precizeze dacă se consideră obligată, în temeiul articolului 5 din decizia în
litigiu, să recupereze de la fiecare dintre reclamanții din aceste cauze ajutoarele în litigiu plătite.
În urma răspunsurilor Republicii Italiene, Tribunalul a declarat 22 de acțiuni inadmisibile în totalitate și 6 acțiuni inadmisibile
în parte, reclamanții vizați fiind întreprinderi care nu justificau un interes de a exercita acțiunea, în măsura în care autoritățile
naționale competente consideraseră, cu ocazia punerii în aplicare a deciziei în litigiu, că aceste întreprinderi nu beneficiaseră
de un ajutor incompatibil cu piața comună, care să implice o obligație de recuperare în temeiul acestei decizii (Ordonanțele
Tribunalului din 10 martie 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia și alții/Comisia, T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00,
T‑243/00, T‑245/00-T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00-T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00-T‑276/00,
T‑281/00, T‑287/00 și T‑296/00, Rec., p. II‑787, și Ordonanțele Tribunalului Confartigianato Venezia și alții/Comisia, T‑266/00,
Baglioni Hotels și Sagar/Comisia, T‑269/00, Unindustria și alții/Comisia, T‑273/00, și Principessa/Comisia, T‑288/00).
La 12 mai 2005 a avut loc o întâlnire informală în prezența judecătorului raportor de la Tribunal, cu participarea reprezentanților
părților, în cele 37 de cauze în care acțiunea nu fusese declarată inadmisibilă în totalitate. Părțile reprezentate și‑au
prezentat observațiile și și‑au manifestat acordul cu privire la alegerea a patru cauze‑pilot. În urma acestei întâlniri,
cauzele T‑254/00, T‑270/00 și T‑277/00, în care s‑a pronunțat hotărârea atacată, și cauza T‑221/00 au fost desemnate drept
cauze‑pilot, aceasta din urmă fiind însă radiată în urma desistării reclamantului.
Cauzele menționate au fost conexate și s‑a decis unirea cu fondul a examinării excepțiilor de inadmisibilitate invocate de
Comisie.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a declarat acțiunile admisibile, din motivele care apar la punctele 41-115 din această
hotărâre. Acțiunile au fost însă declarate nefondate, având în vedere considerațiile de la punctele 117-398 din hotărârea
menționată.

Concluziile părților din recurs și procedura în fața Curții
Comitato solicită Curții:
–        admiterea recursului și, în consecință, anularea hotărârii atacate;
–        respingerea recursului incident formulat de Comisie;
–        anularea deciziei în litigiu;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 5 din această decizie în măsura în care impune obligația de recuperare a valorii
reducerilor contribuțiilor sociale respective și prevede majorarea sumelor vizate cu dobânzi care se datorează de la data
la care aceste sume au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la data restituirii lor efective;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Hotel Cipriani solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate;
–        admiterea concluziilor formulate în procedura în primă instanță și, în consecință:
–        cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 5 din această decizie în măsura în care restituirea impusă prin această dispoziție
cuprinde ajutoarele acordate în temeiul principiului
de minimis
și/sau în măsura în care impune plata unor dobânzi la o rată superioară ratei plătite efectiv de întreprindere pentru propria
îndatorare;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Italgas solicită Curții:
–        admiterea recursului său și, în consecință, anularea hotărârii atacate;
–        respingerea recursului incident formulat de Comisie ca vădit nefondat sau, cu titlu subsidiar, ca inoperant în raport cu unele
dintre motive și ca nefondat în raport cu celelalte sau ca nefondat în totalitate;
–        anularea articolelor 1 și 2 din decizia în litigiu în măsura în care acestea declară incompatibile cu piața comună reducerile
contribuțiilor sociale în cauză, precum și a articolului 5 din această decizie;
–        cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului, în temeiul articolului 61 din Statutul Curții de Justiție;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri sau, în orice caz, la plata cheltuielilor
de judecată suplimentare determinate de recursul incident.
Coopservice solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate;
–        admiterea concluziilor sale formulate în primă instanță și, în consecință,
–        cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu, în măsura în care este rezonabil și în limitele interesului recurentelor;
–        cu titlu subsidiar, anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta impune obligația de a recupera degrevările acordate
în raport cu contribuțiile sociale, precum și obligația de a majora cuantumul acestor degrevări cu dobânzi pentru perioadele
avute în vedere în decizia menționată;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Republica Italiană solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate și
–        anularea deciziei în litigiu.
Comisia solicită Curții:
–        cu titlu principal, admiterea recursului său incident și, în consecință, anularea hotărârii atacate în măsura în care declară
acțiunile admisibile;
–        cu titlu subsidiar, respingerea recursurilor principale, cu modificarea motivării hotărârii atacate, în măsura în care este
necesar;
–        în orice caz, obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Prin Ordonanța președintelui Curții din 8 aprilie 2009, cauzele C‑71/09 P, C‑73/09 P și C‑76/09 P au fost conexate pentru
buna desfășurare a procedurilor scrisă și orală, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

Cu privire la recursul incident al Comisiei
Întrucât recursul incident formulat de Comisie privește admisibilitatea acțiunilor introduse la Tribunal, aspect prealabil
celor privind fondul, invocate în recursurile principale și în recursul incident al Coopservice, se impune mai întâi examinarea
acestuia.
În susținerea recursului incident, Comisia formulează patru motive.

Cu privire la excepția de litispendență invocată în cadrul cauzei T‑277/00
Motivarea hotărârii atacate
În ceea ce privește excepția de litispendență invocată cu privire la acțiunea din cauza T‑277/00, Tribunalul a constatat,
pe de o parte, că această excepție nu poate fi invocată în mod valabil în raport cu cauza T‑274/00, întrucât Comitato s‑a
desistat în această din urmă cauză (punctul 43 din hotărârea atacată).
Pe de altă parte, în ceea ce privește litispendența în raport cu cauza T‑231/00, Tribunalul a considerat că nu are obligația
de a examina admisibilitatea acțiunii introduse de Comitato în cauza T‑277/00 întrucât acesta formulase acțiunea împreună
cu Coopservice (punctul 43 din hotărârea atacată). În plus, Tribunalul a arătat că excepția de litispendență reprezintă un
obstacol pentru admisibilitatea unei acțiuni numai atunci când această acțiune opune aceleași părți, are ca obiect anularea
aceleiași decizii și se întemeiază pe aceleași motive precum o acțiune pendinte. Or, în speță, acțiunile din cauzele T‑277/00
și T‑231/00 ar fi întemeiate, în parte, pe motive diferite (punctele 44 și 45 din hotărârea atacată). Pe de altă parte, articolul
48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, care, în principiu, se opune invocării de motive noi pe parcursul
procesului, este lipsit de relevanță în raport cu aprecierea admisibilității unei acțiuni având același obiect, care se desfășoară
între aceleași părți, dar care se întemeiază pe motive distincte de cele invocate într‑o acțiune anterioară (a se vedea punctul
46 de mai sus).
Argumentele părților
Prin intermediul primului dintre cele trei aspecte ale acestui motiv, Comisia arată că Tribunalul a respins în mod eronat
excepția de inadmisibilitate pentru litispendență în ceea ce privește acțiunea din cauza T‑277/00 în raport cu cauza T‑274/00.
Admisibilitatea unei acțiuni ar trebui apreciată în raport cu situația de la momentul prezentării cererii introductive, astfel
încât faptul că ulterior Comiteto s‑a desistat de acțiunea sa în cauza T‑274/00 nu poate avea drept consecință admisibilitatea
acțiunii sale în cauza T‑277/00. În caz contrar, s‑ar încălca principiul economiei procedurale, dacă un reclamant ar putea
să formuleze mai multe acțiuni și, ulterior, să o aleagă în mod discreționar pe cea pe care ar dori să o continue.
Prin intermediul celui de al doilea aspect al acestui motiv, Comisia impută Tribunalului faptul că, în ceea ce privește litispendența
în raport cu cauza T‑231/00, a considerat că identitatea de motive dintre acțiunea anterioară și cea ulterioară constituie
o condiție necesară a litispendenței. Or, ar reieși atât din normele de procedură din statele membre, cât și din articolul
27 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) că litispendența nu presupune
o astfel de condiție. Prin intermediul celui de al treilea aspect al acestui motiv, Comisia arată că Tribunalul ar fi trebuit
cel puțin să respingă acțiunea din cauza T‑277/00 ca urmare a litispendenței în măsura în care aceasta coincidea cu acțiunea
din cauza T‑231/00.
Comitato arată că și Comisia, în observațiile adresate Tribunalului, a considerat că această excepție de inadmisibilitate
presupune ca o acțiune să fie introdusă ulterior alteia, să se desfășoare între aceleași părți, să aibă același obiect și
să se întemeieze pe aceleași motive. În consecință, Comisia nu ar putea să invoce în prezent, în recurs, motive complet noi.
În plus, întrucât Comisia nu a formulat recurs împotriva Ordonanței Tribunalului Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia
și alții/Comisia, citată anterior, Comisia nu ar putea invoca acest motiv în cadrul unui recurs privind Hotărârea Tribunalului
în cauza T‑277/00.
Aprecierea Curții
Prezentul motiv este admisibil, contrar susținerilor Comitato. Astfel, împrejurarea că, în fața Tribunalului, Comisia, în
susținerea excepției sale de inadmisibilitate, a prezentat un punct de vedere juridic diferit de cel prezentat în recursul
incident este lipsită de incidență, dat fiind că motivul amintit este întemeiat, precum argumentele prezentate de Comisie
în primă instanță în cadrul acestei excepții, pe o pretinsă litispendență în ce privește cauza T‑277/00 în raport cu cauza
T‑274/00.
Astfel, deși în fața Curții Comisia susține că nu se impune ca motivele de anulare formulate de o reclamantă să fie identice
pentru a se constata un caz de litispendență, în condițiile în care, în fața Tribunalului, admisese necesitatea unei astfel
de identități de motive, teza Comisiei privind litispendența rămâne, în esență, identică cu cea invocată în fața Tribunalului
și, în consecință, nu este vorba despre un motiv nou.
Nici Ordonanța Tribunalului Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia și alții/Comisia, citată anterior, nu se opune examinării
de către Curte a motivului prezentat de Comisie cu privire la decizia Tribunalului referitoare la excepția de litispendență
care fusese invocată de această instituție în cauza T‑277/00, întrucât această ordonanță nu cuprinde o apreciere privind admisibilitatea
acțiunii în această din urmă cauză.
Pe fond, în ceea ce privește primul aspect al motivului, referitor la litispendență în raport cu cauza T‑274/00, Tribunalul
a constatat în mod întemeiat că, în urma desistării Comitato de acțiunea sa în această cauză, acțiunea sa din cauza T‑277/00
nu mai era afectată de litispendență în raport cu acțiunea T‑274/00.
