CELEX: 62008CJ0403
Palydovinis transliavimas
Futbolo rungtynių transliavimas
Transliacijos priėmimas naudojant palydovinio dekoderio korteles
Teisėtai vienos valstybės narės rinkai pateiktos ir kitoje valstybėje narėje naudojamos palydovinio dekoderio kortelės
Draudimas prekiauti ir naudoti valstybėje narėje
Programų rodymas pažeidžiant suteiktas išimtines teises
Autorių teisės
Teisė transliuoti per televiziją
Išimtinės licencijos transliuoti vienos valstybės narės teritorijoje
Laisvas paslaugų teikimas
SESV 56 straipsnis
Konkurencija
SESV 101 straipsnis
Tikslas apriboti konkurenciją
Sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų apsauga
Neteisėta priemonė
Direktyva 98/84/EB
Direktyva 2001/29/EB
Kūrinių atgaminimas palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane
Atgaminimo teisės išimtis
Viešas kūrinių paskelbimas kavinėse-restoranuose
Direktyva 93/83/EEB

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl
–        1998 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/84/EB dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės
prieigos paslaugų teisinės apsaugos (OL L 320, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 147, toliau
− Direktyva dėl sąlyginės prieigos),
–        1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyvos 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam
transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo (OL L 248, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t.,
p. 134, toliau − Direktyva dėl palydovinio transliavimo),
–        1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų,
susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk.,
2 t., p. 321, toliau − Direktyva „televizija be sienų“), iš dalies pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 97/36/EB (OL L 202, p. 60; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 321),
–        2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230,
toliau − Direktyva dėl autorių teisių),
–        ir SESV 34, 36, 56 bei 101 straipsnių išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčą, kilusį tarp
Football Association Premier League Ltd.
(toliau − FAPL),
NetMed Hellas SA
(toliau −
NetMed Hellas
) bei
Multichoice Hellas SA
(toliau −
Multichoice Hellas
; toliau, visos kartu −
FAPL
ir kt.), viena šalis, ir
QC Leisure
, D. Richardson,
AV Station plc
(toliau −
AV Station
), M. Chamberlain ir M. Madden,
SR Leisure Ltd
, P. G. C. Houghton bei D. Owen (toliau, visi kartu,
QC Leisure
ir kt.), kita šalis, (byloje C‑403/08), ir ginčą, kilusį tarp K. Murphy ir
Media Protection Servines Ltd.
(toliau − MPS) (byloje C‑429/08), dėl Jungtinėje Karalystėje prekiaujamų ir naudojamų atkodavimo priemonių, kurios suteikia
galimybę naudotis transliuojančio subjekto teikiamomis palydovinio transliavimo paslaugomis, yra gaminamos ir jomis prekiaujama
turint šio subjekto leidimą, tačiau yra naudojamos, nepaisant pastarojo valios, už geografinės zonos, kuriai šis leidimas
yra išduotas, ribų (toliau − užsienio dekodavimo priemonės).
I –
Teisinis pagrindas
A –
Tarptautinė teisė
Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, pateikta Pasaulio prekybos organizacijos steigimo
sutarties 1C priede ir pasirašyta Marakeše 1994 m. balandžio 15 d., buvo patvirtinta 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu
94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos
kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80).
Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės laikosi Berno konvencijos (1971) 1–21 straipsnių ir jos priedo. Tačiau valstybės narės pagal šią Sutartį
neturi teisių nei įsipareigojimų tų teisių, kurias suteikia tos konvencijos 6bis straipsnis arba iš kurio tos teisės kyla,
atžvilgiu.“
Pagal Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), iš dalies pakeistos
1979 m. rugsėjo 28 d. (toliau − Berno konvencija), 11 straipsnio pirmą pastraipą:
„Dramos, dramos-muzikos ir muzikos kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti:
i)      viešai atlikti savo kūrinius, įskaitant visus viešo atlikimo būdus bei priemones;
ii)      bet kokiu būdu paskelbti visuomenei savo kūrinių atlikimus.“
Berno konvencijos 11bis straipsnio pirmoje pastraipoje reglamentuojama:
„Literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti:
i)      transliuoti savo kūrinius eteryje ar viešai skelbti juos visuomenei bet kokiu kitu belaidžiu ženklų, garsų ar vaizdo siuntimo
būdu;
ii)      viešai skelbti visuomenei eteryje jau transliuotus kūrinius laidais ar belaidžiu būdu, kai tai daro kita nepradinė organizacija;
iii)      viešai skelbti transliuotą eteryje kūrinį garsiakalbiu ar bet kokiu kitu ženklų, garsų ar vaizdų siuntimo prietaisu.“
Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) 1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje priėmė PINO atlikimų ir fonogramų sutartį
(toliau − Atlikimų ir fonogramų sutartis) bei PINO autorių teisių sutartį (toliau − Autorių teisių sutartis). Šios dvi sutartys
Bendrijos vardu buvo patvirtintos 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (OL L 89, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208).
Pagal Atlikimų ir fonogramų sutarties 2 straipsnio g punktą:
„Šioje Sutartyje:
<...>
g)      atlikimo ar fonogramos „viešas paskelbimas“ – tai bet koks atlikimo garsų ar fonogramoje užfiksuotų garsų arba jų išraiškos
viešas perdavimas, išskyrus transliaciją. 15 straipsnyje „viešo paskelbimo“ sąvoka taip pat suprantama kaip fonogramoje įrašytų
garsų arba garsų išraiškos padarymą viešai girdimais.“
Šios sutarties 15 straipsnio 1 dalyje skelbiama:
„Atlikėjai ir fonogramų gamintojai turi teisę į vienkartinį teisingą atlyginimą, kai komerciniais tikslais išleistos fonogramos
tiesiogiai ar netiesiogiai transliuojamos ar kaip kitaip viešai skelbiamos.“
Autorių teisių sutarties 1 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad susitariančiosios šalys įsipareigoja laikytis Berno konvencijos
1–21 straipsnių ir jos priedo reikalavimų.
B –
Sąjungos teisė
1.           Transliavimą reglamentuojančios direktyvos
Direktyvos „televizija be sienų“ trečioje konstatuojamoje dalyje skelbiama:
„<...> programų transliavimas be sienų, taikant įvairiausias technologijas, yra vienas iš Bendrijos tikslų įgyvendinimo būdų;
<...> turėtų būti numatytos priemonės, leidžiančios ir užtikrinančios perėjimą iš nacionalinių rinkų į bendrą programų kūrimo
bei paskirstymo rinką ir sukuriančios sąžiningos konkurencijos sąlygas, leidžiančias televizijos programų transliavimo paslaugoms
atlikti visuomenės interesus atitinkantį vaidmenį“.
Pagal Direktyvos 97/36 21 konstatuojamąją dalį:
„<...> itin reikšmingi visuomenei įvykiai šioje direktyvoje turėtų atitikti tam tikrus kriterijus, t. y. jie turėtų būti ypatingi,
visą Europos Sąjungos visuomenę arba atskiros valstybės narės visuomenę, arba ženklią atskiros valstybės narės visuomenės
dalį dominantys renginiai, kuriuos iš anksto rengia organizatoriai, turintys teisinę galią parduoti su tuo renginiu susijusias
teises“.
Direktyvos dėl palydovinio transliavimo 3, 5, 7, 14, 15 ir 17 konstatuojamosiose dalyse skelbiama:
„(3)      <…> Bendrijoje per valstybių narių sienas perduodama transliacija, ypač palydoviniu ir kabeliniu ryšiu, yra vienas svarbiausių
būdų šiems Bendrijos politiniams, ekonominiams, socialiniams, kultūriniams ir teisiniams tikslams pasiekti;
<…>
(5)      kyla grėsmė, kad teisių turėtojų kūriniai gali būti panaudojami nemokant jiems atlyginimo arba kad atskiri išimtinių teisių
turėtojai įvairiose šalyse gali kliudyti pasinaudoti jų teisėmis; <…> teisinis netikrumas yra tiesioginė kliūtis laisvam programų
judėjimui Bendrijoje;
<…>
(7)      <…> laisvai transliuoti programas dar trukdo šiuo metu esantis teisinis netikrumas dėl to, ar transliacija per palydovą, kurio
signalus galima priimti tiesiogiai, daro poveikį teisėms tik perdavimo šalyje, ar visose priėmimo šalyse kartu; <…>
<…>
(14)      <…> teisinis netikrumas dėl įsigytinų teisių, trukdantis palydoviniam transliavimui per valstybių sienas, turi būti panaikintas
Bendrijos lygmeniu apibrėžiant viešo perdavimo per palydovą sąvoką; <…> toks apibrėžimas turi nurodyti, kur vykdomas perdavimas;
<…> toks apibrėžimas būtinas norint išvengti kelių nacionalinių įstatymų taikymo vienai transliacijai; <...>
(15)      <…> išimtinių transliavimo teisių įsigijimas pagal sutartį valstybėje narėje, kurioje vyksta viešas perdavimas per palydovą,
turėtų atitikti visus autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymus;
<…>
(17)      <…> apskaičiuodamos užmokestį už įsigyjamas teises šalys turėtų atsižvelgti į visus transliavimo aspektus, tokius kaip faktiška
auditorija, galima auditorija ir kalba“.
Pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies a−c punktus:
„a)      Šioje direktyvoje „viešas perdavimas per palydovą“ – tai programos signalų, skirtų viešam priėmimui, įvedimas, atsakingai
transliavimo organizacijai kontroliuojant, į ištisinę komunikacijos grandinę, vedančią į palydovą ir žemyn link žemės;
b)      viešas perdavimas per palydovą vyksta tik valstybėje narėje, kurioje atsakingai transliavimo organizacijai kontroliuojant,
programos signalai yra įvedami į nepertraukiamą komunikacijos grandinę, vedančią į palydovą ir žemyn link žemės;
c)      jei programos signalai yra koduoti, viešas perdavimas per palydovą vyksta tuomet, kai iškodavimo priemonėmis visuomenę aprūpina
transliavimo organizacija arba tomis priemonėmis aprūpinama jos leidimu.“
Direktyvos dėl palydovinio transliavimo 2 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės suteikia autoriui išimtinę teisę leisti viešai per palydovą perduoti autorių teisės kūrinius, kuriems taikomos
šio skyriaus nuostatos.“
Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 2, 3, 6 ir 13 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(2)      <…> valstybių sienas peržengiančių transliavimo ir informacinės visuomenės paslaugų teikimas, individo požiūriu, gali prisidėti
prie visiško pagrindinės žmogaus teisės − žodžio laisvės įgyvendinimo, o visuomeniniu požiūriu − prisidėti prie Sutartyje
išdėstytų uždavinių įgyvendinimo;
(3)      <…> Sutartis numato laisvą visų paslaugų, paprastai teikiamų už užmokestį, judėjimą; <...> ši teisė, taikoma transliavimo
ir informacinės visuomenės paslaugoms, kartu yra ir ypatinga bendrųjų Bendrijos teisės principų išraiška, būtent žodžio laisvės,
kuri skelbiama Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 10 straipsnyje; <...> šis straipsnis aiškiai
pripažįsta piliečių teisę gauti ir perduoti informaciją, nepaisant sienų, ir <...> bet koks šios teisės apribojimas privalo
būti pagrįstas atsižvelgiant į kitus teisėtus ir teisinės apsaugos vertus interesus;
<…>
(6)      <…> skaitmeninių technologijų siūlomos galimybės, sukurdamos didesnį paslaugų spektrą pagal (SESV 56 ir 57 straipsnius), užtikrina
didesnio vartotojo pasirinkimo ir indėlio į kultūrinį pliuralizmą galimybę; <...> šių paslaugų įgyvendinamumas siekiant, kad
paslaugos teikėjui būtų sumokėta už paslaugą, dažnai priklauso nuo sąlyginės prieigos naudojimo; <...> vadovaujantis tuo,
paslaugų teikėjų teisinė apsauga nuo neteisėtų priemonių naudojimo, leidžiančių nemokamai prisijungti prie šių paslaugų, atrodo,
yra būtina tam, kad užtikrintų paslaugų ekonominį gyvybingumą;
<…>
(13)      <…> atrodo, jog būtina užtikrinti, kad valstybės narės imtųsi tinkamos teisinės apsaugos, užkertančios kelią pateikti į rinką
siekiant gauti tiesioginę ar netiesioginę finansinę naudą, neteisėtas priemones, leidžiančias ar padedančias neteisėtai apeiti
visas technologines apsaugos priemones, kad būtų sumokėta už teisėtai teikiamas paslaugas“.
