CELEX: 62013CJ0128
Begäran om förhandsavgörande
Jordbruk
Förordning (EEG) nr 3665/87
Artiklarna 4.1 och 13
Förordning (EEG) nr 2220/85
Artikel 19.1 a
Exportbidrag
Exportbidragsförskott
Villkor för att frisläppa den garanti som ställts för att säkerställa att förskottet återbetalas

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 4.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (
EGT L 351, s. 1
; svensk specialutgåva, område 3, volym 24, s. 216), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1829/94 av den 26 juli 1994 (
EGT L 191, s. 5
; svensk specialutgåva, område 3, volym 59, s. 160) (nedan kallad förordning nr 3665/87) och artikel 19.1 a i kommissionens förordning (EEG) nr 2220/85 av den 22 juli 1985 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med säkerheter för jordbruksprodukter (
EGT L 205, s. 5
; svensk specialutgåva, område 3, volym 19, s. 55), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 3403/93 av den 10 december 1993 (
EGT L 310, s. 4
; svensk specialutgåva, område 3, volym 54, s. 5) (nedan kallad förordning nr 2220/85).
Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål mellan Cruz & Companhia Lda (nedan kallat Cruz & Companhia) och Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) och Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo CRL (nedan kallad CCAM). Målet rör ett avslag på en begäran att frisläppa en bankgaranti som ställts för att säkerställa återbetalning av ett exportbidragsförskott som betalts ut för export av vin år 1995 och upprätthållandet av denna bankgaranti.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 56 i rådets förordning (EEG) nr 822/87 av den 16 mars 1987 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin (
EGT L 84, s. 1
; svensk specialutgåva, område 3, volym 23, s. 7) föreskrevs följande:
”1.   I den mån det är nödvändigt för att de produkter [som omfattas av den gemensamma organisationen av marknaden för vin] skall kunna exporteras i ekonomiskt betydande mängder på grundval av världsmarknadspriserna för dessa produkter, kan skillnaden mellan dessa priser och priserna inom gemenskapen utjämnas genom exportbidrag. …
2.   Bidraget skall vara detsamma för hela gemenskapen. Det kan differentieras beroende på destination.
Bidraget skall beviljas efter ansökan från den berörda parten.
3.   Rådet skall med kvalificerad majoritet på förslag av kommissionen fastställa allmänna bestämmelser om beviljande av exportbidrag och kriterierna för fastställande av bidragsbeloppet.
4.   Tillämpningsföreskrifter för denna artikel skall antas enligt förfarandet i artikel 83.
...”
I artikel 71.2 i förordning nr 822/87 föreskrevs följande:
”Fysiska eller juridiska personer eller sammanslutningar av sådana personer som för sin yrkesutövning innehar sådana produkter som anges i artikel 1 [i förevarande fall vinprodukter], särskilt producenter, tappnings- och bearbetningsföretag, liksom även handelsidkare som skall definieras senare, skall vara skyldiga att föra register över mottagna leveranser och uttag av dessa produkter.”
Kommissionen fastställde gemensamma tillämpningsföreskrifter för ordningen med exportbidrag för jordbruksprodukter i förordning nr 3665/87.
I de tredje, fjärde och sextonde skälen i förordning nr 3665/87 anges följande:
”Enligt de allmänna regler som fastställts av rådet ska exportbidraget betalas ut när det styrkts att produkterna har exporterats från gemenskapen. ...
Vissa exportförfaranden kan leda till missbruk. För att hindra sådant missbruk bör som villkor för utbetalning av ett exportbidrag ställas inte enbart att produkten har lämnat gemenskapens [tullområde] utan även att den har importerats till tredje land – och i tillämpliga fall – verkligen släppts ut på marknaden där. …
...
För att göra det lättare för exportören att finansiera sin export, bör medlemsstaterna få rätt att betala ut hela eller delar av bidraget i förskott så snart exportdeklarationen har tagits emot, på villkor att säkerhet ställs som garanti för att förskottsbeloppet återbetalas om det senare skulle visa sig att bidraget inte borde ha betalats ut. …”
Artikel 4.1 i förordning nr 3665/87 hade följande lydelse:
”Utan att det påverkar bestämmelserna i artiklarna 5 och 16 ska bidraget betalas ut först sedan det styrkts att de produkter för vilka en exportdeklaration tagits emot har lämnat gemenskapens tullområde i oförändrat skick inom 60 dagar från den dag då exportdeklarationen togs emot.”