Desigur, astfel cum susține Comisia, în general, admisibilitatea unei acțiuni trebuie apreciată în raport cu situația din
momentul introducerii acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 aprilie 2002, Spania/Consiliul, C‑61/96, C‑132/97,
C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 și C‑22/01, Rec., p. I‑3439, punctul 23). Totuși, potrivit jurisprudenței, ca urmare a respingerii
unei acțiuni ca inadmisibilă, litigiul rezultat din aceasta, care era pendinte, încetează să mai existe și, în consecință,
situația de litispendență dispare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 1987, Diezler și alții/CES, 146/85
și 431/85, Rec., p. 4283, punctul 12).
Situația este aceeași, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 50 din concluzii, în cazul în care, precum în speță,
litigiul pendinte dispare ca urmare a faptului că reclamantul se desistează de acțiunea sa. Contrar susținerilor Comisiei,
interesul de a evita ca justițiabilii să utilizeze această posibilitate contrar principiului economiei procedurale nu impune
ca o situație de litispendență să persiste chiar și în raport cu o acțiune de care reclamantul s‑a desistat. Astfel, acest
interes este suficient protejat prin obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată, în conformitate cu articolul
69 alineatul (5) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții sau cu articolul 87 alineatul (5) primul paragraf
din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
În consecință, primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.
În ceea ce privește al doilea și al treilea aspect ale acestui motiv, referitoare la litispendență în raport cu cauza T‑231/00,
trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, argumentele îndreptate împotriva motivelor neesențiale
ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea acestei decizii și sunt, așadar, inoperante (Hotărârea din 2 septembrie
2010, Comisia/Deutsche Post, C‑399/08 P, Rep., p. I‑7831, punctul 75 și jurisprudența citată).
În această privință, reiese din cuprinsul punctului 43 din hotărârea atacată că Tribunalul a considerat că nu este obligat
să examineze admisibilitatea acțiunii formulate de Comitato, întrucât acesta a introdus acțiunea în cauza T‑277/00 împreună
cu Coopservice, astfel încât, chiar dacă s‑ar dovedi litispendența invocată, aceasta nu ar avea nicio incidență asupra admisibilității
acțiunii, în măsura în care acțiunea a fost formulată de Coopservice, și în special asupra motivelor de fond examinate în
speță de Tribunal, întrucât acestea au fost invocate împreună de cele două reclamante.
Aceste considerații, care, pe de altă parte, nu au fost contestate de Comisie, sunt conforme cu jurisprudența rezultată din
Hotărârea din 24 martie 1993, CIRFS și alții/Comisia (C‑313/90, Rec., p. I‑1125).
Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, întemeiată pe motive de economie procedurală [Ordonanța Președintelui Curții din 24
martie 2009, Cheminova și alții/Comisia, C‑60/08 P(R), punctul 34], în cazul în care aceeași decizie este atacată de mai mulți
reclamanți și s‑a stabilit că unul dintre aceștia are calitate procesuală activă, nu se mai impune examinarea interesului
de a exercita acțiunea al celorlalți reclamanți.
Această jurisprudență se întemeiază pe considerația că, într‑o astfel de situație, este oricum necesară examinarea temeiniciei
acțiunii, astfel încât aspectul dacă toți reclamanții au într‑adevăr calitate procesuală activă este lipsit de relevanță.
Or, aceeași logică este aplicabilă în speță.
În această privință, trebuie subliniat că o respingere a acțiunii Comitato, astfel cum a fost solicitată de Comisie în cadrul
prezentelor aspecte, nu ar fi avut nicio incidență asupra necesității ca Tribunalul să examineze motivele invocate în susținerea
acțiunii din cauza T‑277/00. Astfel, această acțiune a fost introdusă de Comitato și de Coopservice, împreună. Or, cu privire
la aceasta din urmă nu exista o situație de litispendență, astfel încât, în orice caz, Tribunalul ar fi trebuit să examineze
totalitatea motivelor respective, ceea ce ar fi lipsit de relevanță o eventuală respingere a acțiunii formulate de Comitato.
În consecință, presupunând chiar că motivarea, formulată cu titlu suplimentar la punctele 44-46 din hotărârea atacată, ar
fi eronată în drept, o astfel de constatare nu ar avea nicio incidență asupra caracterului temeinic al respingerii motivelor
privind excepția de litispendență în raport cu cauza T‑231/00.
În aceste condiții, trebuie să se constate că aspectele al doilea și al treilea ale prezentului motiv sunt inoperante.
Având în vedere considerațiile de mai sus, se impune respingerea primului motiv al recursului incident formulat de Comisie.

Cu privire la calitatea procesuală activă a întreprinderilor reclamante în fața Tribunalului
Motivarea hotărârii atacate
Tribunalul a declarat că reclamantele din cauzele T‑254/00, T‑270/00 și T‑277/00 au calitate procesuală activă și a constatat
în special că decizia în litigiu le privește în mod individual, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE.
În această privință, Tribunalul a considerat că reclamantele sunt individualizate suficient, dată fiind atingerea deosebită
adusă intereselor acestora prin obligația de recuperare impusă prin decizia în litigiu, în calitate de membri ai unui cerc
închis ce pot fi identificați foarte bine (punctele 76-92 din hotărârea atacată). În continuare, prin examinarea sistemului
de control al ajutoarelor de stat (punctele 94-99 din această hotărâre) și a competenței autorităților naționale pentru executarea
deciziei respective (punctele 100-111 din hotărârea menționată), Tribunalul a confirmat aprecierea de la punctul 92 din aceeași
hotărâre potrivit căreia reclamantele sunt vizate individual (punctul 93).
Argumentele părților
Comisia susține că, în cazul în care o decizie declară o schemă de ajutoare de stat ilegală și incompatibilă cu piața comună,
împrejurarea că prin această decizie se dispune recuperarea ajutoarelor plătite în temeiul schemei menționate nu poate avea
drept consecință faptul că beneficiarii acestor ajutoare sunt vizați individual. Astfel, Tribunalul ar fi făcut o confuzie
între noțiunea de beneficiar al schemei de ajutoare și cea de beneficiar al avantajelor prevăzute de reglementarea națională.
Or, în momentul adoptării deciziei în litigiu, beneficiarii obligați să restituie ajutoarele în temeiul acesteia nu ar fi
fost identificabili. În acest scop, ar fi fost necesar să se determine dacă avantajele pe care le‑au primit constituie în
realitate ajutoare de stat în sensul articolului 87 CE și dacă beneficiarii erau într‑adevăr obligați să ramburseze ajutoarele
primite, în temeiul deciziei menționate.
În plus, aceasta arată că apartenența la un cerc de beneficiari identificabili în momentul adoptării deciziei în litigiu nu
este suficientă pentru a fonda un interes individual, întrucât acesta presupune ca beneficiarii să se afle într‑o situație
particulară de natură să oblige Comisia să țină seama de aceasta, ceea ce nu s‑ar fi întâmplat în speță.
În continuare, abordarea Tribunalului ar avea drept consecință obligarea beneficiarilor unei scheme de ajutoare, în temeiul
jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 9 martie 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, Rec., p. I‑833, punctele 24-26),
să atace la Tribunal decizia Comisiei, chiar și în lipsa certitudinii că vor fi efectiv obligați să ramburseze avantajele
primite.
În ceea ce privește raționamentul formulat la punctul 94 și următoarele din hotărârea atacată, Comisia susține că Tribunalul
a înlăturat în mod nejustificat criteriul formulat de aceasta potrivit căruia beneficiarii unui ajutor nu sunt vizați individual
în cazul în care ajutorul este acordat în mod automat în temeiul unei scheme generale. În cele din urmă, în ceea ce privește
motivele prezentate la punctul 100 și următoarele din această hotărâre, Comisia consideră că Tribunalul nu a urmat jurisprudența
Curții. Astfel, în cazul în care Comisia se pronunță în mod general și abstract cu privire la o schemă de ajutoare pe care
o declară incompatibilă cu piața comună și dispune recuperarea ajutoarelor primite în temeiul acestei scheme, ulterior ar
reveni statului membru sarcina de a verifica situația individuală a fiecărei întreprinderi în cauză pentru a efectua recuperarea
ajutoarelor ilegale.
Potrivit Comitato și Italgas, Tribunalul a recunoscut în mod întemeiat calitatea procesuală activă a întreprinderilor reclamante.
Aprecierea Curții
Tribunalul a considerat în mod întemeiat că întreprinderile reclamante aveau calitate procesuală activă întrucât erau vizate
individual prin decizia în litigiu, ca urmare a afectării speciale a situației lor juridice prin ordinul de recuperare a ajutoarelor
vizate.
Astfel, pe de o parte și în conformitate cu jurisprudența constantă, alte subiecte de drept decât destinatarii unei decizii
nu pot pretinde că sunt vizate individual decât dacă această decizie le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le
sunt specifice sau al unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, le individualizează
într‑un mod analog cu destinatarul (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia, 25/62, Rec., p. 197, 223, și
Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C‑298/00 P, Rec., p. I‑4087, punctul 36, precum și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, pe beneficiarii efectivi ai ajutoarelor individuale acordate în temeiul unei scheme de ajutoare a căror
recuperare a fost dispusă de Comisie decizia Comisiei îi privește astfel în mod individual, în sensul articolului 230 al patrulea
paragraf CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia, C‑15/98 și C‑105/99,
Rec., p. I‑8855, punctul 34, precum și Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior, punctele 38 și 39).
Argumentele formulate de Comisie nu pot infirma această concluzie.
Se impune să se înlăture de la bun început teza potrivit căreia obligația de recuperare impusă prin decizia în litigiu nu
ar individualiza în măsură suficientă reclamantele la momentul adoptării acestei decizii. Această teză se întemeiază, pe de
o parte, pe postulatul potrivit căruia recuperarea efectivă urmează să fie realizată într‑o etapă ulterioară, în care va trebui
să se stabilească dacă avantajele primite constituie într‑adevăr ajutoare de stat care trebuie rambursate și, pe de altă parte,
pe faptul că nu sunt îndeplinite condițiile în care se poate considera că beneficiarii fac parte dintr‑un cerc restrâns.
Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 71-82 din concluzii, ordinul de recuperare privește deja în mod individual
toți beneficiarii schemei respective, în măsura în care sunt expuși, din momentul adoptării deciziei în litigiu, riscului
ca avantajele pe care le‑au primit să fie recuperate, iar astfel situația lor juridică este afectată. În consecință, acești
beneficiari fac parte dintr‑un cerc restrâns (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 2009, Comisia/Koninklijke
FrieslandCampina, C‑519/07 P, Rep., p. I‑8495, punctul 54), fără a fi necesară examinarea unor condiții suplimentare, referitoare
la situații în care decizia Comisiei nu este însoțită de un ordin de recuperare. În plus, eventualitatea ca, ulterior, avantajele
declarate ilegale să nu fie recuperate de la beneficiari nu exclude ca aceștia să fie considerați vizați individual.