Šios direktyvos 2 straipsnyje skelbiama:
„Šioje direktyvoje:
a)      „apsaugotoji paslauga“ − tai bet kuri iš toliau minimų paslaugų, kurios grindžiamos sąlygine prieiga ir už jų teikimą yra
mokama:
–        televizijos programų transliavimas, kaip apibrėžta (Direktyvos „televizija be sienų“) 1a straipsnyje [1 straipsnio a punkte],
<…>
b)      „sąlyginė prieiga“ − tai bet kokia techninė priemonė ir (arba) susitarimas, kada apsaugotosios paslaugos gavimas suprantama
forma padaromas priklausomu nuo išankstinio individualaus leidimo;
c)      „sąlyginės prieigos priemonė“ − tai bet koks įrenginys ar programinė įranga, sukurta ar pritaikyta tam, kad būtų galima suprantama
forma gauti apsaugotąją paslaugą;
<…>
e)      „neteisėta priemonė“ − tai bet koks įrenginys ar programinė įranga, sukurta ar pritaikyta tam, kad būtų galima suprantama
forma gauti apsaugotąją paslaugą be paslaugos teikėjo leidimo;
f)      „šios direktyvos taikymo sritis“ − tai visos teisės normos, susijusios su 4 straipsnyje nurodyta neteisėta veikla“.
Pagal tos pačios direktyvos 3 straipsnį:
„1.      Visos valstybės narės imasi priemonių, būtinų uždrausti savo teritorijose šios direktyvos 4 straipsnyje nurodytą veiklą ir
numatyti 5 straipsnyje minėtas sankcijas ir teisės gynimo priemones.
2.      Nepažeisdamos šio straipsnio 1 dalies reikalavimų, valstybės narės negali:
a)      apriboti apsaugotųjų paslaugų ar susijusiųjų paslaugų, kurių kilmės šalis yra kita valstybė narė, teikimo arba
b)      apriboti laisvo sąlyginės prieigos priemonių judėjimo dėl priežasčių, patenkančių į šios direktyvos taikymo sritį“.
Šios direktyvos 4 straipsnyje numatyta:
„Savo teritorijose valstybės narės uždraudžia tokią veiklą:
a)      neteisėtų priemonių gamybą, importą, platinimą, pardavimą, nuomą ar valdymą komerciniais tikslais;
b)      neteisėtų priemonių montavimą, aptarnavimą ar keitimą komerciniais tikslais;
c)      komercinių komunikacijos priemonių naudojimą neteisėtoms priemonėms reklamuoti“.
2.           Intelektinę nuosavybę reglamentuojančios direktyvos
Direktyvos dėl autorių teisių 9, 10, 15, 20, 23, 31 ir 33 konstatuojamosiose dalyse skelbiama:
„(9)      Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra
labai svarbios intelektinei kūrybai. <...>
(10)      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą
<...>
<…>
(15)      <…> Šia direktyva <...> siekiama įgyvendinti kai kuriuos naujus tarptautinius įsipareigojimus, (numatytus Autorių teisių sutartyje
bei Atlikimų ir fonogramų sutartyje).
<…>
(20)      Ši direktyva remiasi principais ir taisyklėmis, jau nustatytomis šioje srityje šiuo metu (intelektinės nuosavybės srityje)
galiojančiose direktyvose, pirmiausia (1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvoje 92/100/EEB dėl nuomos teisės ir panaudos
teisės bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 120)), tuos principus ir taisykles plėtoja bei įteisina informacinės visuomenės kontekste.
Šios direktyvos nuostatos neturėtų pažeisti tų direktyvų nuostatų, išskyrus atvejus, kai šioje direktyvoje yra nustatyta kitaip.
<...>
(23)      Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai,
kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Ši teisė turėtų
apimti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją
ar televiziją. Ši teisė neturėtų būti taikoma jokiems kitiems veiksmams.
<…>
(31)      Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų
teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. <...>
<…>
(33)      Išimtinei atgaminimo teisei turėtų būti taikoma išimtis siekiant leisti tam tikrus laikino atgaminimo veiksmus, kurie yra
trumpalaikiai arba atsitiktiniai atgaminimai, sudarantys neatskiriamą ir esminę technologinio proceso dalį ir atliekami tik
tam, kad tarpininkas galėtų užtikrinti veiksmingą perdavimą tinkle tarp trečiųjų asmenų, arba tam, kad paskui būtų teisėtai
pasinaudota kūriniu ar kitu objektu. Atitinkami atgaminimo veiksmai patys savaime neturėtų turėti atskiros ekonominės vertės.
Jei jie atitinka šiuos reikalavimus, ši išimtis turėtų būti taikoma veiksmams, leidžiantiems peržvalgą, taip pat saugojimą
tarpinėje atmintyje, įskaitant tuos veiksmus, kurie leidžia perdavimo sistemoms veiksmingai veikti, kad būtų gauti duomenys
apie informacijos naudojimą, jeigu tik tarpininkas nekeičia informacijos ir nesikiša į teisėtą, plačiai pripažintą ir taikomą
šioje komercinėje veikloje technologijos naudojimą. Naudojimas turėtų būti laikomas teisėtu tais atvejais, kai leidžia teisių
turėtojas arba neriboja įstatymas“.
Pagal Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio a ir e punktus:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu
ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
a)      autoriams − savo kūrinius;
<…>
e)      transliuojančiosioms organizacijoms − savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu,
įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą“.
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis
ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti
individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku“.
Tos pačios direktyvos 5 straipsnyje skelbiama:
„1.      2 straipsnyje minėtiems laikiniems atgaminimo veiksmams, kurie yra trumpalaikiai arba atsitiktiniai ir kartu − būtina bei
svarbi technologinio proceso dalis, kurių vienintelis tikslas yra sudaryti sąlygas:
a)      tarpininkui perduoti tinkle tretiesiems asmenims arba
b)      teisėtai naudoti
kūrinį ar kitą objektą ir kurie atskirai nėra ekonominiu atžvilgiu svarbūs, 2 straipsnyje nustatytos atgaminimo teisės netaikomos.
<…>
3.      Valstybės narės 2 ir 3 straipsniuose nustatytoms teisėms gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais, kai:
<…>
i)      atsitiktinai kūrinys ar kitas objektas įtraukiamas į kitą medžiagą;
<…>
5.      Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse nustatytos išimtys ir apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja
įprastiniam kūrinio ar kito objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų“.
Pagal 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų
teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (kodifikuota redakcija) (OL L 376, p. 28, toliau − Direktyva
dėl gretutinių teisių) 5 konstatuojamąją dalį:
„Kūrybinė bei meninė autorių ir atlikėjų veikla reikalauja atitinkamų pajamų, kaip pagrindo tolimesnei kūrybinei ir meninei
veiklai, o investicijos, kurios visų pirma reikalingos fonogramų ir filmų kūrimui, yra itin didelės ir susijusios su rizika.
<...>“
Šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje skelbiama, kad valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę
leisti arba uždrausti jų transliacijų įrašymą, nepriklausomai nuo to, ar minėtos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu,
įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
Šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalyje skelbiama:
„Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti retransliuoti jų laidas bevielio
ryšio priemonėmis, o taip pat viešai skelbti jų transliacijas, jeigu tai daroma viešai prieinamose vietose už įėjimo mokestį“.
Direktyvos dėl gretutinių teisių 5 konstatuojamoje dalyje ir 7 straipsnio 2 dalyje bei 8 straipsnio 3 dalyje iš esmės atkartojama
Direktyvos 92/100 7 konstatuojamoji dalis ir 6 straipsnio 2 dalis bei 8 straipsnio 3 dalis.
C –
Nacionalinės teisės aktai
Pagal 1988 m. Autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymo (
Copyright, Designs and Patents Act 1988
, toliau − Autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymas) 297 straipsnio 1 dalį:
„Asmuo, kuris, siekdamas išvengti bet kokio programos priėmimo mokesčio mokėjimo, nesąžiningai priima iš Jungtinės Karalystės
teikiamą į transliavimo paslaugą įtrauktą programą, pažeidžia įstatymus ir jam, taikant sumarinį procesą, gali būti paskirta
bauda, neviršijanti referencinės lentelės 5 lygio“.
To paties įstatymo 298 straipsnyje skelbiama:
„1.      Asmuo, kuris
a)      reikalauja mokėti mokestį už programų, įtrauktų į transliavimo paslaugas, teikiamas iš Jungtinės Karalystės ar bet kokios
kitos valstybės narės, priėmimą, arba
b)      perduoda bet kokias kitas užkoduotas programas iš Jungtinės Karalystės ar bet kokios kitos valstybės narės,
<…>
naudojasi tokiomis teisėmis ir jų gynimo priemonėmis.
2.      Jis turi tas pačias teises ir jų gynimo priemones prieš asmenį
a)      kuris
i)      gamina, importuoja, platina, parduoda ar nuomoja, siūlo ar eksponuoja pardavimui ar nuomai arba reklamuoja turėdamas tikslą
parduoti ar išnuomoti,
ii)      turi komerciniais tikslais, arba
iii)      įrengia, atlieka priežiūrą ar pakeičia komerciniais tikslais,
bet kokį aparatą, sukurtą ar pritaikytą tam, kad asmenys galėtų priimti programas ar kitas transliacijas arba padėti jiems
šiuo tikslu arba apeiti su programomis ar kitomis transliacijomis susijusios sąlyginės prieigos technologiją, kai tai daryti
jie neturi leidimo, <...>
<…>
kaip ir autorių teisių turėtojas prieš autorių teisių pažeidimą.
<…>“
II –
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
FAPL valdo „Premier League“, pagrindinį profesionalaus futbolo čempionatą Anglijoje įsikūrusiems futbolo klubams.
FAPL veikla be kita ko apima „Premier League“ rungtynių filmavimo organizavimą ir teisių transliuoti šias rungtynes per televiziją,
t. y. teisių pateikti visuomenei audiovizualinį sporto rungtynių turinį transliavimo per televiziją būdu, įgyvendinimą (toliau
− teisės transliuoti).
A –
Teisių transliuoti „Premier League“ rungtynes suteikimas išduodant licenziją
FAPL suteikia minėtas teises tiesiogiai transliuoti teritoriniu pagrindu trejų metų laikotarpiui. Jos strategija yra transliuoti
čempionatą žiūrovams visame pasaulyje ir kartu užtikrinti jos klubams nariams didžiausią įmanomą šių teisių vertę.
Šios teisės televizijos transliuotojams suteikiamos atviro konkurso, kuris prasideda kviečiant konkurso dalyvius pateikti
pasiūlymus pasaulio, regiono ar  teritoriniu pagrindu, tvarka. Toliau paklausa lemia teritorinį pagrindą, kurio atžvilgiu
FAPL parduoda savo tarptautines teises. Tačiau šis pagrindas iš principo yra nacionalinis dėl to, kad konkurso dalyvių suinteresuotumas
teisėmis transliuoti pasaulyje ar Europoje nėra didelis, nes transliuotojai paprastai veiklą vykdo teritoriniu pagrindu ir
aptarnauja jų valstybės arba mažos bendrą kalbą turinčių kaimyninių valstybių grupės vidaus rinką.
Kai konkurso dalyvis laimi konkursą dėl teritorinio „Premier League“ rungtynių tiesioginio transliavimo teisių, jam suteikiama
išimtinė transliavimo teisė šioje teritorijoje. FAPL teigimu tai būtina siekiant gauti maksimalią visų šių teisių komercinę
vertę, nes transliuotojai pasirengę padengti papildomas išlaidas, kad gautų šias išimtines teises, kadangi jos transliuotojams
leidžia atskirti jų paslaugas nuo jų konkurentų teikiamų paslaugų ir taip padidina galimybes gauti pajamų.
Siekiant apsaugoti visų transliuotojų teritorinį išimtinumą, kiekvienas iš jų įsipareigoja su FAPL sudarytoje licencinėje
sutartyje neleisti visuomenei priimti jo laidų už teritorijos, kuriai jis turi licenciją, ribų. Tai reiškia, pirma, jog kiekvienas
transliuotojas privalo užtikrinti, kad visos jo laidos, kurias galima matyti už šios teritorijos ribų, ypač tos, kurios perduodamos
per palydovą, būtų visiškai saugiai užkoduotos ir negalėtų būti matomos nekoduota forma. Antra, transliuotojai privalo užtikrinti,
kad jokia priemonė nebūtų sąmoningai leidžiama tam, kad kas nors galėtų žiūrėti jų laidas už atitinkamos teritorijos ribų.
Todėl šiems transliuotojams ypač draudžiama tiekti atkodavimo priemones, leidžiančias atkoduoti jų laidas siekiant jas panaudoti
už teritorijos, kuriai jie turi licenciją, ribų.