I artikel 13 första stycket i förordning nr 3665/87 föreskrevs följande:
”Bidrag skall inte beviljas för produkter som inte är av sund och god marknadsmässig kvalitet och inte heller för produkter som är avsedda som människoföda vars egenskaper eller skick utesluter eller i betydande grad försämrar en sådan användning.”
Artikel 18.1 b i förordning nr 3665/87 hade följande lydelse:
”Som bevis för att en produkt tullbehandlats för övergång till fri konsumtion skall exportören efter eget val lägga fram ett av följande dokument:
...
b)
Ett intyg om lossning och övergång till fri konsumtion utfärdat av ett internationellt kontroll- och övervakningsföretag som godkänts av kommissionen enligt bestämmelserna i punkt 4. Av intyget skall framgå datum och nummer på tulldokumentet om övergång till fri konsumtion.”
I artikel 22 i förordning nr 3665/87 i kapitel 2 med rubriken ”Förskottsbetalning av bidrag vid direktexport” föreskrevs följande:
”1.   På exportörens begäran ska medlemsstaterna förskottera hela eller en del av bidraget så snart exportdeklarationen har tagits emot, på villkor att en säkerhet ställs som motsvarar förskottsbeloppet plus 15 %.
Medlemsstaterna får fastställa på vilka villkor det ska vara möjligt att begära förskottsbetalning av en del av bidraget.
2.   Förskottet ska beräknas på grundval av den bidragssats som är tillämplig på den angivna destinationen, eventuellt korrigerat för andra belopp som anges i gemenskapslagstiftningen.”
I artikel 33.1 i förordning nr 3665/87 stadgades följande:
”När rätt till bidrag styrkts för produkter eller varor som omfattas av bestämmelserna i detta kapitel, skall denna fordran kvittas mot det belopp som betalats ut i förskott. Om beloppet som skall betalas ut för den exporterade kvantiteten är större än förskottbeloppet skall mellanskillnaden betalas ut till den berörda parten.
Om det belopp som skall betalas ut för den exporterade kvantiteten är mindre än förskottsbeloppet, t.ex. när punkt 2 tillämpas, skall den behöriga myndigheten utan dröjsmål inleda det förfarande som avses i artikel 29 i förordning (EEG) nr 2220/85, för att kräva den berörda parten på mellanskillnaden plus 20 %.”
I förordning nr 2220/85 fastställdes bestämmelser om de säkerheter som ska ställas vilka bland annat föreskrevs enligt förordning nr 822/87 eller enligt tillämpningsförordningarna till denna.
I artikel 19 i förordning nr 2220/85 i avdelning IX, med rubriken ”Förskottsbetalning”, stadgades följande:
”1.   Säkerheten skall frisläppas när
a)
den slutliga rätten till det belopp som utbetalats i förskott är fastställd, eller
b)
det utbetalade beloppet plus eventuella tillägg enligt den särskilda förordningen är återbetalt.
2.   När tidsgränsen för styrkande av den slutliga rätten till beloppet har löpt ut utan att bevismaterial har lagts fram, skall den behöriga myndigheten omedelbart följa förfarandet enligt artikel 29.
...”
I artikel 1 i kommissionens förordning (EEG) nr 2238/93 av den 26 juli 1993 om följedokument för transport av vinprodukter och om de register som skall föras (
EGT L 200, s. 10
; svensk specialutgåva, område 3, volym 51, s. 118) stadgades följande:
”1.   I denna förordning fastställs närmare bestämmelser om tillämpning av artikel 71 i förordning (EEG) nr 822/87 vad gäller följdedokument vid transport av vinprodukter, utan att detta påverkar tillämpningen av [rådets] direktiv 92/12/EEG [av den 25 februari 1992, om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flytt och övervakning av sådana varor (
EGT L 76, s. 1
; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57 )]. I denna förordning fastställs följande:
a)
Bestämmelser om attestering av ursprungsbeteckningen för kvalitetsvin framställt inom specificerade områden och av de geografiska benämningarna för bordsvin som har rätt till sådana benämningar i dokument som följer med vid transport av sådant vin och som är utarbetade i enlighet med gemenskapsbestämmelser fastställda på grundval av direktiv [92/12].