Se impune de asemenea să se înlăture argumentul Comisiei potrivit căruia recunoașterea admisibilității acțiunilor formulate
împotriva unei decizii a acesteia prin care se dispune recuperarea ajutoarelor de stat ar avea drept „efect paradoxal, negativ
și anormal” constrângerea beneficiarilor ajutoarelor de stat să atace imediat decizia respectivă, chiar înainte de a ști dacă
aceasta va fi urmată de un ordin de recuperare care îi vizează. Acest argument a fost deja invocat în termeni aproape identici
de Comisie în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior (punctul 31), fără să fi fost primit.
Astfel, posibilitatea unui justițiabil de a invoca în contextul unei proceduri naționale nevaliditatea unor dispoziții cuprinse
în acte ale Uniunii presupune, desigur, că acesta nu dispunea de dreptul de a introduce, în temeiul articolului 230 CE, o
acțiune directă împotriva acestor dispoziții, ale căror consecințe le suportă fără să fi fost în măsură să solicite anularea
acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea TWD Textilwerke Deggendorf, citată anterior, punctul 23, precum și Hotărârea
din 29 iunie 2010, E și F, C‑550/09, Rep., p. I‑6213, punctele 45 și 46). Totuși, rezultă din aceeași jurisprudență că o asemenea
acțiune directă trebuie să fie fără nicio îndoială admisibilă (a se vedea Hotărârea E și F, citată anterior, punctul 48, precum
și Hotărârea din 17 februarie 2011, Bolton Alimentari, C‑494/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23).
În consecință, justițiabilii aflați în situația recurentelor nu sunt obligați să atace o decizie la Tribunal pentru a‑și proteja
interesele decât dacă trebuie să se considere că o astfel de acțiune este fără îndoială admisibilă. Astfel, în măsura în care
nu există dubii în legătură cu admisibilitatea acțiunii directe a unui astfel de justițiabil, este rațional să se aștepte
ca acesta să introducă acțiunea respectivă în termenul de două luni stabilit în acest scop prin articolul 230 CE.
În plus, este important să se observe că motivele prezentate la punctele 76-92 din hotărârea atacată sunt, prin ele însele,
de natură să justifice corespunzător cerințelor legale concluzia Tribunalului, care apare la punctul 92 din această hotărâre,
potrivit căreia reclamantele sunt vizate individual prin decizia în litigiu.
Totuși, în măsura în care, la punctul 251 din hotărârea atacată, se face trimitere la raționamentul formulat la punctele 100-111
din aceasta, iar acest raționament este atacat de Comisie în cadrul prezentului motiv, este important să se arate de pe acum
că acest raționament este afectat de o eroare de drept.
Astfel, Tribunalul a considerat, între altele, la punctul 106 din hotărârea atacată, că nu se poate admite că, în cadrul aplicării
deciziei Comisiei privind o schemă de ajutoare ilegală, statul membru vizat poate să verifice în fiecare caz individual dacă
sunt îndeplinite condițiile pentru aplicarea articolului 87 alineatul (1) CE.
Or, trebuie amintit că, în cazul unui program de ajutoare, Comisia se poate limita să studieze caracteristicile programului
în cauză pentru a aprecia în motivarea deciziei dacă, din cauza modalităților pe care le prevede programul, acesta asigură
un avantaj considerabil beneficiarilor în raport cu concurenții lor și este de natură să profite în principal unor întreprinderi
care participă la schimburile comerciale dintre statele membre. Astfel, Comisia, într‑o decizie referitoare la un asemenea
program, nu trebuie să efectueze o analiză a ajutorului acordat în fiecare caz individual în temeiul unei astfel de scheme.
Doar în etapa recuperării ajutoarelor este necesar să se verifice situația individuală a fiecărei întreprinderi în cauză (Hotărârea
din 7 martie 2002, Italia/Comisia, C‑310/99, Rec., p. I‑2289, punctele 89 și 91).
În consecință, aprecierile Tribunalului de la punctele 104-106 din hotărârea atacată încalcă jurisprudența potrivit căreia,
în cazul în care Comisia se pronunță în mod general și abstract cu privire la o schemă de ajutoare de stat pe care o declară
incompatibilă cu piața comună și dispune recuperarea sumelor primite în temeiul acesteia, revine statului membru obligația
de a verifica situația individuală a fiecărei întreprinderi vizate de o astfel de operație de recuperare.
Totuși, motivele Comisiei privind raționamentul Tribunalului prezentat la punctele 100-111 din hotărârea atacată nu au, în
orice caz, incidență asupra dispozitivului hotărârii menționate și, în consecință, trebuie considerate inoperante (a se vedea
în acest sens, în special, Hotărârea din 12 iulie 2001, Comisia și Franța/TF1, C‑302/99 P și C‑308/99 P, Rec., p. I‑5603,
punctele 27-29).
În consecință, al doilea motiv al Comisiei nu poate fi admis.

Cu privire la calitatea procesuală activă a Comitato
Motivarea hotărârii atacate
La punctul 114 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, având în vedere jurisprudența rezultată din Hotărârea CIRFS
și alții/Comisia, citată anterior, acesta nu are obligația de a examina calitatea procesuală activă a Comitato. În plus, la
punctul 115 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în orice caz, Comitato avea această calitate, în măsura în care
acționa în locul membrilor săi, ale căror acțiuni ar fi trebuit declarate admisibile.
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Comisia impută Tribunalului faptul că a transpus în mod eronat jurisprudența referitoare
la asociațiile de întreprinderi în cazul unei asociații de asociații precum Comitato. În plus, nimic nu ar permite să se presupună
că asociațiile respective l‑au însărcinat efectiv pe acesta din urmă să asigure apărarea intereselor lor.
Potrivit Comitato, Tribunalul i‑a recunoscut calitatea procesuală activă în mod justificat.
Aprecierea Curții
Trebuie subliniat de la bun început că, astfel cum s‑a amintit la punctul 34 din prezenta hotărâre, argumentele îndreptate
împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea acestei decizii și, așadar, trebuie
considerate inoperante.
În această privință, rezultă din cuprinsul punctului 114 din hotărârea atacată că Tribunalul a considerat că nu este obligat
să examineze calitatea procesuală activă a Comitato ca urmare a faptului că întreprinderea reclamantă Coopservice avea calitate
procesuală activă.
Această considerație, întemeiată pe calitatea procesuală activă a Coopservice, pe care Comisia nu o contestă în fața Curții,
este conformă cu jurisprudența provenită din Hotărârea CIRFS și alții/Comisia, citată anterior, astfel cum rezultă din cuprinsul
punctelor 37-40 din prezenta hotărâre.
În consecință, presupunând chiar că motivația cuprinsă la punctul 115 din hotărârea atacată este eronată în drept, trebuie
subliniat că o astfel de constatare nu ar avea nicio incidență asupra temeiniciei aprecierii motivului privind calitatea procesuală
activă a Comitato.
În aceste condiții, trebuie să se constate că al treilea motiv este inoperant.
În consecință, se impune respingerea celui de al treilea motiv invocat de Comisie.

Cu privire la interesul reclamantelor de a exercita acțiunea în fața Tribunalului
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Comisia impută Tribunalului faptul că nu a examinat interesul reclamantelor de
a exercita acțiunea în fața Tribunalului și că nu a respins acțiunile acestora ca inadmisibile în temeiul inexistenței unui
astfel de interes.
Acest motiv nu este întemeiat. Contrar susținerilor Comisiei, interesul reclamantelor de a exercita acțiunea nu se întemeiază
pe simpla eventualitate că un ordin de recuperare le poate fi adresat de autoritățile naționale. Astfel, adoptarea deciziei
în litigiu a modificat situația juridică a fiecăreia dintre acestea, în măsura în care prin aceasta au fost declarate incompatibile
cu piața comună ajutoarele acordate în temeiul schemei de ajutoare vizate și primite deja de beneficiare și s‑a dispus recuperarea
ajutoarelor menționate. Astfel, din momentul adoptării deciziei în litigiu, întreprinderile reclamante trebuiau să se aștepte,
în principiu, să fie obligate să restituie ajutoarele deja primite, ceea ce demonstrează astfel interesul lor de a exercita
acțiunea. Or, Comisia nu a prezentat elemente care să permită să se considere că era exclus să li se adreseze un ordin de
rambursare.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, recursul incident formulat de Comisie trebuie respins în totalitate.

Cu privire la recursurile principale
În susținerea recursurilor formulate de recurente, precum și în cadrul recursului incident formulat de Coopservice, acestea
invocă motive care pot fi împărțite, în esență, în șase grupuri care privesc, în primul rând, natura compensatorie a avantajelor
în cauză, în al doilea rând, criteriile afectării schimburilor și denaturării concurenței, articolul 86 alineatul (2) CE,
precum și principiul nediscriminării, în al treilea rând, articolul 87 alineatul (3) literele (c) și (d) CE, în al patrulea
rând, articolul 87 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) litera (b) CE, în al cincilea rând, articolul 14 din Regulamentul
nr. 659/1999 și, în al șaselea și ultimul rând, articolul 15 din același regulament.

Cu privire la articolul 15 din Regulamentul nr. 659/1999 – calificarea drept „ajutor nou”
Motivarea hotărârii atacate
La punctele 357-367 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins motivele îndreptate împotriva deciziei în litigiu, întemeiate
pe încălcarea articolului 15 din Regulamentul nr. 659/1999 și potrivit cărora avantajele în litigiu, acordate în temeiul Legilor
nr. 206/1995 și 30/1997, trebuiau calificate drept „ajutoare existente”, astfel încât termenul de prescripție de zece ani
s‑ar fi încheiat. În această privință, Tribunalul s‑a întemeiat în special pe împrejurarea că avantajele prevăzute de Legea
nr. 590/1971, prorogată prin Legea nr. 463/1972, nu au mai fost acordate după 1 iulie 1973, iar cele prevăzute de Legile nr. 502/1978,
102/1977 și 573/1977 au fost acordate până la 31 decembrie 1981. Astfel, avantajele care fac obiectul deciziei în litigiu
nu ar fi avut nicio legătură cu avantajele acordate anterior în temeiul legilor menționate, ceea ce s‑ar opune calificării
primelor avantaje drept „ajutoare existente”.
Argumentele părților
Comitato și Hotel Cipriani, prin intermediul celui de al cincilea motiv, precum și Coopservice, prin intermediul celui de
al șaptelea motiv, arată că Tribunalul nu a examinat suficient momentul când a fost introdusă schema de reduceri a contribuțiilor
sociale și nu a ținut seama de continuitatea acestei scheme, care exista de mai multe decenii. Astfel, schema respectivă ar
fi fost introdusă prin Legea nr. 463/1972. Ulterior, Legea specială nr. 171/1973, care prevedea decizia de principiu privind
reducerea contribuțiilor sociale, ar fi fost aplicată în cazul Veneției. Trimiterea la dispozițiile aplicabile în cazul regiunii
Mezzogiorno ar fi determinat extinderea acestei reduceri. Or, decizia de principiu prevăzută de Legea specială nr. 171/1973
nu ar fi fost abrogată niciodată.