B –
„Premier League“ rungtynių transliavimas
Vykdydama savo veiklą FAPL taip pat atsakinga už „Premier League“ rungtynių filmavimo organizavimą ir signalo perdavimą subjektams,
turintiems teisę jį transliuoti.
Šiuo tikslu per rungtynes nufilmuotas vaizdas ir aplinkos garsas perduodamas redakcijos padaliniui, kuris prideda logotipus,
vaizdų seką, ekrano grafiką, muziką ir komentarą anglų kalba.
Signalas per palydovą vėl nusiunčiamas televizijos transliuotojui, kuris prideda savo logotipą ir, galbūt, komentarą. Po to
signalas suspaudžiamas ir užkoduojamas, o vėliau perduodamas palydovu abonentams, kurie signalą priima palydovine antena.
Galiausiai signalas atkoduojamas ir išskleidžiamas palydoviniame dekoderyje, kurio veikimui reikalinga atkodavimo priemonė,
kaip antai dekoderio kortelė.
Graikijoje sublicencijos transliuoti „Premier League“ rungtynes savininkė yra
NetMed Hellas
. Rungtynės transliuojamos per palydovą „NOVA“ platformos, kurios savininkė ir eksploatuotoja yra
Multichoice Hellas
, „SuperSport“ kanalais.
Televizijos žiūrovai, turintys NOVA palydovinės televizijos programų paketą, gali žiūrėti šiuos kanalus. Visi abonentai privalo
būti nurodę Graikijoje savo vardą ir pavardę, adresą bei telefono numerį. Šis abonementas gali būti pasirašomas privatiems
ar komerciniams poreikiams.
Pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo momentu Jungtinėje Karalystėje išimtines teises suteikti tiesioginės „Premier League“
transliacijos licenciją turėjo
BSkyB Ltd
. Jei fizinis ar juridinis asmuo nori transliuoti Jungtinėje Karalystėje „Premier League“ rungtynes, jis iš šios bendrovės
gali įsigyti komercinį abonementą.
Tačiau kai kurios viešojo maitinimo įstaigos pradėjo Jungtinėje Karalystėje naudoti užsienio dekodavimo priemones tam, kad
galėtų matyti „Premier League“ rungtynes. Jos iš tiekėjo perka kortelę ir dekoderį, kurie leidžia priimti kitoje valstybėje
narėje transliuojamą palydovinį kanalą, kaip antai NOVA, kurios abonementams taikomos geresnės sąlygos nei
BSkyB Ltd
abonementams, kanalus. Šios dekoderio kortelės buvo pagamintos ir jomis buvo prekiaujama turint paslaugų teikėjo leidimą,
tačiau vėliau jos buvo naudojamos neleistinu būdu, nes transliuotojai, remiantis šio sprendimo 35 punkte nurodytais įsipareigojimais,
jų išdavimą siejo su sąlyga, kad klientai tokių kortelių nenaudos už atitinkamos nacionalinės teritorijos ribų.
FAPL mano, kad tokia veikla kenkia jos interesams, nes kyla grėsmė pagal licenciją suteiktų teisių išimtinumui atitinkamoje
teritorijoje, taigi ir šių teisių vertei. Televizijos transliuotojas, parduodantis pigiausias dekoderio korteles, praktiškai
galėtų tapti Europos lygmens televizijos transliuotoju, o tai reikštų, kad transliavimo Europos Sąjungoje teisės turėtų būti
suteikiamos Europos lygmeniu. Tai lemtų žymų tiek FAPL, tiek televizijos transliuotojų, pajamų sumažėjimą ir taip sumažintų
jos teikiamų paslaugų gyvybingumą.
Todėl
FAPL ir kt.
byloje C‑403/08 pateikė tris, kaip ji pati vadina, bandomuosius ieškinius
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Intellectual Property)
. Du ieškiniai buvo pareikšti
QC Leisure
, D. Richardson,
AV Station
ir M. Chamberlain, įrangos ir palydovinių dekoderių, leidžiančių priimti užsienio transliuotojų, tarp jų ir NOVA, kuri tiesiogiai
transliuoja „Premier League“ rungtynes, laidas kavinėms-restoranams tiekėjams.
Trečiasis ieškinys pareikštas M. Madden,
SR Leisure Ltd
, P. G. C. Houghton ir D. Owen, gėrimų pardavėjams arba keturių kavinių-restoranų, tiesiogiai rodžiusių „Premier League“ rungtynes
naudojant užsienio dekodavimo priemonę, eksploatuotojams.

FAPL ir kt.
tvirtina, kad šie asmenys, sudarydami komercinius sandorius arba, atsakovų trečio ieškinio atveju, komerciniais tikslais
laikydami užsienio dekodavimo įrangą, skirtą arba pritaikytą naudotis
FAPL ir kt.
paslaugomis be leidimo, pažeidžia jų teises, saugomas Autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymo 298 straipsniu.
Be to, atsakovai pagal trečią ieškinį, sukurdami kūrinių kopijas palydoviniame dekoderyje ir rodydami kūrinius ant ekrano
bei atlikdami, transliuodami ar rodydami kūrinius visuomenei arba paskelbdami juos visuomenei, pažeidžia jų autorių teises.
Be to,
QC Leisure
ir
AV Station
, leisdamos atsakovams ir kitiems asmenims, kuriems jos patiekė dekoderio korteles, daryti veiksmus, kuriais jie kaltinami
trečiame ieškinyje, pažeidė autorių teises.

QC Leisure ir kt.
teigimu ieškinys nepagrįstas, nes jos nenaudoja piratinių dekoderio kortelių, kadangi visos atitinkamos kortelės buvo išplatintos
ir pateiktos rinkai kitoje valstybėje narėje atitinkamo palydovinės televizijos transliuotojo.
Byloje C‑429/08 K. Murphy, kavinės-restorano valdytoja, įsigijo NOVA dekoderio kortelę tam, kad galėtų rodyti „Premier League“
rungtynes.
MPS – FAPL įgaliotos įstaigos vykdyti baudžiamuosius persekiojimus prieš kavinių-restoranų, naudojančių užsienio dekodavimo
įrangą, valdytojus, –darbuotojai konstatavo, kad K. Murphy savo kavinėje-restorane rodė NOVA perduodamas „Premier League“
rungtynių transliacijas.
Todėl MPS pradėjo procesą prieš K. Murphy
Portsmouth Magistrates’ Court
, kuris ją nuteisė už du pažeidimus, numatytus Autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymo 297 straipsnio 1 dalyje, motyvuojant
tuo, kad ji nesąžiningai priimdavo programas, įtrauktas į transliavimo paslaugas, teikiamas iš Jungtinėje Karalystėje esančios
vietovės, turėdama tikslą išvengti bet kokio mokesčio, taikomo transliuojamų programų priėmimui, mokėjimo.

Portsmouth Crown Court
iš esmės atmetus apeliacinį skundą dėl K. Murphy nubaudimo, ji, gindama tokią pačią poziciją, kaip ir
QC Leisure ir kt
., pateikė kasacinį skundą
High Court of Justice
.
Šiomis aplinkybėmis
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
nusprendė sustabdyti bylos C‑403/08 nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      a)      Ar sąlyginės prieigos priemonė tampa „neteisėta priemone“ pagal [Direktyvos dėl sąlyginės prieigos] 2 straipsnio e punktą,
jei ji naudojama gauti prieigai prie apsaugotos paslaugos tokioje vietoje, tokiu būdu arba tokiam asmeniui, kurie nenurodyti
paslaugos teikėjo leidime, jei tą priemonę paslaugos teikėjas arba kas nors jo sutikimu pagamina ir parduoda ją su ribotu
leidimu naudoti tik tam, kad būtų galima gauti apsaugotą paslaugą konkrečiomis aplinkybėmis?
b)      Kokia šios direktyvos 2 straipsnio e punkte vartojamų sąvokų „sukurta ar pritaikyta“ reikšmė?
2.      Kai pirmasis paslaugos teikėjas perduoda programos turinį koduotu būdu antrajam paslaugos teikėjui, kuris tą turinį transliuoja
siūlydamas sąlyginę prieigą: į kokius rodiklius reikia atsižvelgti pagal (Direktyvos dėl sąlyginės prieigos) 5 straipsnį nustatant,
ar pažeisti pirmojo apsaugotos paslaugos teikėjo interesai?
Būtent:
kai pirmoji įmonė perduoda programos turinį (įskaitant matomą vaizdą, aplinkos garsą ir komentarą anglų kalba) koduotu būdu
antrajai įmonei, kuri savo ruožtu viešai transliuoja programos turinį (prie kurio prideda savo logotipą ir kartais papildomą
garsinį komentaro takelį):
a)      ar pirmosios įmonės atliekamas perdavimas yra apsaugota „televizijos programų transliacijos“ paslauga pagal [Direktyvos dėl
sąlyginės prieigos] 2 straipsnio a punktą ir [Direktyvos „televizija be sienų“] 1 straipsnio a punktą?
b)      ar pirmoji įmonė turi būti transliuotojas pagal [Direktyvos „televizija be sienų“] 1 straipsnio b punktą, kad ją būtų galima
laikyti teikiančia apsaugotą „televizijos programų transliavimo“ paslaugą pagal [Direktyvos dėl sąlyginės prieigos] 2 straipsnio
a punkto pirmą įtrauką?
c)      ar [Direktyvos dėl sąlyginės prieigos] 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo pirmajai įmonei suteikiama teisė pareikšti
civilinį ieškinį dėl neteisėtų priemonių, kuriomis suteikiama prieiga prie antrosios įmonės transliuojamų programų dėl to,
kad:
i)      tokios priemonės turi būti laikomos per transliavimo signalą suteikiančiomis prieigą prie pirmosios įmonės nuosavos paslaugos;
arba
ii)      pirmoji įmonė yra apsaugotos paslaugos teikėja, kurios interesai yra pažeidžiami dėl neteisėtos veiklos (nes tokiomis priemonėmis
suteikiama neleistina prieiga prie apsaugotos paslaugos, kurią teikia antroji įmonė)?
d)      Ar atsakymas į c punkte pateiktą klausimą priklauso nuo to, ar pirmasis ir antrasis paslaugų teikėjai naudoja skirtingas atkodavimo
sistemas ir sąlyginės prieigos priemones?
3.      Ar [Direktyvos dėl sąlyginės prieigos[ 4 straipsnio a punkte vartojama frazė „valdymas komerciniais tikslais“ yra susijusi
tik su valdymu komercinių sandorių, susijusių su neteisėtomis priemonėmis (pavyzdžiui, su jų pardavimu), tikslais, ar ji taikoma
ir tuo atveju, kai priemonę turi galutinis vartotojas, vykdantis bet kokio pobūdžio ūkinę veiklą?
4.      Kai nuoseklūs filmo, muzikos kūrinio ar garso įrašo fragmentai (šiuo atveju skaitmeninėse vaizdo ir garso laikmenose) yra
sukuriami i) dekoderio atmintyje arba ii) kalbant apie filmą, televizoriaus ekrane, ir atgaminamas visas kūrinys, jei nuoseklūs
fragmentai laikomi visuma, tačiau bet kuriuo laiko momentu egzistuoja tik ribotas fragmentų kiekis:
a)      ar aplinkybė, ar tie kūriniai buvo atgaminti visiškai ar iš dalies, nustatoma remiantis nacionalinėmis autorių teisių taisyklėmis,
reglamentuojančiomis tai, kas yra neteisėtas autoriaus teisių saugomų kūrinių atgaminimas, o gal tai yra [Direktyvos dėl autorių
teisių] 2 straipsnio aiškinimo dalykas?
b)      jei tai priklauso nuo [Direktyvos dėl autorių teisių[ 2 straipsnio aiškinimo, ar nacionalinis teismas turi vertinti kaip visumą
visus kiekvieno kūrinio fragmentus, ar tik tam tikrą fragmentų skaičių, kuris egzistuoja tam tikru laiko momentu? Jei tai
pastarasis atvejis, kokį kriterijų nacionalinis teismas turi taikyti, atsakydamas į klausimą, ar kūriniai buvo atgaminti iš
dalies remiantis to straipsnio formuluote?
c)      Ar [minėtame[ 2 straipsnyje nurodyta atgaminimo teisė taikoma trumpalaikių vaizdų kūrimui televizoriaus ekrane?