b)
Bestämmelser om utfärdande av dokument som följer med vid transport av de vinprodukter som anges i artikel 1.2 i förordning (EEG) nr 822/87
—
inom en medlemsstat, om transporten inte åtföljs av ett dokument som föreskrivs enligt gemenskapsbestämmelser fastställda på grundval av direktiv [92/12],
—
vid export till tredjeland,
—
i handeln mellan medlemsstaterna,
—
om transporten utförs av en mindre producent som i den medlemsstat där transporten påbörjas har fått dispens från kravet att fylla i ett förenklat följedokument, eller
—
om transporten avser en vinprodukt som inte är punktskattepliktig.
c)
Kompletterande bestämmelser för utfärdande av
—
det administrativa följedokumentet eller det handelsdokument som används i dess ställe,
—
det förenklade följedokumentet eller det handelsdokument som används i dess ställe,
vid transport av de vinprodukter som avses i artikel 1.2 i förordning (EEG) nr 822/87.
2.   I denna förordning fastställs också bestämmelser om hur personer som på yrkets vägnar innehar vinprodukter skall föra register över inkommande och avgående varor.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Cruz & Companhia är ett bolag som bedriver affärsverksamhet i form av försäljning av vin, sprit och biprodukter därav, vilket innefattar tillverkning, lagring och köp för återförsäljning. Inom ramen för sin verksamhet exporterade bolaget vin till Angola till ett pris som var lägre än vad bolaget skulle ha erhållit om det hade sålt vinet på marknaden i Europeiska unionen.
I juni år 1995 ansökte Cruz & Companhia hos Instituto Nacional de Intervenção e Garantia Agrícola (nedan kallat INGA) om förskottsbetalning av exportbidraget. Cruz & Companhia ingav i samband med detta handlingar rörande exportdeklarationens mottagande, bevis på att produkterna hade lämnat unionens tullområde inom 60 dagar från detta mottagande samt en bankgaranti utställd av CCAM den 14 juni 1995, som motsvarade förskottsbidraget plus 15 procent.
Ett förskott på exportbidraget betalades ut till Cruz & Companhia den 26 juni 1995.
Efter att ha genomfört exporten ingav Cruz & Companhia handlingar rörande exporten till INGA. Dessa bestod av fakturor, intyg, redovisning av produkternas sammansättning, ett utvalt stickprov och importdeklarationen.
Produkterna i fråga fördes in i det tredje land som hade importerat dem efter det att de hade tullbehandlats.
INGA återlämnade aldrig bankgarantin till Cruz & Companhia.
Till följd av en kontroll som Cruz & Companhia underkastades för att klarlägga huruvida vinexporten hade genomförts korrekt fattade INGA den 29 juli 2004 ett beslut i vilket Cruz & Companhia ålades att inom 30 dagar återbetala det utbetalade exportbidraget vid äventyr att nödvändiga åtgärder vidtogs för att utlösa bankgarantin.
Cruz & Companhia, som inte frivilligt betalade tillbaka det begärda beloppet, överklagade INGA:s beslut av den 29 juli 2004 till Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu. Nämnda domstol ogillade bolagets överklagande den 25 juli 2008.
Cruz & Companhia överklagade detta avgörande till Tribunal Central Administrativo do Norte. I dom av den 9 juli 2009, vilken har vunnit laga kraft, ogillades överklagandet och avgörandet från Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu fastställdes.
Cruz & Companhia väckte talan vid den hänskjutande domstolen mot IFAP, ett organ som inträtt i målet i stället för INGA, och CCAM, med yrkande om fastställelse av att bankgarantin inte hade något föremål sedan den 31 augusti 1995, vilket var det datum då handlingar lades fram som visade att produkterna hade ankommit till Angola, och att det därför var rättstridigt och oskäligt av IFAP att begära att bankgarantin skulle upprätthållas. Cruz & Companhia yrkade även att CCAM skulle förpliktas att inte betala ut den berörda bankgarantin till IFAP samt att IFAP skulle förpliktas att utge ersättning till det belopp som bolaget hade yrkat.