Aprecierea Curții
Motivele menționate, care se impune să fie examinate primele, trebuie respinse. Astfel, se impune să se arate că niciuna dintre
aceste recurente nu critică constatarea Tribunalului de la punctul 360 din hotărârea atacată, potrivit căreia avantajele prevăzute
de Legile nr. 590/1971, 463/1972, 102/1977, 573/1977 și 502/1978 nu au mai fost acordate după 1 iulie 1973 sau, respectiv,
după 1 ianuarie 1982. În consecință, trebuie să se considere că aceste avantaje și cele acordate în temeiul Legilor nr. 30/1997
și 206/1995 nu prezentau o legătură de continuitate, astfel încât acestea din urmă nu puteau fi calificate drept ajutoare
existente și constituie în realitate ajutoare noi.

Cu privire la caracterul compensatoriu
Motivarea hotărârii atacate
Tribunalul a respins, la punctele 179-198 din hotărârea atacată, motivele pentru care decizia în litigiu ar fi calificat în
mod eronat drept „ajutoare” reducerile contribuțiilor sociale în cauză, neglijând caracterul compensatoriu al acestora. Tribunalul
a constatat, între altele, făcând trimitere la jurisprudența Curții, că împrejurarea că un stat membru urmărește să apropie,
prin măsuri unilaterale, condițiile de concurență care există într‑un anumit sector economic de cele din alte state membre
nu poate înlătura caracterul de ajutor al acestor măsuri (punctele 181-184 din hotărârea menționată).
Argumentele părților
Primul aspect al primului motiv invocat de Comitato, Hotel Cipriani și Coopservice, precum și primul motiv invocat de Italgas
sunt îndreptate împotriva motivelor hotărârii atacate referitoare la lipsa caracterului compensatoriu al avantajelor acordate,
care apare la punctele 179-198 din această hotărâre.
În această privință, recurentele impută Tribunalului faptul că nu a ținut seama de natura compensatorie a măsurilor în litigiu.
Ar exista o legătură strânsă între obiectivul de promovare a ocupării forței de muncă, pe de o parte, și dezavantajele și
costurile suplimentare la care sunt expuși operatorii vizați prin aceste măsuri, pe de altă parte. Dezavantajele cu care se
confruntă beneficiarii reducerilor contribuțiilor sociale în cauză ar trebui evaluate în raport cu costurile pe care întreprinderile
vizate le‑ar suporta dacă ar opera pe continent, iar nu în raport cu costurile medii suportate de întreprinderile comunitare.
În plus, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept întrucât nu ar fi arătat motivarea contradictorie care ar afecta decizia
în litigiu, în care s‑ar fi admis, la punctul 92, că măsurile de reducere a cheltuielilor sociale erau destinate să compenseze,
în ceea ce privește întreprinderea ASPIV, costurile suplimentare suportate de aceasta. De asemenea, hotărârea atacată ar fi
afectată de o eroare de motivare întrucât Tribunalul ar fi admis că există situații specifice în care compensarea unui dezavantaj
ar conduce la pierderea caracterului de avantaj al unei măsuri, fără a explica totuși în măsură suficientă care sunt motivele
pentru care situația este diferită în speță.
Hotel Cipriani adaugă că Tribunalul ar fi trebuit să țină seama de faptul că reducerea contribuțiilor sociale se înscrie în
contextul unei politici de conservare a centrului Veneției, pentru care nu este posibil un calcul exact al avantajelor și
al dezavantajelor rezultate din constrângerile legate de situația particulară a acestui oraș. Tribunalul, în loc să ia în
considerare în mod corespunzător două studii, dintre care unul ar viza în special contribuțiile care privesc sectorul hotelier,
ar fi imputat Hotel Cipriani faptul că nu a dovedit valoarea costurilor suplimentare pe care a trebuit să le suporte în comparație
cu alte hoteluri aflate în Italia sau în străinătate și care trebuiau compensate prin avantajele acordate.
Republica Italiană consideră de asemenea că Tribunalul nu a luat în considerare caracterul compensatoriu al avantajelor acordate.
Acordarea acestor avantaje ar fi justificată de un criteriu economic. Astfel, comparând autoritățile italiene cu o întreprindere
privată, iar contribuțiile sociale cu primele de asigurare, acest stat membru arată că, într‑un caz precum cel din speță,
o întreprindere privată ar fi redus primele de asigurare. În plus, ar exista o legătură directă între avantajele menționate
și situația cu care sunt confruntate întreprinderile vizate, caracterizată de costul deosebit de ridicat al mâinii de lucru.
Comisia solicită Curții să respingă prezentele motive ca nefondate și să substituie motivarea Tribunalului în partea în care
acesta precizează că, în situații particulare, natura compensatorie a avantajelor ar putea determina dispariția caracterului
de ajutor în sensul articolului 87 CE.
Aprecierea Curții
Tribunalul a considerat în mod întemeiat, la punctele 181-184 din hotărârea atacată, că pretinsul caracter compensatoriu al
avantajelor acordate în temeiul schemei în cauză nu permite respingerea calificării acestora drept „ajutoare”, în sensul articolului
87 CE.
În această privință, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe constante, sunt considerate ajutoare de stat intervențiile
care, sub orice formă, pot favoriza direct sau indirect întreprinderi sau care trebuie să fie considerate un avantaj economic
pe care întreprinderea beneficiară nu l‑ar fi putut obține în condiții de piață normale (Hotărârea Comisia/Deutsche Post,
citată anterior, punctul 40 și jurisprudența citată).
Desigur, Curtea a precizat că, în măsura în care o intervenție a statului trebuie considerată a fi o compensație care reprezintă
contraprestația serviciilor efectuate de întreprinderile care prestează un serviciu de interes general economic în executarea
obligațiilor de serviciu public, astfel încât aceste întreprinderi nu profită, în realitate, de un avantaj financiar, iar
această intervenție nu are, așadar, ca efect plasarea acestora într‑o poziție concurențială mai favorabilă în raport cu întreprinderile
concurente, o astfel de intervenție nu intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE (a se vedea în acest
sens Hotărârea Comisia/Deutsche Post, citată anterior, punctul 41 și jurisprudența citată).
Or, nici Hotel Cipriani, nici Italgas nu susțin, în cadrul primului motiv, că îndeplinesc aceste condiții. În schimb, acestea
susțin că destinația avantajelor respective, și anume compensarea costurilor suplimentare legate de condițiile speciale la
care sunt expuși operatorii stabiliți în Veneția, înlătură caracterul de ajutor al acestor avantaje.
În această privință, trebuie amintit mai întâi că motivele care stau la baza unei măsuri de ajutor nu sunt suficiente pentru
a exclude de la început calificarea drept „ajutor”, în sensul articolului 87 CE, a unei astfel de măsuri. Astfel, alineatul
(1) al acestei dispoziții nu face distincție în funcție de cauzele sau de obiectivele intervențiilor statului, însă le definește
în funcție de efecte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 martie 2005, Heiser, C‑172/03, Rec., p. I‑1627, punctul 46
și jurisprudența citată).
Trebuie adăugat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, împrejurarea potrivit căreia un stat membru urmărește să apropie,
prin măsuri unilaterale, condițiile de concurență care există într‑un anumit sector economic de cele din alte state membre
nu poate înlătura caracterul de ajutor al acestor măsuri (Hotărârile citate anterior Italia/Comisia, punctul 61 și jurisprudența
citată, precum și Heiser, punctul 54).
Astfel cum a arătat Tribunalul în mod întemeiat la punctele 183 și 184 din hotărârea atacată, această jurisprudență este de
asemenea aplicabilă în cazul măsurilor destinate compensării unor eventuale dezavantaje ale întreprinderilor stabilite într‑o
anumită regiune a unui stat membru. Astfel, chiar textul Tratatului CE, care, la articolul 87 alineatul (3) literele (a) și
(c), califică drept ajutoare de stat care pot fi declarate compatibile cu piața comună „ajutoarele destinate să favorizeze
dezvoltarea economică a regiunilor”, precum și „ajutoarele destinate să faciliteze dezvoltarea […] anumitor regiuni”, arată
că avantajele cu aplicabilitate limitată la o parte din teritoriul statului membru supus reglementării privind ajutoarele
pot constitui avantaje selective (a se vedea Hotărârea din 6 septembrie 2006, Portugalia/Comisia, C‑88/03, Rec., p. I‑7115,
punctul 60).
Având în vedere aceste considerații, Tribunalul a putut respinge în mod legal motivele invocate în susținerea acțiunilor în
anulare întemeiate pe pretinsa natură compensatorie a avantajelor în cauză, fără a fi obligat să examineze situații ipotetice,
altele decât cele din speță, în care natura compensatorie a anumitor măsuri le‑ar putea înlătura eventual caracterul de ajutor.
Pe de altă parte, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu ar fi subliniat o contradicție în motivarea
deciziei în litigiu, care admite, la punctul 92, în ceea ce privește întreprinderea ASPIV, că reducerile contribuțiilor sociale
sunt destinate compensării costurilor suplimentare.
Trebuie să se arate că, la punctul 92 menționat, Comisia nu a decis că natura compensatorie a reducerilor contribuțiilor sociale
le înlătură caracterul de ajutor. Dimpotrivă, aceasta a concluzionat în sensul aplicării derogării prevăzute la articolul
86 alineatul (2) CE. În consecință, nu reiese din cuprinsul punctului 92 din decizia în litigiu că pretinsa natură compensatorie
a avantajelor acordate le‑ar înlătura, în privința ASPIV, caracterul de ajutor. În consecință, decizia Comisiei nu cuprinde
motive contradictorii pe care Tribunalul ar fi trebuit să le sancționeze.
Având în vedere cele de mai sus, constatarea Tribunalului potrivit căreia reducerile contribuțiilor sociale în cauză constituie
ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE este deja justificată de motivul prezentat la punctele 181-184 din hotărârea
atacată, potrivit căruia obiectivul de compensare a dezavantajelor concurențiale ale întreprinderilor stabilite în Veneția
și în Chioggia, urmărit de reducerile contribuțiilor sociale, nu poate înlătura caracterul de ajutor, în sensul articolului
87 alineatul (1) CE, al acestor avantaje. În consecință, criticile formulate cu privire la punctele 185-195 din hotărârea
menționată sunt îndreptate împotriva unor motive neesențiale și, în consecință, sunt inoperante, în conformitate cu jurisprudența
citată la punctul 65 din prezenta hotărâre. Din același motiv, nu se impune să se examineze necesitatea de a efectua substituirea
motivelor, potrivit solicitării adresate Curții de către Comisie, în ceea ce privește motivele formulate la punctele 185-187
din hotărârea amintită.
În sfârșit, în ceea ce privește observația Republicii Italiene potrivit căreia Tribunalul ar fi trebuit să aplice criteriul
operatorului privat, este suficient să se arate că o comparație cu un astfel de operator este lipsită de relevanță ca urmare
a faptului că acesta nu ar urmări obiective precum cele vizate prin reducerile contribuțiilor sociale în cauză, astfel cum
a arătat avocatul general la punctul 121 din concluzii.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul aspect al primului motiv invocat de Comitato, de Hotel Cipriani
și de Coopservice, precum și primul motiv invocat de Italgas trebuie respinse.