5)      a)     Ar laikinos kūrinių kopijos, sukurtos palydovinės televizijos dekoderyje arba su dekoderiu sujungtame televizoriaus ekrane,
kurių vienintelis tikslas sudaryti galimybę naudotis kūriniu kitaip įstatymais neapribotu būdu, turi būti laikomos turinčiomis
„atskirą ekonominę svarbą“ pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 1 dalies nuostatą dėl to, kad tokios kopijos suteikia vienintelį
pagrindą, kuriuo remdamasis teisių turėtojas gali gauti atlyginimą už naudojimąsi jo teisėmis?
b)      Ar atsakymas į penkto klausimo a punkte pateiktą klausimą priklauso nuo to, i) ar laikinos kopijos turi tam tikrą savo vertę;
arba ii) ar laikinos kopijos sudaro nedidelę kūrinių rinkinio dalį ir (arba) kitą objektą, kuris kitaip gali būti naudojamas
nepažeidžiant autorių teisių; arba iii) ar teisių turėtojo paskirtas išimtinis licencijos turėtojas kitoje valstybėje narėje
jau gavo atlygį už kūrinio naudojimą toje valstybėje narėje?
6)      a)     Ar autorių teisėmis apsaugotas kūrinys perduodamas visuomenei laidais ar bevielėmis priemonėmis kaip nurodyta [Direktyvos
dėl autorių teisių] 3 straipsnyje, kai palydovinė transliacija priimama komercinės paskirties patalpose (pavyzdžiui, bare)
ir perduodama ar rodoma tose patalpose per vieną televizoriaus ekraną su garsiakalbiais tose patalpose esantiems visuomenės
nariams?
b)      Ar atsakymas į 6 klausimo a punktą priklauso nuo to, ar:
i)      tose patalpose esantys visuomenės nariai yra nauji transliuotojo nenumatyti asmenys (šiuo atveju dėl to, kad vienoje valstybėje
narėje naudotis namuose skirta atkodavimo kortelė yra naudojama komerciniais tikslais kitoje valstybėje narėje);
ii)      visuomenės nariai yra mokesčio nemokanti auditorija pagal nacionalinės teisės aktus, ir
iii)      televizijos transliacijos signalas priimamas išorine ar palydovine antena, esančia ant stogo ar netoli pastatų, kuriuose yra
televizija?
c)      Jei atsakymas į bet kurią šio klausimo b punkto dalį yra teigiamas, į kokius veiksnius reikia atsižvelgti nustatant, ar tai
kūrinio perdavimas iš vietos, kurioje nėra auditorijos?
7.      Ar suderinama su [Direktyva dėl palydovinio transliavimo] arba su EB 28, 30 ar 49 straipsniais, jei nacionaliniuose autorių
teisių įstatymuose nustatyta, kad kai į transliaciją palydovu įtrauktos laikinos kūrinių kopijos sukuriamos palydoviniame
dekoderyje ar televizoriaus ekrane, tai laikoma autorių teisių pažeidimu pagal transliacijos priėmimo šalies teisę? Ar padėtis
keičiasi, jei transliacija atkoduojama naudojantis palydovinio atkodavimo kortele, kurią išdavė palydovinės transliacijos
paslaugos teikėjas kitoje valstybėje narėje su sąlyga, kad palydovinio atkodavimo kortelė gali būti naudojama tik toje kitoje
valstybėje narėje?
8)      a)     Jei atsakymas į pirmą klausimą yra toks, kad paslaugos teikėjo arba kieno nors jo sutikimu pagaminta sąlyginės prieigos priemonė
tampa „neteisėta priemone“ pagal Direktyvos 98/84/EB 2 straipsnio e punktą, jei ji naudojama nesilaikant paslaugos teikėjui
suteiktame leidime suteikti prieigą prie apsaugotos paslaugos nustatytų ribų, kokią konkrečią teisę atsižvelgiant į jos esminę
funkciją suteikia Sąlyginės prieigos direktyva?
b)      Ar EB 28 ar 49 straipsniais draudžiama pirmoje valstybėje narėje įgyvendinti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią yra
neteisėta importuoti ar parduoti palydovinio atkodavimo kortelę, kurią išdavė palydovinės transliacijos paslaugos teikėjas
kitoje valstybėje narėje su sąlyga, kad palydovinio atkodavimo kortelę galima naudoti tik toje kitoje valstybėje narėje?
c)      Ar atsakymui turi įtakos tai, kad jei palydovinio atkodavimo kortelę naudoti leidžiama tik asmeniniais ir buitiniais tikslais
toje kitoje valstybėje narėje, tačiau ji naudojama komerciniais tikslais pirmojoje valstybėje narėje?
9.      Ar EB sutarties 28, 30 ar 49 straipsniais draudžiama įgyvendinti nacionalinės autorių teisių apsaugos teisės aktų nuostatą,
pagal kurią yra neteisėta viešai rodyti ar groti muzikos kūrinį, jei tas kūrinys įtrauktas į apsaugotą paslaugą, kuri prieinama
ir viešai rodoma naudojant palydovinio atkodavimo kortelę, kurią kitoje valstybėje narėje išdavė paslaugos teikėjas su sąlyga,
kad atkodavimo kortelė gali būti naudojama tik toje kitoje valstybėje narėje? Ar yra skirtumas, jei muzikos kūrinys yra nesvarbi
apsaugotos paslaugos kaip visumos dalis ir kitų paslaugos dalių viešas rodymas ar grojimas nedraudžiamas nacionaliniais autorių
teisių apsaugos įstatymais?
10.      Kokį teisinį kriterijų nacionalinis teismas turėtų taikyti ir į kokias aplinkybes turėtų atsižvelgti spręsdamas, ar sutartiniai
ribojimai pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą, kai programos turinio teikėjas suteikia išimtines licencijas,
skirtas vienos ar kelių valstybių narių teritorijai, pagal kurias transliuotojui leidžiama transliuoti programos turinį tik
toje teritorijoje (taip pat ir per palydovą), o į kiekvieną licenciją yra įtrauktas sutartinis įpareigojimas, pagal kurį transliuotojas
privalo neleisti savo palydovinio atkodavimo kortelių, suteikiančių galimybę priimti licencijuotą programos turinį, naudoti
už licencijoje nurodytos teritorijos ribų?
Būtent:
a)      Ar EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti aiškinama kaip taikytina tam įpareigojimui dėl vienintelės priežasties, kad jis laikytinas
tokiu, kuriuo siekiama trukdyti, riboti ar iškreipti konkurenciją?
b)      Jei taip, ar tam, kad būtų galima taikyti EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą, reikia taip pat įrodyti, kad sutartiniu
įpareigojimu akivaizdžiai trukdoma, ribojama ar iškreipiama konkurencija?“
Byloje C‑429/08
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Kokiomis aplinkybėmis sąlyginės prieigos priemonė laikoma „neteisėta priemone“ pagal (Direktyvos dėl sąlyginės prieigos) 2 straipsnio
e punktą?
2.      Konkrečiai, ar sąlyginės prieigos priemonė yra „neteisėta priemonė“, jeigu ji įsigyta esant tokioms aplinkybėms, kai:
i)      sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių pateikta taikant sutartyje numatytą
ribotą leidimą naudoti šią priemonę prieigai prie apsaugotos paslaugos tik pirmojoje valstybėje narėje, tačiau panaudota prieigai
prie šios apsaugotos paslaugos, gautos kitoje valstybėje narėje; ir (arba)
ii)      sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių įsigyta ir (arba) aktyvuota pateikus
netikrą vardą (pavardę) ir gyvenamosios vietos adresą pirmojoje valstybėje narėje, taip apeinant sutartyje nustatytus teritorinius
apribojimus tokių priemonių eksportui, siekiant jas naudoti už pirmosios valstybės narės ribų; ir (arba)
iii)      sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių pateikta pagal sutartyje numatytą sąlygą,
kad ji bus naudojama tik buitiniais arba privačiais tikslais, o ne komerciniais tikslais (už komercinį naudojimą mokamas didesnis
abonentinis mokestis), tačiau Jungtinėje Karalystėje buvo naudojama komerciniais tikslais, t. y. tiesioginėms futbolo rungtynių
transliacijoms bare?
3.      Jeigu atsakymas į bet kurią antro klausimo dalį yra neigiamas, ar pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį valstybei narei
draudžiama remtis nacionaliniu įstatymu, pagal kurį tokių sąlyginės prieigos priemonių naudojimas yra draudžiamas antrame
klausime nurodytomis aplinkybėmis?
4.      Jeigu atsakymas į bet kurią antro klausimo dalį yra neigiamas, ar minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalis negalioja:
a)      nes ji yra diskriminuojamo pobūdžio ir (arba) neproporcinga; ir (arba)
b)      nes ji prieštarauja Sutartyje numatytoms laisvo judėjimo teisėms; ir (arba)
c)      dėl kokios nors kitos priežasties?
5.      Jeigu atsakymas į 2 klausimą yra teigiamas, ar minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnis negalioja todėl, kad
juose numanomai reikalaujama, jog valstybės narės nustatytų „neteisėtų priemonių“ importo iš kitų valstybių narių ir kitokių
sandorių dėl šių priemonių apribojimus tokiomis aplinkybėmis, kai šios priemonės gali būti teisėtai importuojamos ir (arba)
naudojamos tarptautinėms palydovinio transliavimo paslaugoms gauti remiantis laisvo prekių judėjimo taisyklėmis pagal EB sutarties
28 ir 30 straipsnius ir (arba) laisve teikti ir gauti paslaugas pagal EB sutarties 49 straipsnį?
6.      Ar pagal EB 28, 30 ir 49 straipsnius draudžiama įgyvendinti nacionalinį įstatymą (pvz., [Autorių teisių, dizaino ir patentų
įstatymo] 297 straipsnį), pagal kurį nesąžiningas į transliavimo paslaugą, teikiamą iš Jungtinės Karalystės, įtrauktos programos
priėmimas, siekiant išvengti bet kokio programos priėmimo mokesčio mokėjimo, laikomas nusikaltimu, esant bet kurioms iš toliau
nurodytų aplinkybių:
i)      sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių pateikta ir taikant sutartyje numatytą
ribotą leidimą naudoti šią priemonę prieigai prie apsaugotos paslaugos tik pirmojoje valstybėje narėje, tačiau ji buvo panaudota
prieigai prie šios apsaugotos paslaugos, gautos kitoje valstybėje narėje (šiuo atveju Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir
Šiaurės Airijos Karalystėje); ir (arba)
ii)      sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių įsigyta ir (arba) aktyvuota pateikus
netikrą vardą (pavardę) ir gyvenamosios vietos adresą pirmojoje valstybėje narėje, taip apeinant sutartyje nustatytus teritorinius
apribojimus tokių priemonių eksportui, siekiant jas naudoti už pirmosios valstybės narės ribų; ir (arba)
iii)      jeigu sąlyginės prieigos priemonė pagaminta paslaugos teikėjo arba jo sutikimu ir iš pradžių pateikta pagal sutartyje numatytą
sąlygą, kad ji bus naudojama tik buitiniais arba privačiais tikslais, o ne komerciniais tikslais (už komercinį naudojimą mokamas
didesnis abonentinis mokestis), tačiau Jungtinėje Karalystėje buvo naudojama komerciniais tikslais, t. y. tiesioginėms futbolo
rungtynių transliacijoms bare?
7.      Ar nagrinėjamas nacionalinis įstatymas negali būti įgyvendinamas bet kuriuo atveju, todėl, kad juo diskriminuojama pažeidžiant
EB 12 straipsnį arba kitokiu pagrindu, nes nacionalinis įstatymas taikomas į transliavimo paslaugą, teikiamą iš Jungtinės
Karalystės, o ne iš kurios nors kitos valstybės narės, įtrauktoms programoms?
8.      Kokį teisinį kriterijų nacionalinis teismas turėtų taikyti ir į kokias aplinkybes turėtų atsižvelgti spręsdamas, ar sutartiniai
ribojimai pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą, kai programos turinio teikėjas suteikia išimtines licencijas,
skirtas vienos ar kelių valstybių narių teritorijai, pagal kurias transliuotojui leidžiama transliuoti programos turinį tik
toje teritorijoje (taip pat ir per palydovą), o į kiekvieną licenciją yra įtrauktas sutartinis įpareigojimas, pagal kurį transliuotojas
privalo neleisti savo palydovinio atkodavimo kortelių naudoti už licencijoje nurodytos teritorijos ribų?