Vid den hänskjutande domstolen har det ifrågasatts om den slutliga rätten till exportbidraget har fastställts och således om den säkerhet som ställts för återbetalning av förskottet skulle frisläppas, eftersom exportören hade lagt fram handlingar rörande exportdeklarationens mottagande och det hade visats att produkterna hade lämnat unionens tullområde inom 60 dagar och hade ankommit till det tredje land som importerat dem, eller om det därutöver var nödvändigt att fastställa att de förskotterade exportbidragsbeloppen hade förfallit till betalning.
Under dessa omständigheter beslutade Tribunal da Relação de Lisboa att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska en säkerhet som ställts vid förskottsbetalning av exportbidrag anses ha upphört att gälla om det slås fast att exportören har ingivit handlingarna rörande exportdeklarationens mottagande och det stryks att varorna har lämnat gemenskapens tullområde inom 60 dagar från detta mottagande?
2)
Ska säkerheten anses ha upphört att gälla om exportören dessutom har visat att varorna tullbehandlats i det tredje land som har importetrat dem?
3)
Ska det i stället, utöver att ovannämnda villkor är uppfyllda, krävas att medlemsstaten inte har någon rätt – av skäl som har samband med oegentligheter vid exporten – att återkräva det förskotterade bidraget för att säkerheten ska frisläppas?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt frågorna, som ska behandlas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artikel 19.1 a i förordning nr 2220/85 ska tolkas så att den säkerhet som exportören ställt för att garantera återbetalningen av det förskotterade exportbidraget ska anses ha upphört att gälla om det konstateras att exportören har lagt fram handlingar rörande exportdeklarationens mottagande och det styrks att varorna har lämnat unionens tullområde senast inom sextio dagar från detta mottagande samt bevis för att varorna har tullbehandlats i det tredje land som har importerat dem.
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt artikel 22 i förordning nr 3665/87 ska på begäran av exportören medlemsstaterna förskottera hela eller en del av bidraget så snart exportdeklarationen har tagits emot, på villkor att en säkerhet ställs.
Vad beträffar villkoren för att frisläppa denna säkerhet ska det påpekas att det i artikel 19.1 a i förordning nr 2220/85, som återfinns i avdelning IV med rubriken ”Förskottsbetalning”, föreskrivs att garantin ska frisläppas när den slutliga rätten till det belopp som utbetalts i förskott är fastställd.
Cruz & Companhia har i de yttranden bolaget ingett till domstolen hävdat att syftet med att ställa säkerhet är att garantera att den export som bidraget har förskotterats för verkligen genomförs, att produkten kommer fram till det land som har importerat dem och släpps ut på marknaden i detta land inom angivna tidsfrister. Med hänvisning till en kombinerad läsning av artikel 4.1 och artikel 18.1 b i förordning nr 3665/87 har bolaget gjort gällande att säkerheten ska frisläppas när exportören har lagt fram ett intyg om att de berörda varorna har tullbehandlats, eftersom rätten till exportbidrag då blivit slutlig.
Av artikel 4.1 i förordning nr 3665/87 framgår att bidraget ska betalas ut först sedan det styrkts att de produkter för vilka en exportdeklaration tagits emot har lämnat unionens tullområde i oförändrat skick inom 60 dagar från den dag då exportdeklarationen togs emot.
I denna bestämmelse hänvisas inte till en slutlig rätt att beviljas detta bidrag.
Såsom framgår av sextonde skälet i förordning nr 3665/87 ska säkerheten enligt artikel 22 i samma förordning ställas som garanti för att förskottet återbetalas om det senare skulle visa sig att bidraget inte borde ha betalts ut.
Enligt artikel 13 i förordning nr 3665/87 beviljas inte bidrag för produkter som inte är av ”sund och god marknadsmässig kvalitet” och inte heller om produkterna är avsedda som människoföda och deras egenskaper eller skick utesluter eller i betydande grad försämrar en sådan användning.