Cu privire la criteriile afectării schimburilor intracomunitare și denaturării concurenței, la obligațiile procedurale ale
Comisiei în cadrul examinării ajutoarelor în cauză, la principiul nediscriminării, precum și la articolul 86 alineatul (2)
CE
Motivele hotărârii atacate
La punctele 199-253 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins motivele prezentate în susținerea acțiunilor în anulare și
întemeiate pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, a principiului nediscriminării și a obligației de motivare. În această
privință, Tribunalul s‑a întemeiat în special pe particularitățile care caracterizează examinarea unei scheme de ajutoare
multisectoriale și lipsa informațiilor specifice privind reclamantele.
Argumentele părților
Al doilea aspect al primului motiv, precum și al doilea motiv invocat de Comitato, al doilea aspect al primului motiv invocat
de Hotel Cipriani, motivele al doilea, al treilea și al patrulea invocate de Italgas și al doilea aspect al primului motiv,
precum și al doilea motiv invocat de Coopservice sunt îndreptate împotriva motivelor expuse la punctele 199-253 din hotărârea
atacată.
Recurentele, precum și Coopservice și Republica Italiană impută Tribunalului încălcarea principiului nediscriminării și încălcarea
obligațiilor procedurale care trebuiau respectate de Comisie cu ocazia examinării schemei de ajutoare în cauză. Astfel, Tribunalul
ar fi admis că, în ceea ce privește anumite întreprinderi municipale, Comisia putea efectua o analiză individuală a afectării
schimburilor intracomunitare și a denaturării concurenței, fără a fi obligată să procedeze în același mod în raport cu alte
întreprinderi și sectoare. Totuși, aceste alte întreprinderi și sectoare s‑ar afla în situații identice, astfel cum ar rezulta
din informațiile transmise în cadrul fazei de investigare și pe care Tribunalul le‑ar fi denaturat. În plus, acesta ar fi
încălcat obligația de motivare și normele care reglementează sarcina probei. În sfârșit, Tribunalul ar fi interpretat în mod
eronat decizia în litigiu și nu ar fi constatat că aceasta nu era motivată suficient pentru a permite punerea sa în aplicare
de către autoritățile naționale. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Coopservice susține că hotărârea atacată încalcă
articolul 86 alineatul (2) CE, în măsura în care această dispoziție nu a fost aplicată în privința sa.
Potrivit Comisiei, se impune respingerea acestor motive. Totuși, în ceea ce privește nerespectarea sarcinii probei, aceasta
admite că jurisprudența la care se face trimitere la punctele 208 și 233 din hotărârea atacată nu este pertinentă și, în consecință,
nu poate fi inclusă în motivarea raționamentului reținut. Prin urmare, Comisia solicită Curții să o substituie pe aceasta
cu alte motive, prin adoptarea unui raționament întemeiat pe particularitățile care caracterizează examinarea unei scheme
de ajutoare multisectoriale.
Aprecierea Curții
În scopul de a aprecia motivele invocate împotriva motivelor hotărârii atacate și prezentate la punctele 199-253 din aceasta,
trebuie să se examineze mai întâi considerațiile reținute de Tribunal cu privire la domeniul de aplicare al deciziei în litigiu
și, ulterior, pe cele referitoare la obligațiile procedurale pe care Comisia trebuie să le respecte cu ocazia examinării unei
scheme de ajutoare multisectoriale.
–       Domeniul de aplicare și motivarea deciziei în litigiu
Recurentele impută Tribunalului, în esență, faptul că a interpretat în mod eronat decizia în litigiu și că a considerat în
mod greșit că aceasta ar fi suficient de precisă pentru a permite punerea sa în aplicare de către autoritățile naționale.
În această ultimă privință, recurentele susțin că decizia în litigiu nu precizează criteriile potrivit cărora autoritățile
naționale pot determina dacă o reducere a contribuțiilor sociale constituie efectiv pentru beneficiarul acesteia un ajutor
incompatibil cu piața comună. Astfel, scrisorile Comisiei din lunile august și octombrie 2001, adresate autorităților italiene
în cadrul punerii în aplicare a deciziei în litigiu, ar fi fost necesare în scopul de a furniza criteriile necesare pentru
a iniția executarea deciziei respective în raport cu întreprinderile beneficiare ale schemei de ajutoare în cauză. Întrucât
a considerat că aceste scrisori se înscriu numai în cadrul de cooperare loială dintre această instituție și autoritățile naționale,
Tribunalul ar fi admis în mod nejustificat posibilitatea Comisiei de a recurge în acest scop la simple scrisori, în loc să
indice chiar în decizia sa toate elementele necesare pentru punerea în aplicare a acesteia.
În plus, Comisia nu poate adopta o decizie care se limitează în general la o apreciere foarte abstractă, însă care, în anumite
cazuri, provine dintr‑o analiză a unor cazuri individuale, fără a însoți această decizie de precizări referitoare la domeniul
său de aplicare, care ar permite punerea ei în aplicare de către autoritățile naționale.
Având în vedere aceste critici, trebuie amintit că Tribunalul a considerat, la punctul 251 din hotărârea atacată, că nu revine
autorităților naționale, cu ocazia executării deciziei în litigiu, sarcina de a verifica în fiecare caz individual dacă sunt
îndeplinite condițiile pentru aplicarea articolului 87 alineatul (1) CE. În plus, rezultă din cuprinsul punctelor 100-111
din această hotărâre, la care face trimitere punctul 251 din aceasta, că Tribunalul a interpretat decizia în litigiu în sensul
că exclude calificarea drept ajutor și, în consecință, recuperarea numai în cazul reducerilor contribuțiilor sociale care
respectă regula
de minimis.
Având în vedere aceste considerații, Tribunalul a decis, astfel cum reiese cu claritate din cuprinsul punctelor 251 și 252
din hotărârea menționată, că decizia în litigiu este suficient de precisă și de motivată pentru a permite punerea sa în aplicare
de autoritățile naționale.
Această analiză a domeniului de aplicare al deciziei în litigiu este totuși afectată de o eroare de drept.
Astfel, potrivit articolului 5 din decizia în litigiu, Republica Italiană ia toate măsurile necesare pentru a garanta restituirea
de către beneficiari a „ajutoarelor care nu sunt compatibile cu piața comună”. Executarea acestei obligații presupune, așadar,
să se stabilească în prealabil că avantajele acordate pot fi calificate drept ajutoare de stat. Articolele 1-3 din această
decizie prevăd ajutoarele compatibile cu piața comună și pe cele incompatibile cu aceasta, iar articolul 4 din decizia amintită
constată că, pentru societățile menționate în acesta, avantajele acordate nu constituie ajutoare. În plus, astfel cum Tribunalul
a arătat în mod pertinent la punctul 103 din hotărârea atacată, avantajele care respectă regula
de minimis
nu pot fi calificate drept ajutoare de stat.
Rezultă din interpretarea considerentelor (49) și (50) ale deciziei în litigiu că aceasta s‑a limitat, în ceea ce privește
criteriile de afectare a schimburilor intracomunitare și de denaturare a concurenței, la o analiză a caracteristicilor schemei
de ajutoare în cauză. Astfel, Comisia s‑a limitat să verifice dacă unele dintre întreprinderile care beneficiază de reduceri
ale contribuțiilor sociale în temeiul acestei scheme în cauză desfășoară activități economice care pot afecta schimburile
dintre statele membre și pot denatura concurența, dat fiind că o astfel de verificare era suficientă pentru a stabili competența
acesteia în vederea efectuării unei analize a compatibilității schemei menționate cu piața comună.
În consecință, înainte de a iniția recuperarea unui avantaj, autoritățile naționale erau obligate să verifice în fiecare caz
individual dacă, în raport cu beneficiarul său, avantajul acordat putea denatura concurența și putea afecta schimburile intracomunitare,
întrucât, în caz contrar, această verificare suplimentară, esențială pentru calificarea drept ajutoare de stat a avantajelor
individuale primite, nu ar putea avea loc.
De asemenea, concluzia Tribunalului potrivit căreia decizia în litigiu este suficient motivată pentru a permite aplicarea
sa de către autoritățile naționale este afectată de o eroare de drept. Astfel, rezultă din cuprinsul punctelor 251 și 252
din hotărârea atacată că, pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul s‑a întemeiat tocmai pe interpretarea sa eronată
a domeniului de aplicare al acestei decizii, potrivit căreia autoritățile naționale nu erau obligate să verifice în fiecare
caz individual dacă, în raport cu beneficiarul său, avantajul acordat putea denatura concurența și putea afecta schimburile
intracomunitare.
Or, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 61-64 din prezenta hotărâre, această interpretare a Tribunalului nu urmează
jurisprudența referitoare la obligațiile autorităților naționale cu ocazia executării unei decizii a Comisiei.
Totuși, trebuie amintit că, în ipoteza în care motivarea unei hotărâri a Tribunalului relevă o încălcare a dreptului Uniunii,
însă dispozitivul acesteia apare ca fiind întemeiat pentru alte motive de drept, o astfel de încălcare nu este de natură să
determine anularea acestei hotărâri și că se impune efectuarea unei substituiri a motivelor (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 9 septembrie 2008, FIAMM și alții/Consiliul și Comisia, C‑120/06 P și C‑121/06 P, Rep., p. I‑6513, punctul 187 și jurisprudența
citată).
Astfel, având în vedere cuprinsul și domeniul de aplicare al deciziei în litigiu și ținând seama de punctele 61-64, precum
și de punctele 113-117 din prezenta hotărâre, trebuie să se examineze dacă aceasta este motivată suficient pentru a permite
punerea sa în aplicare de către autoritățile naționale.
În această privință, trebuie observat că verificarea pe care autoritățile naționale trebuie să o realizeze cu privire la situația
individuală a fiecărui beneficiar vizat trebuie să fie delimitată suficient prin decizia Comisiei privind schema de ajutoare
însoțită de un ordin de recuperare. Pe de o parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 196 din concluziile avocatului
general, o astfel de decizie trebuie să permită identificarea cu claritate a domeniului său de aplicare. Pe de altă parte,
astfel cum susțin recurentele, o astfel de decizie trebuie să includă în sine toate elementele esențiale pentru punerea sa
în aplicare de către autoritățile naționale, excluzând astfel ipoteza stabilirii ulterioare a conținutului real al acestei
decizii, prin intermediul unui schimb de scrisori între Comisie și autoritățile naționale.