Būtent:
a)      ar EB 81 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip taikytina minėtam įsipareigojimui dėl vienintelės priežasties, jog jį
galima aiškinti taip, kad juo siekiama trukdyti, riboti ar iškreipti konkurenciją?
b)      Jei taip, ar tam, kad būtų galima taikyti EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą, reikia taip pat įrodyti, kad sutartiniu
įsipareigojimu akivaizdžiai trukdoma, ribojama ar iškreipiama konkurencija?“
2008 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑403/08 ir C‑429/08 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
III –
Dėl prejudicinių klausimų
A –
Dėl taisyklių, susijusių su kitų valstybių narių koduotų programų priėmimu
1.           Pirminės pastabos
Visų pirma reikia patikslinti, kad šios bylos susijusios tik su tokių transliuotojų, kaip antai
Multichoice Hellas
, programų, per kurias rodomos „Premier League“ rungtynės, palydoviniu transliavimu visuomenei. Todėl vienintelė audiovizualinio
paskelbimo dalis, kuri reikšminga šioje byloje, yra ta, kurią apima transliuotojų atliekamas šių programų transliavimas visuomenei
remiantis Direktyvos dėl palydovinio transliavimo 1 straipsnio 2 dalies a ir b punktais. Šie veiksmai atliekami iš valstybės
narės, kurioje programas perduodantys signalai patenka į palydovinio perdavimo kanalą (toliau − transliavimo valstybė narė),
šiuo atveju − būtent iš Graikijos Respublikos.
Pirmojo perdavimo dalis (tarp FAPL ir šių transliuotojų), pasireiškianti minėtų rungtynių audiovizualinės informacijos perdavimu,
atvirkščiai, neturi jokios reikšmės šiai bylai, nes šis perdavimas gali būti atliktas kitomis telekomunikacijų priemonėmis,
nei tos, kurias naudoja pagrindinės bylos šalys.
Toliau, iš bylos medžiagos matyti, kad, remiantis licencinėmis sutartimis, sudarytomis tarp FAPL ir atitinkamų transliuotojų,
nagrinėjamos programos skirtos tik transliavimo valstybės narės visuomenei ir kad todėl šie transliuotojai privalo užtikrinti,
jog jų palydovines transliacijas galima būtų priimti tik šioje valstybėje. Todėl nurodyti transliuotojai privalo užkoduoti
savo transliacijas ir tiekti atkodavimo priemones tik transliavimo valstybės narės teritorijoje nuolat gyvenantiems asmenims.
Galiausiai neginčijama, kad kavinių-restoranų savininkai naudoja tokias atkodavimo priemones už šios valstybės narės teritorijos
ribų ir todėl jas naudoja pažeisdami transliuotojų valią.
Būtent šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai savo klausimų pirmąja dalimi siekia išsiaiškinti,
ar toks atkodavimo priemonių naudojimas patenka į Direktyvos dėl sąlyginės prieigos taikymo sritį ir kokia yra jos reikšmė
tokiam naudojimui. Be to, tuo atveju, jei šis aspektas direktyva nesuderintas, jie siekia išsiaiškinti, ar SESV 34, 36, 56
ir 101 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus ir licencines sutartis, kuriais draudžiama naudoti užsienio atkodavimo
priemones.
2.           Direktyva dėl sąlyginės prieigos
a)           Dėl sąvokos „neteisėta priemonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 2 straipsnio e punktą (pirmas
klausimas byloje C‑403/08 ir pirmas bei antras klausimai byloje C‑429/08)
Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės klausia, ar sąvoka „neteisėta priemonė“, kaip
tai suprantama pagal Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 2 straipsnio e punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji apima ir užsienio
dekodavimo priemones, įskaitant ir gautas ar aktyvuotas pateikus netikrą vardą ir pavardę bei adresą, ir priemones, naudojamas
pažeidžiant sutartinius apribojimus, pagal kuriuos ją galima naudoti tik asmeniniams tikslams.
Šiuo klausimu viena vertus reikia priminti, kad Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 2 straipsnio e punkte neteisėtos priemonės
sąvoka apibrėžiama kaip bet koks įrenginys ar programinė įranga, „sukurta“ ar „pritaikyta“ tam, kad būtų galima suprantama
forma gauti apsaugotąją paslaugą be paslaugos teikėjo leidimo.
Taigi šioje formuluotėje apsiribojama tik įranga, kuri buvo mechaninių ar automatinių operacijų objektu prieš jas pateikiant
naudoti ir sudaro galimybes gauti apsaugotas paslaugas be šių paslaugų teikėjų sutikimo. Todėl ši formuluotė apima tik įrangą,
pagamintą, tvarkomą, pritaikytą ar pertvarkytą be paslaugų teikėjo leidimo ir neapima užsienio dekodavimo priemonių naudojimo.
Kita vertus, reikia pažymėti, kad Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 6 ir 13 konstatuojamosios dalys, kuriose patikslinama
sąvoka „neteisėta priemonė“, daroma nuoroda į būtinybę kovoti su neteisėtomis priemonėmis, „leidžiančiomis neteisėtai naudotis“
saugomomis paslaugomis, ir su neteisėtų priemonių, leidžiančių ar padedančių „neteisėtai apeiti visas technologines apsaugos
priemones“, kad būtų sumokėta už teisėtai teikiamas paslaugas, pateikimu rinkai.
Nei į vieną iš šių kategorijų nepatenka nei užsienio dekodavimo priemonės, nei priemonės, gautos ar aktyvuotos pateikus netikrą
vardą ir pavardę bei adresą, nei priemonės, kurios buvo naudotos pažeidžiant sutartinius apribojimus, leidžiančius jas naudoti
tik asmeniniais tikslais. Iš tiesų visos šios priemonės pagaminamos ir pateikiamos rinkai paslaugų teikėjui išdavus leidimą,
jos neleidžia nemokamai naudotis saugomomis paslaugomis ir jos nesudaro galimybių ar nepadeda apeiti technologines priemones,
naudojamas siekiant apsaugoti atlyginimą už šias paslaugas, turint omenyje tai, kad pateikimo rinkai valstybėje narėje buvo
sumokėtas atlyginimas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: sąvoka „neteisėta priemonė“, kaip tai suprantama
pagal Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 2 straipsnio e punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji neapima nei užsienio dekodavimo
priemonių, nei tokių dekodavimo priemonių, kurios buvo gautos ar aktyvuotos pateikus netikrą vardą ir pavardę bei adresą,
nei tokių, kurios buvo naudotos pažeidžiant sutartinį apribojimą, leidžiantį jas naudoti tik asmeniniais tikslais.
b)           Dėl Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 3 straipsnio 2 dalies aiškinimo (trečiasis klausimas byloje C‑429/08)
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos dėl sąlyginės prieigos
3 straipsnio 2 dalis draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie neleidžia naudoti užsienio dekodavimo priemonių, įskaitant
ir tas, kurios buvo gautos ar aktyvuotos pateikus netikrą vardą ir pavardę bei adresą, arba dekodavimo priemones, kurios buvo
naudotos pažeidžiant sutartinius apribojimus, leidžiančius jas naudoti tik asmeniniais tikslais.
Remiantis Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, nepažeisdamos šios direktyvos 3 straipsnio
1 dalies reikalavimų, negali apriboti laisvo sąlyginės prieigos priemonių judėjimo dėl priežasčių, patenkančių į šios direktyvos
derinimo sritį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 3 straipsnio 1 dalimi nustatomos pareigos Direktyvos dėl sąlyginės prieigos derinimo srityje,
– kuri, remiantis jos 2 straipsnio f punktu, apibrėžiama kaip visos teisės normos, susijusios su jos 4 straipsnyje nurodyta
neteisėta veikla, – be kita ko reikalaujant, kad valstybės narės draustų šiame 4 straipsnyje nurodytą veiklą.
Tačiau šis 4 straipsnis susijęs tik su veikla, kuri yra neteisėta, nes apima neteisėtų priemonių naudojimą, kaip tai suprantama
pagal šią direktyvą.
Užsienio dekodavimo priemonės, įskaitant ir gautas ar aktyvuotas pateikus netikrą vardą ir pavardę bei adresą, ir dekodavimo
priemonės, naudojamos pažeidžiant sutartinius įsipareigojimus, leidžiančius jas naudoti tik asmeniniais tikslais, kaip tai
matyti iš šio sprendimo 62–66 punktų, nėra tokios neteisėtos priemonės.
Todėl nei veikla, apimanti šių priemonių naudojimą, nei nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos draudžiama ši veikla, nepriskirtini
Direktyvos dėl sąlyginės prieigos derinimo sričiai.
Esant šioms sąlygoms, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos dėl sąlyginės prieigos 3 straipsnio 2 dalis
nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos draudžiama naudoti užsienio dekodavimo priemones, įskaitant ir gautas ar
aktyvuotas pateikiant netikrą vardą ir pavardę bei adresą, arba naudojamas pažeidžiant sutartinį apribojimą, leidžiantį jas
naudoti tik asmeniniais tikslais, nes tokie teisės aktai nepriskirtini šios direktyvos derinimo sričiai.
c)           Dėl kitų klausimų, susijusių su Direktyva dėl sąlyginės prieigos
Atsižvelgiant į atsakymus, pateiktus į pirmąjį klausimą byloje C‑403/08 ir į 1–3 klausimus byloje C‑429/08, nereikia nagrinėti
antro, trečio klausimų ir aštunto klausimo a punkto byloje C‑403/08 bei ketvirto ir penkto klausimų byloje C‑429/08.
3.           SESV sutarties nuostatos dėl laisvo prekių ir paslaugų judėjimo
a)           Dėl draudimo importuoti, prekiauti ir naudoti užsienio dekodavimo priemones (aštunto klausimo b punktas ir devinto klausimo
pirmoji dalis byloje C‑403/08 bei šešto klausimo i punktas byloje C‑429/08)
Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės klausia, ar SESV 34, 36 ir 56 straipsniai
turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia vienos valstybės narės teisės aktus, draudžiančius importuoti, prekiauti ir naudoti
šioje valstybėje užsienio dekodavimo priemones, leidžiančias naudotis kitos valstybės narės kilmės užkoduota palydovinio transliavimo
paslauga, apimančia pirmosios valstybės teisės aktais saugomą objektą.
i)           Dėl taikytinų nuostatų nustatymo
Nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, susiję tiek su tarpvalstybiniu koduotų transliavimo
paslaugų teikimu, tiek su užsienio dekodavimo priemonių, kurių pagalba galima atkoduoti šias paslaugas, judėjimu Sąjungos
viduje. Šiomis aplinkybėmis kyla klausimas, ar šiuos teisės aktus reikia nagrinėti atsižvelgiant į laisvą paslaugų teikimą,
ar į laisvą prekių judėjimą.
Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai nacionalinė priemonė susijusi ir
su laisvu prekių judėjimu, ir su laisvu paslaugų teikimu, jeigu paaiškėja, kad viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir
gali būti su ja susieta, Teisingumo Teismas ją nagrinėja iš esmės atsižvelgdamas tiktai į vieną iš šių dviejų pagrindinių
laisvių (žr. 1994 m. kovo 24 d. Sprendimo
Schindler
, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 22 punktą ir 2010 m. ir 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Ker-Optika
, C‑108/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 43 punktą).
Tačiau, telekomunikacijų srityje, šie du aspektai dažnai yra glaudžiai susiję ir nei vienas iš jų negali būti laikomas papildomu
kito atžvilgiu. Taip yra ypač tada, kai nacionalinės teisės aktai reglamentuoja telekomunikacijų įrangos, kaip antai dekodavimo
priemonių, tiekimą turint tikslą nustatyti reikalavimus, kuriuos turi atitikti ši įranga, arba nustatyti sąlygas, kurioms
esant ja galima prekiauti, todėl tokiu atveju reikia kartu nagrinėti abi pagrindines laisves (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio
22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital
, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 29–33 punktus).
Tokiu atveju, kai šioje srityje teisės aktai reglamentuoja veiklą, kurią ypač apibūdina ūkio subjektų teikiamos paslaugos,
o telekomunikacijų įrangos tiekimas su ja susijęs tik visiškai antraeiliu ryšiu, šią veiklą reikia nagrinėti atsižvelgiant
tik į paslaugų teikimo laisvę.
Taip visų pirma yra tuo atveju, kai tokios įrangos suteikimas naudotis tėra tik konkreti tokios paslaugos organizavimo ar
funkcionavimo tvarka, ir kai ši veikla nėra savitikslė, bet skirta sudaryti galimybę naudotis šia paslauga. Šiomis aplinkybėmis
veikla, pasireiškianti tokios įrangos suteikimu naudotis, neturėtų būti vertinama nepriklausomai nuo veiklos, susijusios su
paslauga, su kuria ši pirma veikla yra susijusi (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Schindler
22–25 punktus).
Reikia pažymėti, kad pagrindinėse bylose nacionalinės teisės aktai nėra skirti dekodavimo priemonėms siekiant nustatyti reikalavimus,
kuriuos jos turi atitikti, arba nustatyti sąlygas, kurių laikantis galima jomis prekiauti. Iš tiesų pagal šiuos teisės aktus
minėtos priemonės traktuojamos tik kaip instrumentas, leidžiantis abonentams naudotis užkoduotomis transliacijos paslaugomis.