Vad beträffar ”sund och god marknadsmässig kvalitet”ska det påpekas att artikel 13 i förordning nr 3665/87 ingår i kapitel I med rubriken ”Rätt till bidrag” i avdelning 2 med rubriken ”Export till tredje land”i nämnda förordning, viket visar att ”sund och god marknadsmässig kvalitet” hos den exporterade produkten är ett materiellt villkor för att bidrag ska beviljas (se dom Fleisch-Winter, C‑309/04,
EU:C:2005:732
, punkt 28).
Det följer även av nämnda artikel 13 att medlemsstaterna ska säkerställa att varor som exporteras till tredje land är av sund och god marknadsmässig kvalitet (se, för ett liknande resonemang, dom Tyskland/kommissionen, C‑54/95,
EU:C:1999:11
, punkt 49).
Portugals regering har i sina skriftliga yttranden gjort gällande att det efter en kontroll av den verksamhet som bedrivs av Cruz & Companhia konstaterades att denne exportör inte förde de obligatoriska register som föreskrivs i särskilda förordningar på området.
Det ska härvidlag erinras om att det i artikel 71.2 i förordning nr 822/87 föreskrivs att fysiska eller juridiska personer eller sammanslutningar av sådana personer som för sin yrkesutövning innehar sådana vinprodukter som anges i artikel 1 i denna förordning, särskilt producenter, tappnings- och bearbetningsföretag, liksom även handelsidkare som ska definieras senare, ska vara skyldiga att föra register över mottagna leveranser och uttag av dessa produkter.
Det följer vidare av artikel 1.1 i förordning nr 2238/93 att det i densamma fastställs närmare bestämmelser om tillämpning av artikel 71 i förordning nr 822/87 vad gäller följedokument vid transport av vinprodukter.
Domstolen påpekar att om exportören inte iakttar skyldigheten att föra register enligt förordningarna nr 822/87 och 2238/93, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra, är det inte möjligt för medlemsstaterna att kontrollera att de produkter som exporteras till tredje land är av sund och god marknadsmässig kvalitet enligt artikel 13 i förordning nr 3665/87 och således säkerställa att de villkor som är kopplade till systemet med förskotterade exportbidrag är uppfyllda.
Det följer av fast rättspraxis att det är exportören som måste svara för följderna om skyldigheterna enligt ordningen med förskotterade exportbidrag inte iakttas (se, vad beträffar tolkningen av artikel 33.1 andra stycket i förordning nr 3665/87, dom Groupe Limagrain Holding, C‑402/10,
EU:C:2011:704
, punkt 52).
Frågorna ska därför besvaras enligt följande. Artikel 19.1 a i förordning nr 2220/85 ska tolkas så att den säkerhet som exportören har ställt för att garantera återbetalningen av det förskotterade exportbidraget inte ska anses ha upphört att gälla även om det kan fastställas att exportören har lagt fram handingar rörande exportdeklarationens mottagande, bevis för att varorna har lämnat unionens tullområde senast inom 60 dagar från detta mottagande samt bevis för att varorna har tullbehandlats i det tredje land som har importerat dem, om övriga villkor för utbetalning av exportbidraget, bland annat villkoret att de exporterade produkterna ska vara av sund och god marknadsmässig kvalitet i artikel 13 i förordning nr 3665/87, inte är uppfyllda.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Artikel 19.1 a i kommissionens förordning (EEG) nr 2220/85 av den 22 juli 1985 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med säkerheter för jordbruksprodukter, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 3403/93 av den 10 december 1993, ska tolkas så att den säkerhet som exportören har ställt för att garantera återbetalningen av det förskotterade exportbidraget inte ska anses ha upphört att gälla även om det kan fastställas att exportören har lagt fram handlingar rörande exportdeklarationens mottagande, bevis för att varorna har lämnat Europeiska unionens tullområde senast inom 60 dagar från detta mottagande samt bevis för att varorna har tulbehandlats i det tredje land som har importerat dem, om övriga villkor för utbetalning av exportbidraget, bland annat villkoret att de exporterade produkterna ska vara av sund och god marknadsmässig kvalitet i artikel 13 i kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1829/94 av den 26 juli 1994, inte är uppfyllda.

Underskrifter
(
*1
)   Rättegångsspråk: portugisiska.