În raport cu aceste principii, decizia în litigiu se dovedește suficient motivată. Astfel, după cum a arătat avocatul general
la punctele 197 și 198 din concluzii, în ceea ce privește evaluarea posibilității ca reducerile contribuțiilor sociale să
aibă drept rezultat denaturarea concurenței și afectarea schimburilor intracomunitare, rezultă în mod suficient de clar din
motivarea acestei decizii că Comisia s‑a limitat, în mod evident, să evalueze schema de ajutoare în sine. Astfel, autoritățile
naționale erau obligate să verifice în fiecare caz individual dacă reducerile acordate erau de natură să denatureze concurența
și să afecteze schimburile intracomunitare. În schimb, în ceea ce privește eventuala natură compensatorie a avantajelor acordate,
constatarea existentă în decizia în litigiu potrivit căreia această natură nu ar pune în discuție calificarea drept ajutoare
a acestor avantaje este valabilă în mod general, fiind obligatorie pentru autoritățile naționale.
În consecință, nu se poate considera că scrisorile Comisiei din lunile august și octombrie 2001 demonstrează motivarea insuficientă
a deciziei în litigiu.
Nici aceste scrisori nu au stabilit ulterior cuprinsul real al deciziei în litigiu.
Desigur, astfel cum arată Italgas, Comisia a arătat în scrisorile menționate că, pentru anumiți operatori din sectoare determinate,
avantajele acordate nu constituie ajutoare de stat ca urmare a neafectării schimburilor dintre statele membre. Totuși, astfel
de explicații, care au drept obiect clarificarea aplicării condițiilor referitoare la noțiunea de ajutor de stat în cazuri
individuale, se inserează în cadrul stabilit prin decizia în litigiu.
În schimb, dacă s‑ar impune ca decizia prin care se dispune recuperarea ajutoarelor ilegale să conțină neapărat astfel de
precizări, s‑ar repune în discuție posibilitatea Comisiei de a aprecia o schemă de ajutoare în funcție de caracteristicile
sale generale, recunoscută acesteia prin jurisprudența menționată la punctul 63 din prezenta hotărâre. Pe de altă parte, principiul
cooperării loiale dintre Comisie și statele membre ar risca să nu fie respectat în cazul în care Comisia nu ar avea posibilitatea
de a furniza informații în scopul de a facilita executarea corectă a unei astfel de decizii de către statul membru vizat.
Așadar, astfel cum a precizat în mod corect Tribunalul la punctul 252 din hotărârea atacată, scrisorile adresate în speță
de Comisie autorităților naționale se înscriu în cadrul cooperării loiale dintre Comisie și autoritățile naționale.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că Tribunalul a interpretat în mod eronat domeniul de aplicare
al deciziei în litigiu, însă această eroare nu poate determina anularea hotărârii atacate, dat fiind că decizia se dovedește
a fi motivată suficient pentru a permite executarea sa de către autoritățile naționale.
În consecință, criticile îndreptate împotriva acestei părți din hotărârea atacată trebuie respinse.
–       Obligații procedurale ale Comisiei
Recurentele impută Tribunalului faptul că a considerat în mod eronat că Comisia își respectase obligațiile procedurale care
îi revin în cadrul examinării schemei de ajutoare în cauză. În special, potrivit recurentelor, Comisia nu ar fi luat în considerare
caracterul local al prestațiilor și ar fi încălcat articolul 86 alineatul (2) CE, precum și principiul nediscriminării, atunci
când a examinat situația individuală a întreprinderilor municipale, fără a proceda în același mod pentru întreprinderi private
aflate în situații analoge. În plus, recurentele reproșează Tribunalului o denaturare a probelor.
În scopul aprecierii acestor critici, trebuie arătat cu titlu introductiv că, la punctele 209 și 228-231 din hotărârea atacată,
Tribunalul s‑a întemeiat pe jurisprudența privind examinarea schemelor de ajutoare atunci când a concluzionat că, în principiu,
Comisia nu avea obligația să efectueze o examinare a diferitelor sectoare care au beneficiat de schema în cauză.
Aceste considerații sunt conforme jurisprudenței Curții potrivit căreia, în cazul unei scheme de ajutoare, Comisia se poate
limita să analizeze caracteristicile generale ale schemei în cauză, fără a fi obligată să examineze fiecare caz concret în
care se aplică (a se vedea în special Hotărârea Italia și Sardegna Lines/Comisia, citată anterior, punctul 51, Hotărârea din
29 aprilie 2004, Grecia/Comisia, C‑278/00, Rec., p. I‑3997, punctul 24, precum și Hotărârea din 15 decembrie 2005, Unicredito
Italiano, C‑148/04, Rec., p. I‑11137, punctul 67) în scopul de a verifica dacă schema amintită cuprinde elemente de ajutor.
În primul rând, recurentele impută Tribunalului faptul că a considerat în mod eronat, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor
224, 235 și 249 din hotărârea atacată, că, în cadrul examinării unei scheme de ajutoare, Comisia poate invoca o prezumție
referitoare la existența condițiilor de aplicare a noțiunii de ajutor de stat, și anume, în speță, a condițiilor privind afectarea
schimburilor dintre statele membre și denaturarea concurenței.
Desigur, nu se contestă că noțiunea de ajutor de stat are caracter juridic și că trebuie interpretată pe baza unor elemente
obiective, iar Comisia nu are competența de a aprecia calificarea unei măsuri drept „ajutor de stat”, în sensul articolului
87 alineatul (1) CE, aceasta fiind supusă unui control jurisdicțional, în principiu integral (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia, C‑487/06 P, Rep., p. I‑10515, punctele 111 și 112).
Totuși, considerațiile reținute de Tribunal, legate atât de particularitățile examinării unei scheme de ajutoare de stat,
cât și de natura avantajelor acordate ca ajutoare pentru funcționare, sunt, prin ele însele, de natură să justifice corespunzător
cerințelor legale concluziile formulate la punctele 249 și 250 din hotărârea atacată, astfel încât, în orice caz, prezentul
motiv este inoperant.
Astfel, pe de o parte, în conformitate cu jurisprudența, Comisia nu este obligată să dovedească existența unei incidențe reale
a ajutoarelor asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și o denaturare efectivă a concurenței, ci numai să examineze
dacă aceste ajutoare sunt susceptibile să afecteze schimburile amintite și să denatureze concurența (Hotărârea din 15 decembrie
2005, Italia/Comisia, C‑66/02, Rec., p. I‑10901, punctul 111).
Pe de altă parte, Tribunalul s‑a întemeiat atât pe particularitățile examinării unei scheme de ajutor, cât și pe natura avantajelor
acordate drept ajutoare pentru funcționare. În ceea ce privește primul punct, Tribunalul, apreciind schema în cauză în raport
cu caracteristicile sale generale, a constatat la punctele 246-250 din hotărârea atacată că, în conformitate cu jurisprudența
Curții citată la punctele amintite, cuantumul redus al ajutorului sau faptul că cea mai mare parte a beneficiarilor își exercitau
activitatea la nivel local nu poate avea drept consecință imposibilitatea ca ajutoarele acordate în temeiul acestei scheme
să afecteze schimburile dintre statele membre și să determine o denaturare a concurenței.
Cu privire la al doilea punct, trebuie amintit că ajutoarele pentru funcționare, și anume ajutoarele care, precum cele din
speță, au drept scop să degreveze o întreprindere de costurile pe care aceasta ar fi trebuit în mod normal să le suporte în
cadrul administrării sale curente sau al activităților sale obișnuite, denaturează, în principiu, condițiile privind concurența
(a se vedea Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C‑156/98, Rec., p. I‑6857, punctul 30).
În consecință, critica potrivit căreia Tribunalul ar fi recunoscut în mod eronat Comisiei posibilitatea de a recurge la o
prezumție în ceea ce privește afectarea schimburilor dintre statele membre și denaturarea concurenței este, în orice caz,
lipsită de incidență în raport cu dispozitivul hotărârii atacate și, în consecință, trebuie considerată drept inoperantă,
în conformitate cu jurisprudența menționată la punctul 65 din prezenta hotărâre.
În al doilea rând, recurentele impută Tribunalului faptul că a considerat în mod eronat că sarcina de a face dovada că avantajele
în cauză nu constituie ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE revine autorităților italiene.
Reiese totuși din analiza prezentată la punctele 209-211 din hotărârea atacată și din examinarea care urmează acesteia că,
pentru a ajunge la concluziile prezentate la punctele 249-251 din hotărâre, Tribunalul s‑a întemeiat nu pe faptul că sarcina
probei ar reveni Republicii Italiene, ci pe particularitățile unei scheme de ajutoare de stat și pe relevanța informațiilor
primite în vederea acestei examinări. În consecință, simpla mențiune de la punctul 232 din hotărârea amintită potrivit căreia
împărțirea sarcinii probei este subordonată respectării obligațiilor procedurale care revin Comisiei și, respectiv, statului
membru vizat este lipsită de relevanță în raport cu examinarea efectuată de Tribunal și, așadar, nu permite să se interpreteze
hotărârea atacată în sensul că ar atribui statelor membre sarcina de a dovedi neîndeplinirea condițiilor care caracterizează
noțiunea de ajutor de stat.
În consecință, critica întemeiată pe nerespectarea sarcinii probei se bazează pe o interpretare eronată a hotărârii atacate
și, în consecință, trebuie respinsă ca neîntemeiată.
În al treilea rând, recurentele susțin că hotărârea Tribunalului, precum și decizia în litigiu sunt afectate de o eroare de
motivare și de încălcarea principiului nediscriminării. Întreprinderile municipale, pe de o parte, și întreprinderile private,
pe de altă parte, care s‑ar afla în situații comparabile, ar fi tratate în mod discriminatoriu. Precum întreprinderile municipale,
Italgas și Hotel Cipriani ar desfășura activități strict locale, excluzându‑se posibilitatea ca avantajele de care beneficiază
acestea să afecteze schimburile intracomunitare.
Având în vedere informațiile care au fost transmise Comisiei, aceasta ar fi avut obligația să examineze individual, în ceea
ce privește anumite sectoare sau anumite întreprinderi, dacă avantajele respective pot afecta schimburile intracomunitare
și pot denatura concurența sau dacă derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul (2) CE este aplicabilă. Cel puțin, Comisia
ar fi trebuit să solicite informații suplimentare autorităților naționale, astfel cum a procedat în cazul întreprinderilor
municipale.
În această privință, recurentele se referă în special la studiile efectuate de COSES în 1998, menționate la punctul 9 din
hotărârea atacată, precum și la scrisorile administrației orașului Veneția din 18 mai 1998 și ale guvernului italian din 23
ianuarie și din 10 iunie 1999, transmise Comisiei cu ocazia examinării schemei de ajutoare în cauză. Acestea ar cuprinde indicații
clare potrivit cărora riscul afectării schimburilor intracomunitare sau al denaturării concurenței era inexistent pentru anumite
sectoare și întreprinderi, având în vedere caracterul local al activităților lor. În special, cu privire la hoteluri, s‑ar
impune să se delimiteze local piețele, întrucât turiștii ar alege mai întâi destinația și ulterior hotelul sau restaurantul.
Întrucât nu ar exista un raport de concurență între hotelurile din Veneția și cele din alte orașe, reducerile contribuțiilor
sociale în cauză nu ar fi putut afecta schimburile intracomunitare. Coopservice arată în plus că desfășoară un serviciu de
interes economic general și susține, prin intermediul celui de al doilea motiv, că hotărârea atacată încalcă articolul 86
alineatul (2) CE.