Turint omenyje tai, kad šie teises aktai visų pirma susiję su laisvu paslaugų teikimu, o laisvo prekių judėjimo aspektas yra
visiškai antrinis laisvo paslaugų teikimo atžvilgiu, minėti teisės aktai turi būti vertinami atsižvelgiant į pastarąją laisvę.
Iš to darytina išvada, kad tokie teisės aktai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant į SESV 56 straipsnį.
ii)        Dėl laisvo paslaugų teikimo apribojimo egzistavimo
Pagal SESV 56 straipsnį reikalaujama panaikinti bet kokius laisvės teikti paslaugas apribojimus – net vienodai taikomus ir
nacionaliniams, ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams – jeigu jie gali užkirsti kelią, trukdyti ar padaryti mažiau patrauklią
kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, įsteigto paslaugų teikėjo veiklą. Be to, laisve teikti
paslaugas naudojasi ir paslaugų teikėjas, ir jų gavėjas (žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional et Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑7633, 51 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pagrindinėse bylose pagal nacionalinės teisės aktus draudžiama importuoti, parduoti ar naudoti nacionalinėje teritorijoje
užsienio dekodavimo priemones, kurios suteikia galimybę naudotis iš kitos valstybės narės kildinamomis palydovinio transliavimo
paslaugomis.
Kadangi naudojimasis palydovinio transliavimo paslaugomis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėse bylose, reikalauja turėti
tokią priemonę, kurios tiekimui taikomas sutartinis apribojimas, pagal kurį ši priemonė gali būti naudojama tik transliavimo
valstybės narės teritorijoje, nagrinėjami nacionalinės teisės aktai draudžia priimti šias paslaugas asmenims, gyvenantiems
ne transliavimo valstybėje narėje, šiuo atveju − Jungtinėje Karalystėje. Todėl minėti teisės aktai draudžia šiems asmens naudotis
minėtomis paslaugomis.
Žinoma, pagrindinė draudimo priimti tokias paslaugas kilmė slypi sutartyse, sudarytose tarp transliuotojų ir jų klientų, kurios
savo ruožtu atspindi teritorinio ribojimo sąlygas, įtrauktas į sutartis, sudarytas tarp šių transliuotojų ir intelektinės
nuosavybės teisių turėtojų. Tačiau, kadangi minėtais teisės aktais šiems apribojimams suteikiama teisinė apsauga ir už jų
nesilaikymą numatomos civilinės bei piniginės sankcijos, jais pačiai ribojamas laisvas paslaugų teikimas.
Vadinasi, minėti teisės aktai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, draudžiamas pagal SESV 56 straipsnį, nebent jis objektyviai
pateisinamas.
iii)        Dėl laisvo paslaugų teikimo apribojimo pateisinimo intelektinės nuosavybės teisių apsaugos tikslu
–       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

FAPL ir kt.
, MPS, Jungtinės Karalystės, Prancūzijos bei Italijos vyriausybės tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės
aktuose įtvirtintas apribojimas gali būti pateisinamas intelektinės nuosavybės teisių turėtojo turimomis teisėmis, nes jis
būtinas siekiant užtikrinti, kad šie asmenys gautų tinkamą atlyginimą; tai reiškia, kad minėti subjektai turi teisę reikalauti
atlyginimo už jų kūrinių arba kitų visose valstybėse narėse saugomų objektų naudojimą ir taip įgyti teritorinį išskirtinumą.
Šiuo klausimu minėti suinteresuoti asmenys be kita ko tvirtina, kad, nesant jokios šio teritorinio išskirtinumo apsaugos,
intelektinės nuosavybės teisių turėtojas negalėtų gauti tinkamo atlygio už licencijas iš transliuotojų, nes sporto rungtynių
tiesioginė transliacija būtų praradusi dalį savo vertės. Transliuotojai nebūtų suinteresuoti įsigyti licenciją už transliavimo
valstybės narės teritorijos. Licencijos visoms nacionalinėms teritorijoms, kuriose gyvena potencialūs klientai, įsigijimas
nebūtų finansiškai patrauklus dėl itin didelės tokių licencijų kainos. Todėl šie transliuotojai įsigyja licencijas nagrinėjamiems
kūriniams transliuoti vienos valstybės narės teritorijoje. Jie pasiryžę sumokėti nemenką priedą su sąlyga dėl teritorinio
išskirtinumo garantijos, nes tai jiems leidžia išsiskirti iš kitų konkurentų ir taip pritraukti papildomų klientų.

QC Leisure ir kt
., K. Murphy, Komisija ir ELPA priežiūros tarnyba tvirtina, kad toks laisvo transliavimo paslaugų teikimo apribojimas neturėtų
būti pateisinamas, nes jis lemia rinkos padalijimą.
–       Teisingumo Teismo atsakymas
Norint išnagrinėti tokio apribojimo, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, pateisinimą reikia priminti, kad Sutartimi garantuojamų
pagrindinių laisvių apribojimas negali būti pateisinamas, nebent jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus,
yra tinkamas garantuoti, jog bus įgyvendintas juo siekiamas tikslas, ir neviršija to, kas būtina tam tikslui pasiekti (šiuo
klausimu žr. 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo
UTECA
, C‑222/07, Rink. p. I‑1407, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant apie pateisinimus, kurie gali būti priimti, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad toks apribojimas be kita
ko gali būti pateisinamas privalomais bendrojo intereso pagrindais, pasireiškiančiais intelektinės nuosavybės teisių apsauga
(šiuo klausimu žr. 1980 m. kovo 18 d. Sprendimo
Coditel ir kt.
, vadinamojo „Coditel I“, 62/79, Rink. p. 881, 15 ir 16 punktus bei 1981 m. sausio 20 d. Sprendimo
Musik-Vertrieb membran ir K-tel International
, 55/80 ir 57/80, Rink. p. 147, 9 ir 12 punktus).
Todėl visų pirma svarbu nustatyti, ar FAPL gali remtis tokiomis teisėmis, galinčiomis pateisinti aplinkybę, kad pagrindinėje
byloje nagrinėjamais teisės aktais jos atžvilgiu nustatoma apsauga, kuri yra laisvo paslaugų teikimo apribojimas.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad FAPL negali remtis pačių „Premier League“ rungtynių autoriaus teise, nes jos nėra kvalifikuojamos
kūriniu.
Tam, kad galėtų būti taikoma tokia kvalifikacija, reikia, kad atitinkamas objektas būtų originalus, t. y. jis turi būti originalus
jo autoriaus intelekto kūrinys (šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Infopaq International
, C‑5/08, Rink. p. I‑6569, 37 punktą).
Pažymėtina, kad sporto rungtynės neturėtų būti traktuojamos kaip intelektinės veiklos rezultatas, galintis būti kvalifikuojamas
kūriniu Direktyvos dėl autorių teisių prasme. Tai ypač taikytina futbolo rungtynėms, reglamentuojamoms žaidimo taisyklių,
kurios nepalieka kūrybinės laisvės autorių teisių prasme.
Esant šioms aplinkybėms, šios rungtynės negali būti saugomos autorių teisių. Be to, akivaizdu, kad Sąjungos teisė jų nesaugo
pagal jokią kitą teisę intelektinės nuosavybės srityje.
Vis dėlto sporto rungtynės, kaip tokios, yra unikalios ir todėl originalios, o tai leidžia jas transformuoti į objektus, kurie
yra verti apsaugos, panašios į kūrinių apsaugą, ir ši apsauga prireikus gali būti suteikta skirtingomis vidaus teisės sistemomis.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, pagal SESV 165 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, Sąjunga prisideda prie Europos sporto
reikalų skatinimo, kartu atsižvelgdama į jo specifinį pobūdį, savanoriška veikla paremtas struktūras bei jo socialinę ir švietimo
funkciją.
Esant šioms aplinkybėms valstybei narei leistina saugoti sporto rungtynes, prireikus taikant intelektinės nuosavybės apsaugą,
priimant specialius nacionalinės teisės aktus arba, laikantis Sąjungos teisės, pripažįstant apsaugą, suteiktą šioms rungtynėms
sutartinėmis priemonėmis, sudarytomis tarp asmenų, turinčių teisę pateikti visuomenei šių rungtynių audiovizualinį turinį,
ir asmenų, kurie nori transliuoti šį turinį jų pasirinktai visuomenei.
Šiuo aspektu reikia pridurti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė šios galimybės įgyvendinimą valstybei narei tiek, kiek
jis Direktyvos 97/36 20 ir 21 konstatuojamoje dalyje daro nuorodą į renginius, organizuojamus organizatoriaus, kuris turi
teisę parduoti su šiuo renginiu susijusias teises.
Todėl, jei atitinkamais nacionalinės teisės aktais siekiama suteikti apsaugą sporto rungtynėms, – o tai patikrinti privalo
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – Sąjungos teisė iš principo nedraudžia tokios apsaugos ir todėl tokie
teisės aktai gali pateisinti tokį laisvo paslaugų judėjimo apribojimą, koks numatytas pagrindinėje byloje.
Tačiau, dar reikia, kad tokiu apribojimu nebūtų viršyta to, kas yra būtina nagrinėjamos intelektinės nuosavybės apsaugos tikslui
pasiekti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
UTECA
31 ir 36 punktus).
Šiuo aspektu reikia priminti, kad nuo laisvo judėjimo principo leidžiama nukrypti tik jeigu tai pagrįsta teisių, kurios yra
konkretus nagrinėjamos intelektinės nuosavybės objektas, apsauga (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo
Rioglass ir Transremar
, C‑115/02, Rink. p. I‑12705, 23 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant apie šį aspektą, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad šiuo konkrečiu objektu nagrinėjamų teisių turėtojams,
be kita ko, siekiama užtikrinti galimybės komerciškai eksploatuoti saugomų objektų pateikimą į apyvartą ir pateikimą naudotis
apsaugą, išduodant licenciją, už kurią sumokamas atlyginimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Musik-Vertrieb membran ir K‑tel International
12 punktą bei 1993 m. spalio 20 d. Sprendimo
Phil Collins ir kt.
, C‑92/92 ir C‑326/92, Rink. p. I‑5145, 20 punktą).
Tačiau reikia konstatuoti, kad toks konkretus objektas nagrinėjamų teisių turėtojams negarantuoja galimybės reikalauti kaip
galima didesnio atlyginimo. Atsižvelgiant į šį objektą, jiems, kaip tai numatyta ir Direktyvos dėl autorių teisių 10 konstatuojamoje
dalyje bei Direktyvos dėl gretutinių teisių 5 konstatuojamoje dalyje, užtikrinamas tik tinkamas atlyginimas už bet kokį saugomų
objektų naudojimą.
Tačiau tam, kad būtų tinkamas, toks atlyginimas turi būti protingas atsižvelgiant į teikiamos paslaugos ekonominę vertę. Jis
turi būti protingas ypač atsižvelgiant į tikrą ar potencialų asmenų, kurie naudojasi ar planuoja naudotis, skaičių (pagal
analogiją žr. 1998 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo
FDV
, C‑61/97, Rink. p. I‑5171, 15 punktą ir 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Kanal 5 ir TV 4
, C‑52/07, Rink. p. I‑9275, 36–38 punktus).
Todėl toks atlyginimas televizijos transliavimo srityje, kaip tai patvirtina Direktyvos dėl palydovinio transliavimo 17 konstatuojamoji
dalis, be kita ko turi būti protingas atsižvelgiant į tokius atitinkamos programos kriterijus, kaip jos faktinis žiūrovų skaičius,
potencialus žiūrovų skaičius ir kalbinė versija (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo
Lagardère Active Broadcast
, C‑192/04, Rink. p. I‑7199, 51 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia visų pirma pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisių turėtojai gauna atlyginimą už
saugomų objektų transliavimą iš programos valstybės narės, kurioje turi vykti transliacija remiantis Direktyvos dėl palydovinio
transliavimo 1 straipsnio 2 dalies b punktu, ir kurioje todėl turi būti mokamas tinkamas atlyginimas.
Toliau reikia pažymėti, kad kai dėl tokio atlyginimo nagrinėjamų teisių turėtojas ir transliuotojai susitaria aukciono būdu,
niekas nedraudžia nagrinėjamų teisių turėtojams tokiu atveju reikalauti sumos, kuri atitinka faktinį ir potencialų žiūrovų
skaičių tiek transliavimo valstybėje narėje, tiek bet kurioje kitoje valstybėje narėje, kurioje programos, apimančios saugomus
objektus, taip pat priimamos.
Šiuo aspektu be kita ko reikia priminti, kad toks palydovinės transliacijos priėmimas koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
galimas tik turint dekodavimo priemonę. Todėl labai tiksliai galima nustatyti bendrą skaičių žiūrovų, kurie sudaro atitinkamos
programos faktinę ir potencialią žiūrovų auditoriją, taigi – žiūrovų, kurie gyvena tiek transliavimo valstybės narės viduje,
tiek ir už jos ribų.
Galiausiai, kalbant apie transliuotojų sumokėtą priedą už teritorinio išimtinumo teisių įsigijimą, akivaizdu, kad negali būti
atmesta, jog tinkamo atlyginimo dydis taip pat parodo ypatingą aptariamų programų pobūdį, t. y. jų teritorinį išimtinumą,
nes už tai gali būti mokamas priedas.
Tačiau šiuo atveju toks priedas nagrinėjamų teisių turėtojams mokamas siekiant užtikrinti visišką teritorinį išimtinumą, kuris
lemia dirbtinį kainų skirtumą tarp padalintų nacionalinių rinkų. Toks rinkų padalinimas ir toks tai lemiantis dirbtinis kainų
skirtumas nesuderinami su pagrindiniu Sutarties tikslu − įgyvendinti vidaus rinką. Esant šioms aplinkybėms minėtas priedas
neturėtų būti laikomas kaip esantis tinkamo atlyginimo, kuris privalo būti užtikrintas nagrinėjamų teisių turėtojams, dalimi.
Todėl mokant tokį priedą viršijama tai, kas yra būtina siekiant užtikrinti tinkamą atlyginimą šiems teisių turėtojams.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad apribojimas, pasireiškiantis draudimu naudoti užsienio dekodavimo
priemones, negali būti pateisintas intelektinės nuosavybės teisių apsaugos tikslu.
Šios išvados nepaneigia minėtas Sprendimas
Coditel I
, kuriuo rėmėsi
FAPL ir kt.
bei MPS, pagrįsdamos savo argumentus. Žinoma, šio sprendimo 16 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad Sutarties nuostatos
iš principo neturėtų drausti geografinių apribojimų, dėl kurių intelektinės nuosavybės teisių perdavimo sutarčių šalys susitarė
siekdamos apsaugoti autorių ir jų teisių perėmėjus, ir kad vien todėl, jog nagrinėjami geografiniai apribojimai prireikus
sutampa su valstybės narės sienomis, nereikalauja kitokios pozicijos.
Tačiau šios išvados padarytos atsižvelgiant į aplinkybes, kurios nėra panašios į pagrindinėje byloje nagrinėjamas aplinkybes.
Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
Coditel I
, televizijos bendrovės paskelbė visuomenei kūrinį, neturėdamos valstybėje narėje atitinkamų teisių turėtojų leidimo ir nesumokėjusios
jiems atlyginimo.
Pagrindinėse bylose, atvirkščiai, transliuotojai paskelbimo visuomenei veiksmus atlieka turėdami transliavimo valstybės narės,
kuri yra šio paskelbimo kilmės valstybė narė, nagrinėjamų teisių turėtojų išduotą leidimą ir jiems moka atlyginimą, kuriuo,
be to, atsižvelgiama į faktinę ir potencialią žiūrovų auditoriją kitose valstybėse narėse.
Galiausiai reikia atsižvelgti į Sąjungos teisės vystymąsi, kurį ypač lėmė Direktyvos „televizija be sienų“ ir Direktyvos dėl
palydovinio transliavimo priėmimas, ir kuriuo siekiama užtikrinti nacionalinių programų gamybos ir platinimo rinkų perėjimą
į vieningą rinką.
iv)        Dėl laisvo paslaugų teikimo apribojimo pateisinimo siekiant paskatinti visuomenės buvimą futbolo stadionuose

FAPL ir kt.
bei MPS papildomai tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas apribojimas būtinas siekiant užtikrinti vadinamosios „netransliavimo
laikotarpio“ taisyklės, pagal kurią draudžiama transliuoti Jungtinėje Karalystėje futbolo rungtynes šeštadieniais po pietų,
laikymąsi. Šios taisyklės tikslas yra skatinti visuomenės buvimą stadionuose vykstant futbolo rungtynėms, ypač žemesnių divizionų
rungtynėms, nes šio tikslo
FAPL ir kt.
bei MPS teigimu negalima būtų pasiekti, jei žiūrovai Jungtinėje Karalystėje galėtų laisvai žiūrėti transliuotojų iš kitų
valstybių narių transliuojamas „Premier League“ rungtynes.
Šiuo klausimu, net darant prielaidą, kad tikslas skatinti tokį visuomenės buvimą stadionuose gali pateisinti pagrindinių laisvių
apribojimą, pakanka pažymėti, jog šios taisyklės laikymasis bet kuriuo atveju gali būti užtikrintas į licencinę sutartį tarp
teisių turėtojų ir transliuotojų įtrauktu sutartiniu apribojimu, pagal kurį šie transliuotojai būtų įpareigoti netransliuoti
šių „Premier League“ rungtynių per netransliavimo laikotarpius. Neginčijama, kad tokia priemonė mažiau kenkia pagrindinėms
laisvėms, nei taikant pagrindinėje byloje nagrinėjamą apribojimą.
Iš to darytina išvada, kad apribojimas, pasireiškiantis draudimu naudoti užsienio dekodavimo priemones, negali būti pateisinamas
tikslu skatinti visuomenės buvimą futbolo stadionuose.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas
taip, kad juo draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos užsienio dekodavimo priemonių, leidžiančių naudotis užkoduota
kitos valstybės narės kilmės palydovinio transliavimo paslauga ir kuriose yra šios pirmosios valstybės teisės aktais saugomų
objektų, importas, pardavimas ir naudojimas šioje valstybėje yra neteisėtas.
b)           Dėl užsienio dekodavimo priemonių naudojimo nurodžius netikrą asmens tapatybę bei adresą ir dėl šių priemonių naudojimo komerciniais
tikslais (aštunto klausimo byloje C‑403/08 c punktas ir šešto klausimo byloje C‑429/08 ii ir iii punktai)
Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės klausia, ar šio sprendimo 125 punkte pateiktą
išvadą paneigia aplinkybė, kad, pirma, užsienio dekodavimo priemonė buvo gauta ar aktyvuota nurodžius netikrą asmens tapatybę
ir adresą, siekiant apeiti pagrindinėse bylose nagrinėjamą teritorinį apribojimą ir, antra, kad ši priemonė naudojama komerciniais
tikslais, nors ji turėjo būti naudojama tik asmeniniais tikslais.
Kalbant apie pirmą aplinkybę, akivaizdu, jog ji gali sukelti pasekmių sutartiniuose santykiuose tarp įgijėjo, nurodžiusio
netikrą asmens tapatybę bei adresą, ir šios priemonės tiekėjo, kuris be kita ko gali iš minėto įgijėjo reikalauti atlyginti
nuostolius kartu su palūkanomis tuo atveju, jei dėl netikros asmens tapatybės ir adreso, kuriuos pastarasis nurodė, tiekėjui
atsiranda nuostolių arba jam kyla atsakomybė prieš tokį subjektą kaip FAPL. Tačiau tokia aplinkybė nepaneigia šio sprendimo
125 punkte nurodytos išvados, nes ji neturi įtakos naudotojų, kurie sumokėjo už programų priėmimą, skaičiui.
Tai taikytina ir kalbant apie antrą aplinkybę, jei dekodavimo priemonė naudojama komerciniais tikslais, nors ji turėjo būti
naudojama tik asmeniniais tikslais.
Šiuo klausimu reikia patikslinti, jog niekas nedraudžia tarp nagrinėjamų teisių turėtojų ir transliuotojų sutartą atlyginimo
dydį apskaičiuoti atsižvelgiant į tai, kad kai kurie klientai dekodavimo priemones naudoja komerciniais tikslais, o kiti –
asmeniniais.
Remdamasis šia aplinkybe prieš savo klientus transliuotojas gali reikalauti skirtingo mokesčio už prieigą prie jos paslaugų
priklausomai nuo to, ar tokia prieiga siekiama komercinių, ar asmeninių tikslų.
Panašu, kad rizika, jog kai kurie asmenys naudos užsienio dekodavimo priemones nepaisant jų suteikimo tikslo, yra panaši į
tą, kuri atsiranda naudojant dekodavimo priemones visiškai vidaus situacijose, t. y. klientų, nuolat gyvenančių transliavimo
valstybės narės teritorijoje, naudojimo atveju. Esant šioms sąlygoms ši aplinkybė negali pateisinti laisvo paslaugų teikimo
teritorinio apribojimo ir todėl ji nepaneigia šio sprendimo 125 punkte pateiktos išvados. Tačiau tai neturi įtakos palydovinių
programų naudojimo komerciniais tikslais po jų priėmimo teisiniam vertinimui autorių teisių požiūriu, kuris atliekamas antroje
šio sprendimo dalyje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad šio sprendimo 125 punkte pateiktos išvados
nepaneigia nei aplinkybė, kad užsienio dekodavimo priemonė buvo gauta ar aktyvuota nurodžius netikrą vardą ir pavardę bei
adresą, siekiant apeiti nagrinėjamą teritorinį apribojimą, nei aplinkybė, kad ši priemonė naudojama komerciniais tikslais,
nors ji buvo suteikta naudotis tik asmeniniais tikslais.
c)           Dėl kitų klausimų, susijusių su laisvu judėjimu (devinto klausimo byloje C-403/08 antroji dalis ir septintas klausimas byloje
C‑429/08)
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į aštunto klausimo byloje C‑403/08 b punktą ir devinto klausimo pirmą dalį bei šešto klausimo
byloje C‑429/08 i punktą, nereikia nagrinėti nei devinto klausimo byloje C‑403/08 antrosios dalies, nei septinto klausimo
byloje C‑429/08.
4.           ESV sutarties nuostatos konkurencijos srityje
Dešimtu klausimu byloje C‑403/08 ir aštuntu klausimu byloje C‑429/08 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai
iš esmės klausia, ar sutarties dėl išimtinės licencijos, sudarytos tarp intelektinės nuosavybės teisių turėtojo ir transliuotojo,
sąlygos yra SESV 101 straipsniu draudžiamas konkurencijos ribojimas, nes jomis šiam transliuotojui numatoma pareiga netiekti
dekodavimo priemonių, suteikiančių prieigą prie šio teisių turėtojo saugomų objektų už teritorijos, kurią apima nagrinėjama
sutartis dėl licencijos, ribų.
Pirmiausia reikia priminti, kad susitarimui taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, kai jo tikslas ar
poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas ar iškraipymas. Alternatyvus abiejų sąlygų pobūdis reiškia, kad pirmiausia
reikia nustatyti vieną kriterijų, šiuo atveju − susitarimo tikslą. Ir tik vėliau, jei susitarimo turinio analizė neleidžia
nustatyti pakankamo žalos lygio konkurencijai, reikia nagrinėti jo poveikį ir, kad jis būtų uždraustas, įrodyti, jog konkurencija
iš tikrųjų buvo smarkiai trukdoma, ribojama arba iškraipoma (šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 28 punktą bei 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt.
, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, Rink. p. I‑9291, 55 punktą).
Vertinant susitarimo galimai antikonkurencinį pobūdį reikia be kita ko išnagrinėti jo nuostatų turinį, siekiamus tikslus ir
ekonominį bei teisinį taikymo kontekstą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt.
58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant apie licencines sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad vien aplinkybės,
jog teisių turėtojas vieninteliam licenciatui perdavė išimtinę valstybėje narėje saugomo objekto transliavimo teisę, taigi
ir teisę drausti kitiems asmenims transliuoti nustatytu laikotarpiu, nepakanka, kad būtų galima konstatuoti, jog tokio susitarimo
tikslas yra antikonkurencinis (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimo
Coditel ir kt.
, vadinamo „Coditel II“, 262/81, Rink. p. 3381, 15 punktą).
Esant šioms sąlygoms ir remiantis Direktyvos dėl palydovinio transliavimo 1 straipsnio 2 dalies b punktu teisių turėtojas
iš principo gali perleisti vieninteliam licenciatui išimtinę teisę nustatytu laikotarpiu saugomą objektą transliuoti per palydovą
iš vienos transliavimo valstybės narės ar iš kelių valstybių narių.
Tačiau, kalbant apie teritorinius tokios teisės įgyvendinimo apribojimus, reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo
praktika, susitarimas, kuriuo siekiama atstatyti nacionalinių rinkų padalijimą, gali prieštarauti Sutarties tikslui siekti
šių rinkų sujungimo įsteigiant bendrąją rinką. Susitarimai, kuriais siekiama atskirti nacionalines rinkas pagal nacionalines
sienas arba dėl kurių apsunkinama nacionalinių rinkų skvarba, iš principo turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas –
apriboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją vaistų srityje žr. 2008 m. rugsėjo
16 d. Sprendimo
Sot. Lélos kai Sia ir kt.