În raport cu aceste critici, trebuie arătat că, în speță, nu este vorba despre a stabili dacă avantajele acordate întreprinderilor
recurente au determinat efectiv o denaturare a concurenței și o afectare a schimburilor intracomunitare. Se impune să se examineze
numai dacă Comisia, întrucât a realizat o analiză a situației individuale a întreprinderilor municipale, era obligată, în
temeiul principiului nediscriminării, să deroge de la abordarea sa bazată pe o examinare a schemei în cauză în funcție de
caracteristicile sale generale și cu privire la întreprinderile recurente și la sectoarele în care acestea își desfășoară
activitatea, având în vedere informațiile primite cu privire la acestea.
Astfel, rezultă din hotărârea atacată că, în ceea ce privește, pe de o parte, situația Hotel Cipriani, a Italgas și a Coopservice,
Tribunalul a examinat studiile COSES și scrisorile menționate mai sus și a constatat la punctele 214-216 și 241 din hotărârea
amintită că, în cursul procedurii de investigare, Comisia nu a primit nicio informație specifică referitoare la aceste întreprinderi
care ar fi putut da naștere obligației procedurale de a lua în considerare situația individuală a acestora.
În ceea ce privește, pe de altă parte, situația sectoarelor construcțiilor, comerțului, hotelier și al serviciilor de interes
economic general, ar trebui să se arate că, în urma examinării informațiilor prezentate prin aceste studii și prin aceste
scrisori, Tribunalul a considerat la punctul 240 din hotărârea atacată că nici pentru aceste sectoare nu existau informații
specifice care să poată determina obligația procedurală a Comisiei de a se informa la autoritățile italiene în legătură cu
aceste sectoare.
În schimb, astfel cum a constatat Tribunalul la punctele 244 și 245 din hotărârea atacată, în ceea ce privește întreprinderile
municipale, existau informații desigur incomplete, dar specifice, care obligă Comisia să se informeze la autoritățile menționate
cu privire la acestea.
În consecință, potrivit concluziei Tribunalului de la punctele 242-245, precum și 249 și 250 din hotărârea menționată, Comisia
nu era obligată să deroge, în ceea ce privește Hotel Cipriani, Italgas și Coopservice, precum și sectoarele construcțiilor,
comerțului, hotelier și al serviciilor de interes economic general, de la abordarea sa care consta în examinarea caracteristicilor
generale ale schemei în cauză și, în plus, decizia în litigiu este suficient motivată în această privință și nu încalcă principiul
nediscriminării.
În măsura în care recurentele contestă aceste aprecieri ale Tribunalului, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei
jurisprudențe constante, din articolul 225 CE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă
că Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială
a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile de la dosar, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Odată ce Tribunalul
a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă, în temeiul articolului 225 CE, să exercite un control al calificării
juridice a acestor fapte și al consecințelor juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora (Hotărârea British
Aggregates/Comisia, citată anterior, punctul 96 și jurisprudența citată).
În schimb, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe
care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea British Aggregates/Comisia, citată
anterior, punctul 97 și jurisprudența citată)
Astfel, criticile potrivit cărora, în raport cu informațiile specifice primite de Comisie în cadrul procedurii de investigare,
Tribunalul ar fi trebuit să concluzioneze în sensul obligației Comisiei de a realiza, pentru anumite sectoare sau întreprinderi,
o examinare a cazurilor individuale sau de a se adresa autorităților italiene pentru a primi informații suplimentare trebuie
respinse ca inadmisibile, în măsura în care sunt îndreptate împotriva aprecierilor Tribunalului privind situația de fapt.
În măsura în care Italgas impută Tribunalului o denaturare a elementelor de probă, trebuie amintit că, în temeiul articolului
225 CE, al articolului 51 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și al articolului 112 alineatul (1) primul paragraf
litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când invocă o denaturare a elementelor de probă de către Tribunal,
reclamantul trebuie să indice în mod precis elementele care ar fi fost denaturate de această instanță și să demonstreze erorile
de analiză care, în opinia sa, ar fi condus Tribunalul la această denaturare (Hotărârea din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia,
C‑413/08 P, Rep., p. I‑5361, punctul 16 și jurisprudența citată).
În plus, o asemenea denaturare are loc atunci când, fără a recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă
existente apare ca fiind vădit greșită (Hotărârea Lafarge/Comisia, citată anterior, punctul 17).
Italgas se referă în această privință la scrisorile din 23 ianuarie și din 10 iunie 1999 ale autorităților italiene și la
scrisoarea din 18 mai 1998 a administrației orașului Veneția.
În ceea ce privește, în primul rând, scrisorile din 23 ianuarie 1999 ale autorităților italiene și scrisoarea din 18 mai 1998
a administrației orașului Veneția, trebuie să se arate că Italgas nu susține în mod suficient de circumstanțiat că interpretarea
scrisorilor menționate efectuată de Tribunal ar fi în contradicție cu conținutul acestor înscrisuri, în scopul de a permite
Curții să verifice dacă aprecierea acestor scrisori este vădit eronată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 10 februarie
2011, Activision Blizzard Germany/Comisia, C‑260/09 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 52).
Astfel, pe de o parte, Italgas se limitează să arate, fără nicio trimitere specifică la textul acestor scrisori, că ar rezulta
din acestea că autorii lor ar fi evocat, „deși în termeni generali”, caracterul local al anumitor sectoare, excluzând posibilitatea
ca avantajele sociale acordate acestor sectoare să aibă un impact asupra schimburilor intracomunitare. Pe de altă parte, trebuie
să se arate că Tribunalul a luat poziție tocmai cu privire la aceste documente, la punctele 214-216, precum și la punctele
240 și 241 din hotărârea atacată, fără ca afirmațiile cu caracter general ale Italgas să fie de natură să demonstreze că această
apreciere ar fi vădit eronată.
În ceea ce privește, în al doilea rând, scrisoarea din 10 iunie 1999 a autorităților italiene, la care Italgas se referă mai
precis, reproducând textual partea din scrisoarea respectivă în legătură cu care susține că ar fi făcut obiectul unei denaturări
de către Tribunal, trebuie arătat că, în privința scrisorii menționate, acesta a constatat, la punctul 214 din hotărârea atacată,
că „guvernul italian […] s‑a alăturat cererii de derogare în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE în favoarea întreprinderilor
municipale […]”.
Or, Italgas nu contestă această constatare efectuată de Tribunal, ci readuce în discuție concluzia formulată la punctele 243
și 244 din hotărârea atacată pe baza tuturor observațiilor și a documentelor transmise Comisiei în decursul procedurii administrative,
potrivit căreia Comisia nu era obligată să obțină informații suplimentare de la autoritățile naționale în scopul de a verifica
dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 87 alineatul (1) CE privind afectarea schimburilor intracomunitare
și impactul asupra concurenței în diferitele sectoare de activitate vizate în care funcționau întreprinderile recurente, în
lipsa unor informații precise referitoare la acestea.
În aceste condiții, reiese că Tribunalul nu a denaturat elementele de probă ci, astfel cum a arătat avocatul general la punctul
174 din concluzii, Italgas urmărește în realitate să obțină o nouă apreciere a acestora, aspect aflat în afara competenței
Curții.
În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a constatat că, în lipsa informațiilor specifice
privind întreprinderile reclamante și sectoarele în care își desfășoară activitatea, Comisia nu era obligată, în temeiul principiului
nediscriminării, să deroge de la abordarea sa întemeiată pe examinarea schemei de ajutoare în cauză potrivit caracteristicilor
generale ale acesteia și să efectueze o analiză a situației lor individuale. În lipsa unor astfel de informații specifice,
nu se impune nici să se examineze dacă exista o obligație a Comisiei să deroge de la această abordare în temeiul obligației
sale de a efectua o examinare diligentă și imparțială.
Având în vedere cele de mai sus, al doilea aspect al primului motiv și al doilea motiv invocate de Comitato, al doilea aspect
al primului motiv invocat de Hotel Cipriani, motivele al doilea, al treilea și al patrulea invocate de Italgas, precum și
al doilea aspect al primului motiv și al doilea motiv invocate de Coopservice trebuie respinse.

Cu privire la articolul 87 alineatul (3) literele (c) și (d) CE, precum și la obligația de motivare
Motivarea hotărârii atacate
La punctele 280-314 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins motivele prezentate în susținerea acțiunilor în anulare întemeiate
pe aplicarea eronată a articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și pe nemotivare. Chiar admițând că, în cazuri particulare,
Comisia poate să deroge de la comunicările și de la liniile sale directoare, Tribunalul a constatat în special că, în speță,
Comisia nu era obligată să procedeze astfel. Decizia în litigiu ar fi motivată suficient. În orice caz, natura reducerilor
contribuțiilor sociale, respectiv cea a ajutoarelor pentru funcționare s‑ar opune admiterii acestora în cadrul unei astfel
de derogări.
La punctele 322-329 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins motivele potrivit cărora Comisia ar fi refuzat în mod nejustificat
să aplice excepția referitoare la politica culturală prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (d) CE. Tribunalul s‑a
întemeiat în această privință în special pe faptul că modalitățile de aplicare a reducerilor contribuțiilor sociale în cauză
nu garantează urmărirea obiectivelor de politică culturală, considerând, pe de altă parte, că principiul nediscriminării nu
a fost încălcat de Comisie atunci când aceasta a aplicat excepția menționată în cazul Consorzio Venezia Nuova, iar nu și în
cazul recurentelor.
Argumentele părților
În primul rând, Comitato și Hotel Cipriani, prin intermediul celui de al doilea și, respectiv, prin intermediul celui de al
treilea motiv, precum și Coopservice, prin intermediul celui de al treilea motiv, susțin că Tribunalul a interpretat în mod
eronat articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE. Tribunalul nu ar fi controlat efectiv exercitarea marjei de apreciere de
care dispune Comisia și s‑ar fi limitat să examineze eventuala existență a motivelor „specifice” sau „noi” care pot justifica
acordarea avantajelor în cauză, fără a examina efectiv dacă a existat o obligație a Comisiei de a efectua o aplicare
ad‑hoc
a dispoziției menționate. Or, obiectivul acordării acestor avantaje ar fi în deplină concordanță cu obiectivele schemei comunitare
de ajutoare regionale. Potrivit Republicii Italiene, Tribunalul ar fi trebuit să anuleze decizia în litigiu ca urmare a încălcării
articolului 253 CE. Ar fi fost posibilă acordarea derogării prevăzute la articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE fără a fi
necesară o modificare a liniilor directoare formulate în acest scop de Comisie.
În al doilea rând, Comitato și Hotel Cipriani, prin intermediul celui de al patrulea și, respectiv, al celui de al treilea
motiv, precum și Coopservice, prin intermediul celui de al patrulea motiv, susțin că Tribunalul a încălcat articolul 87 alineatul
(3) litera (d) CE. Toți operatorii economici din centrul istoric al Veneției ar fi obligați să suporte contribuții suplimentare
impuse ca urmare a obiectivului de conservare a patrimoniului acestui oraș. Reducerea contribuțiilor sociale în cauză ar reduce
costul mâinii de lucru, facilitând astfel lucrările necesare în vederea conservării acestui patrimoniu. În plus, motivarea
hotărârii atacate ar fi contradictorie, întrucât Tribunalul ar fi admis aplicarea acestei dispoziții în ceea ce privește Consorzio
Venezia Nuova, care ar fi fost considerată în mod eronat drept întreprindere municipală.
Potrivit Comisiei, aceste motive trebuie respinse.
Aprecierea Curții
Motivele întemeiate pe interpretarea eronată de către Tribunal a articolului 87 alineatul (3) literele (c) și (d) CE, prezentată
la punctele 280-314 și 322-329 din hotărârea atacată, trebuie respinse.
În ceea ce privește, în primul rând, interpretarea articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE, trebuie arătat că, spre deosebire
de susținerile recurentelor, Tribunalul, la punctele 307-309 din hotărârea atacată, a examinat în mod circumstanțiat exercitarea
marjei de apreciere de care dispune Comisia în cadrul unei aplicări
ad‑hoc
a acestei dispoziții. În această privință, Tribunalul a examinat existența unor eventuale erori de apreciere și a concluzionat
în mod justificat că, pentru a motiva refuzul de a aplica derogarea prevăzută în dispoziția amintită, Comisia se putea întemeia
în mod legal pe împrejurarea că în speță este vorba despre ajutoare pentru funcționarea întreprinderilor. Astfel, după cum
a arătat în mod pertinent Tribunalul la punctul 286 din această hotărâre, asemenea ajutoare care, în principiu, denaturează
condițiile concurenței nu pot fi autorizate în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 12 august 1988 privind metoda de aplicare
a articolului [87] alineatul (3) literele (a) și (c) [CE] în privința ajutoarelor regionale (JO C 212, p. 2) și cu Orientările
privind ajutoarele de stat cu destinație regională publicate în 1998 (JO C 74, p. 9) decât în mod excepțional. Or, astfel
cum a arătat Tribunalul la punctul 309 din hotărârea menționată, reclamantele nu au demonstrat existența împrejurărilor speciale
care ar permite să se considere că, în pofida naturii ajutoarelor în cauză, respectiv cea de ajutoare pentru funcționare,
acordarea acestora ar fi trebuit admisă în temeiul derogării amintite.
În plus, Tribunalul a considerat în mod justificat la punctele 310 și 311 din hotărârea atacată că decizia în litigiu este
suficient motivată. Astfel cum a arătat Tribunalul, atunci când, la punctele 73 și 74 din motivarea acestei decizii, Comisia
a arătat argumentele care se opun unei modificări a comunicărilor și a orientărilor existente, aceasta s‑a întemeiat pe rațiunile
pentru care, în speță, nu ar fi fost justificată o aplicare a articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
În al doilea rând, în ceea ce privește aplicarea articolului 87 alineatul (3) litera (d) CE, Tribunalul a respins în mod justificat
criticile invocate împotriva deciziei în litigiu. Astfel, pe de o parte, constatarea Tribunalului potrivit căreia Comisia
putea exclude aplicarea dispoziției amintite ca urmare a inexistenței unei legături suficient de strânse între reducerile
contribuțiilor sociale și conservarea patrimoniului cultural nu prezintă erori de drept.
Pe de altă parte, motivarea hotărârii atacate nu este contradictorie. Astfel, după cum a arătat în mod justificat Tribunalul
la punctul 327 din hotărârea menționată, situația Consorzio Venezia Nuova nu era comparabilă cu cea a recurentelor, întrucât
această entitate avea drept obiect de activitate tocmai realizarea unor intervenții decise de stat în vederea conservării
patrimoniului istoric, artistic și arhitectural al Veneției. Aspectul dacă Tribunalul a calificat corect sau incorect Consorzio
Venezia Nuova drept întreprindere municipală este, așadar, lipsit de relevanță.

Cu privire la articolul 87 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) litera (b) CE
Motivarea hotărârii atacate
La punctele 337-342 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins motivele îndreptate împotriva deciziei în litigiu și întemeiate
pe încălcarea articolului 87 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) litera (b) CE și a articolului 253 CE. În această privință,
Tribunalul a constatat că limitele puterii de apreciere a Comisiei nu au fost depășite și că decizia în litigiu este suficient
motivată.
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Coopservice susține că Tribunalul a încălcat dispozițiile menționate. Astfel,
avantajele acordate ar face parte dintr‑o serie de măsuri prin care se urmărește conservarea Veneției, un proiect important
de interes european. În plus, Tribunalul nu ar fi luat în considerare fenomenul „acqua alta”, care trebuia considerat drept
o calamitate naturală sau un eveniment extraordinar în sensul articolului 87 alineatul (2) litera (b) CE.
Comisia nu a luat poziție cu privire la acest aspect.
Aprecierea Curții
Criticile formulate de Coopservice în cadrul acestui motiv trebuie respinse. În ceea ce privește articolul 87 alineatul (2)
litera (b) CE, Tribunalul a decis în mod întemeiat că derogarea prevăzută în această dispoziție nu se aplică în speță, dat
fiind că reducerile contribuțiilor sociale în cauză sunt proporționale cu fondul de salarii și nu urmăresc să repare pagube
provocate de calamități naturale sau de alte evenimente extraordinare, astfel cum prevede dispoziția amintită. Astfel, potrivit
jurisprudenței, pot fi compensate în temeiul acestei derogări numai dezavantajele produse direct de calamități naturale sau
de alte evenimente extraordinare (Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Spania/Comisia, C‑73/03, punctul 37, precum și Hotărârea
din 23 februarie 2006, Atzeni și alții, C‑346/03 și C‑529/03, Rec., p. I‑1875, punctul 79).
În ceea ce privește articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE, Tribunalul a examinat exercitarea marjei de apreciere de care
dispune Comisia și a concluzionat în mod justificat că aceasta nu a depășit limitele puterii sale de apreciere atunci când
a considerat că nu se impunea să se aplice în speță derogarea destinată promovării realizării unui proiect important de interes
european comun pentru motivul că numai operatorii stabiliți la Veneția beneficiază de schema de ajutoare în cauză.
În sfârșit, contrar susținerilor Coopservice, Tribunalul a examinat în mod corespunzător argumentul întemeiat pe situația
particulară a Veneției, astfel încât hotărârea atacată nu este afectată de o eroare de motivare în această privință.

Cu privire la articolul 14 din Regulamentul nr. 659/1999
Motivarea hotărârii atacate
La punctele 385-399 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că decizia în litigiu nu încalcă articolul 14 din Regulamentul
nr. 659/1999 atunci când a prevăzut la articolul 5 recuperarea ajutoarelor declarate ilegale. Tribunalul observă în special
că, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999 și al jurisprudenței consacrate în această privință, în cazul
în care Comisia constată că un ajutor este incompatibil cu piața comună, aceasta are obligația de a dispune recuperarea ajutorului.
În speță, niciun principiu general de drept comunitar nu s‑ar opune ordinului de recuperare.
Argumentele părților
Comitato și Hotel Cipriani, prin intermediul celui de al șaselea și, respectiv, prin intermediul celui de al patrulea motiv,
precum și Coopservice, prin intermediul celui de al șaselea motiv, impută Tribunalului că nu a luat în considerare faptul
că declararea de către Comisie a incompatibilității unui ajutor cu piața comună nu determină automat recuperarea acestuia.
Astfel, Comisia ar dispune de o marjă de apreciere în temeiul căreia ar urma să evalueze, dincolo de considerațiile juridice,
un întreg ansamblu de elemente precum încrederea în legalitatea ajutoarelor, natura ajutoarelor, particularitățile localităților,
situația specifică a beneficiarilor și impactul financiar.
Comisia observă că Tribunalul a recunoscut în mod justificat că recuperarea ajutorului declarat incompatibil cu piața comună
este consecința logică a constatării ilegalității acestuia, caz în care niciun principiu general nu se opunea, în speță, unui
ordin de recuperare.
Aprecierea Curții
Se impune respingerea acestor motive ca nefondate. Astfel, Tribunalul a recunoscut, în conformitate cu jurisprudența Curții,
reluată la punctul 387 din hotărârea atacată, că ordinul de recuperare a unui ajutor ilegal este consecința logică a constatării
ilegalității acestuia.
În plus, examinând motivele formulate de reclamante, Tribunalul a considerat în mod justificat că nu era necesar ca, în speță,
Comisia să renunțe la a dispune recuperarea ajutoarelor declarate ilegale. Astfel, Tribunalul a arătat la punctele 391-394
din hotărârea atacată că reclamantele nu au demonstrat existența unor împrejurări speciale care ar permite să se considere
că, indiferent de natura ajutoarelor în cauză, respectiv cea de ajutoare pentru funcționare, Comisia ar fi trebuit să nu dispună
recuperarea acestora.
În sfârșit, trebuie amintit de asemenea că ordinul de recuperare care apare în dispozitivul deciziei în litigiu vizează ajutoarele
de stat declarate incompatibile cu piața comună prin această decizie, ceea ce implică necesitatea ca autoritățile naționale
să dovedească în prealabil, având în vedere considerațiile de la punctele 113-121 din prezenta hotărâre, că avantajele acordate
constituie ajutoare de stat în raport cu beneficiarii.
Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, se impune respingerea recursurilor principale, precum și a recursului
incident formulat de Coopservice.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea
se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din regulamentul menționat, aplicabil
procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) al doilea paragraf, Curtea decide asupra repartizării
cheltuielilor de judecată în cazul în care mai multe părți cad în pretenții. Totuși, potrivit articolului 69 alineatul (3)
primul paragraf, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, Curtea poate
să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
În speță, întrucât Comitato, Hotel Cipriani, Italgas și Coopservice au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la
plata în părți egale a cheltuielilor de judecată aferente recursurilor principale și recursului incident formulat de Coopservice.
Întrucât Comisia a căzut în pretenții în ceea ce privește recursul său incident, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
de judecată aferente recursului incident menționat.
În sfârșit, conform articolului 69 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, Republica Italiană
suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursurile formulate de Comitato „Venezia vuole vivere”, de Hotel Cipriani Srl și de Società Italiana per il gas
SpA (Italgas), precum și recursul incident formulat de Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl.
2)
Respinge recursul incident formulat de Comisia Europeană.
3)
Obligă Comitato „Venezia vuole vivere”, Hotel Cipriani Srl, Società Italiana per il gas SpA (Italgas) și Coopservice – Servizi
di fiducia Soc. coop. rl la plata în părți egale a cheltuielilor de judecată aferente recursurilor principale și recursului
incident formulat de Comisia Europeană.
4)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului său incident.
5)
Republica Italiană suportă propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.