, C‑468/06–C‑478/06, Rink. p. I‑7139, 65 punktą bei minėto Sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt.
59 ir 61 punktus).
Kadangi šią Teisingumo Teismo praktiką visiškai galima pritaikyti tarpvalstybinio transliavimo paslaugų teikimo sričiai, kaip
tai matyti ir iš šio sprendimo 118−121 punktų, reikia konstatuoti, kad jei licencine sutartimi siekiama uždrausti ar apriboti
tarpvalstybinį transliavimo paslaugų teikimą, laikoma, kad jos tikslas yra riboti konkurenciją, nebent kitos jos ekonominio
ir teisinio konteksto aplinkybės neleidžia konstatuoti, jog tokia sutartis gali kelti pavojų konkurencijai.
Pagrindinėse bylose neginčijamas išimtinių licencijų transliuoti „Premier League“ rungtynes suteikimas. Šiose bylose iš esmės
nagrinėjamos tik papildomos pareigos, kuriomis siekiama užtikrinti šių licencijų naudojimo teritorinius apribojimus, nurodytus
tarp teisių turėtojų ir atitinkamų transliuotojų sudarytų sutarčių sąlygose, t. y. šių transliuotojų pareiga netiekti dekodavimo
priemonių, leidžiančių prieigą prie šių saugomų objektų siekiant juos naudoti už teritorijos, kurią apima licencinė sutartis,
ribų.
Kalbant apie tokias sąlygas reikia konstatuoti, viena vertus, kad jos draudžia transliuotojams teikti bet kokias su šiomis
rungtynėmis susijusias tarpvalstybines paslaugas, o tai leidžia kiekvienam transliuotojui suteikti visišką teritorinį išskirtinumą
teritorijoje, kurią apima jo licencija, ir taip pašalinti bet kokią konkurenciją tarp įvairių transliuotojų minėtų paslaugų
teikimo srityje.
Kita vertus,
FAPL ir kt.
bei
MPS
nenurodė jokios tokių sąlygų ekonominio ir teisinio konteksto aplinkybės, kuri leistų konstatuoti, kad, nepaisant ankstesniame
punkte nurodytų argumentų, šios sąlygos negali kenkti konkurencijai ir todėl neturi antikonkurencinio tikslo.
Esant šioms sąlygoms, kadangi šios sutarčių dėl išimtinių licencijų sąlygos turi antikonkurencinį tikslą, darytina išvada,
kad jos yra konkurencijos apribojimas, draudžiamas pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį.
Reikia pridurti, jog, kadangi SESV 101 straipsnio 1 dalis iš principo netaikytina sutartims, patenkinančioms į šio straipsnio
3 dalyje nurodytas kategorijas, pagrindinėse bylos nagrinėjamos licencinių sutarčių sąlygos neatitinka minėtoje dalyje numatytų
reikalavimų dėl motyvų, nurodytų šio sprendimo 105−124 punktuose, ir todėl neatsiranda galimybė netaikyti SESV 101 straipsnio
1 dalies.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad išimtinės licencijos sutarties, sudarytos
tarp intelektinės nuosavybės teisių turėtojo ir transliuotojo, sąlygos yra SESV 101 straipsniu draudžiamas konkurencijos ribojimas,
nes jomis šiam transliuotojui numatoma pareiga netiekti dekodavimo priemonių, suteikiančių prieigą prie šio teisių turėtojo
saugomų objektų už teritorijos, kurią apima nagrinėjama licencinė sutartis, ribų.
B –
Dėl taisyklių, reglamentuojančių programų naudojimą jas priėmus
1.           Pirminės pastabos
Antrąja prejudicinių klausimų dalimi siekiama išsiaiškinti, ar programų su „Premier League“ rungtynėmis ir susijusiais kūriniais
priėmimui taikomas direktyvose dėl autorių ir gretutinių teisių nustatyti apribojimai dėl to, kad tokiu priėmimu minėti kūriniai
atgaminami palydovinio dekoderio atmintyje bei televizoriaus ekrane ir dėl nagrinėjamų kavinių-restoranų savininkų šių kūrinių
viešo rodymo.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad, kaip matyti ir iš šio sprendimo 37 bei 57 punktų, dvi asmenų grupės gali naudotis intelektinės
nuosavybės teisėmis, susijusiomis su tokiomis televizijos programomis, kokios nagrinėjamos pagrindinėse bylose, t. y., pirma,
nagrinėjamų kūrinių autoriai ir, antra, transliuotojai.
Kalbant visų pirma apie autorius, pasakytina, jog jie gali remtis autoriaus teise į kūrinį, naudojamą transliuojant minėtas
programas. Pagrindinėse bylose akivaizdu, kad FAPL gali remtis autoriaus teise į įvairius šiose transliuojamose programose
esančius kūrinius, t. y., be kita ko, į kūrinio pradžios video epizodus, „Premier League“ himną, į iš anksto įrašytą video
medžiagą, kurioje parodomi vėliausių „Premier League“ rungtynių įdomiausi momentai, ar į įvairią grafiką.
Toliau, kalbant apie transliuotojus, kaip antai
Multichoice Hellas
, pažymėtina, kad jie gali remtis Direktyvos dėl gretutinių teisių 7 straipsnio 2 dalyje numatyta teise įrašyti jų programas
arba tos pačios direktyvos 8 straipsnio 3 dalyje nurodyta teise viešai skelbti jų programas, arba Direktyvos dėl autorių teisių
2 straipsnio e punkte nustatyta teise atgaminti jų programų įrašus.
Tačiau pagrindinėse bylose pateikti klausimai nesusiję su tokiomis teisėmis.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turi nagrinėti tik Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio a punktą, 3 straipsnio
1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį, pagal kuriuos saugomos autorių teisės į kūrinius, naudojamus pagrindinėje byloje nagrinėjamose
programose, t. y., be kita ko, į kūrinio pradžios video epizodus, „Premier League“ himną, į iš anksto įrašytą video medžiagą,
kurioje parodomi vėliausių „Premier League“ rungtynių įdomiausi momentai, ar į įvairią grafiką.
2.           Dėl Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio a punkte numatytos atgaminimo teisės (ketvirtas klausimas byloje C‑403/08)
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio
a punktas turi būti aiškinamas taip, kad atgaminimo teisė apima laikinų vienas po kito einančių kūrinių fragmentų sukūrimą
palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, o vėliau yra nedelsiant ištrinami ir pakeičiami kitais fragmentais.
Šiame kontekste jis be kita ko klausia, ar jo vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į visus fragmentus, ar tik į tuos,
kurie yra tam tikru momentu.
Visų pirma reikia priminti, kad minėtos direktyvos 2 straipsnyje esanti „atgaminimo“ sąvoka yra Sąjungos teisės sąvoka, kuri
visoje Sąjungoje turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai (minėto Sprendimo
Infopaq International
27–29 punktai).
Kalbant apie jos turinį, šio sprendimo 96 punkte jau buvo nurodyta, kad autorių teisės minėto 2 straipsnio a punkto prasme
gali būti taikomos tik objektui, kuris yra paties šio kūrinio autoriaus intelekto kūrinys (minėto Sprendimo
Infopaq International
37 punktas).
Todėl Teisingumo Teismas patikslino, kad skirtingoms kūrinio dalims taip pat taikoma šioje nuostatoje numatyta apsauga, jei
jas sudaro tam tikri elementai, kurie yra paties šio kūrinio autoriaus intelekto kūrybos išraiška (minėto Sprendimo
Infopaq International
39 punktas).
Tai reiškia, kad reikia nagrinėti iš tuo pačiu metu atgamintų, taigi konkrečiu momentu egzistuojančių, fragmentų sudarytą
visumą siekiant patikrinti, ar juose yra šie elementai. Jei taip, ši visuma turi būti kvalifikuojama atgaminimu iš dalies,
kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio a punktą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Infopaq International
45 ir 46 punktus). Šiuo klausimu neturi reikšmės tai, ar kūrinys atgamintas iš linijinių fragmentų, kurie gali būti trumpalaikiai,
nes vykstant technologiniam procesui yra nedelsiant ištrinami.
Būtent atsižvelgiant į prieš tai išdėstytas aplinkybes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo vertinti,
ar laikinų kūrinių fragmentų sukūrimas palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane reiškia atgaminimą, kaip tai
suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio 2 punktą.
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos dėl autorių teisių 2 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas
taip, kad atgaminimo teisė apima laikinus kūrinių fragmentus palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, jei
šiuose fragmentuose yra elementų, kurie yra paties autoriaus intelekto kūrybos išraiška, o iš tuo pačiu metu atgamintų fragmentų
sudaryta visuma turi būti nagrinėjama siekiant nustatyti, ar joje yra tokie elementai.
3.           Dėl atgaminimo teisės išimties, numatytos Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje (penktas klausimas byloje C‑403/08)
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokie atgaminimo veiksmai, kokie
nagrinėjami byloje C‑403/08, atlikti palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, atitinka sąlygas, skelbiamas
Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje, ir todėl ar šie veiksmai gali būti atliekami be autorių teisių savininko
leidimo.
a)           Pirminės pastabos
Pagal Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalį atgaminimo veiksmams šios direktyvos 2 straipsnyje numatytos atgaminimo
teisės netaikomos, tik jeigu jie atitinka penkias sąlygas:
–        šie veiksmai yra laikini,
–        jie yra trumpalaikiai arba atsitiktiniai,
–        yra būtina bei svarbi technologinio proceso dalis,
–        jų vienintelis tikslas yra sudaryti sąlygas tarpininkui perduoti tinkle tretiesiems asmenims arba teisėtai naudoti kūrinį
ar kitą objektą, ir
–        jei šie veiksmai atskirai nėra ekonominiu atžvilgiu svarbūs.
Iš teismų praktikos matyti, jog prieš tai nurodytas sąlygas reikia aiškinti siaurai, nes šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi
nukrypstama nuo joje nustatytos bendros taisyklės, kuri reikalauja, kad autorių teisių turėtojas suteiktų leidimą bet kokiam
jo saugomo kūrinio atgaminimui (minėto Sprendimo
Infopaq International
56 ir 57 punktai).
Nepaisant to minėtos sąlygos turi būti aiškinamos taip, kad būtų išsaugotas taip nustatytos išimties veiksmingumas ir būtų
laikomasi tokio jos tikslo, koks be kita ko nurodytas Direktyvos dėl autorių teisių 31 konstatuojamoje dalyje ir 2000 m. rugsėjo
28 d. Tarybos sprendimu patvirtintoje bendroje pozicijoje dėl šios direktyvos priėmimo (OL C 344, p. 1).
Todėl, remiantis šios išimties tikslu, ji turi sudaryti galimybę užtikrinti naujų technologijų vystymąsi ir funkcionavimą
bei išlaikyti pusiausvyrą tarp, pirma, autorių teisių turėtojų teisių ir interesų ir, antra, saugomų kūrinių naudotojų, siekiančių
pasinaudoti šiomis naujomis technologijomis.
b)           Dėl Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų laikymosi
Neginčijama, kad nagrinėjami atgaminimo veiksmai atitinka Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje skelbiamas pirmąsias
tris sąlygas, nes jie yra laikini, trumpalaikiai ir yra svarbi technologinio proceso dalis, realizuojama naudojant palydovinį
dekoderį ir televizoriaus aparatą tam, kad būtų galima priimti transliuojamas programas.
Todėl belieka nustatyti, ar jie atitinka ketvirtą ir penktą sąlygas.
Kalbant, visų pirma, apie ketvirtą sąlygą, reikia iš pradžių pažymėti, kad nagrinėjamais atgaminimo veiksmais nesiekiama sudaryti
galimybę perduoti tinklu tretiesiems asmenims padedant tarpininkui. Todėl vietoj to reikia išnagrinėti, ar jų vienintelis
tikslas yra sudaryti galimybę neteisėtai naudotis saugomu kūriniu ar objektu.
Kaip matyti iš Direktyvos dėl autorių teisių 33 konstatuojamosios dalies, naudojimas laikomas teisėtu, jei tai leidžia nagrinėjamų
teisių turėtojais arba jei jo neriboja taikytini teisės aktai.
Kadangi autorių teisių turėtojai pagrindinėje byloje nesuteikė leidimo naudoti nagrinėjamus kūrinius, reikia nustatyti, ar
nagrinėjamais veiksmais siekiama sudaryti galimybę naudoti kūrinius, kurių neriboja taikytini teisės aktai.
Šiuo aspektu neginčijama, kad šie trumpalaikiai atgaminimo veiksmai leidžia tinkamai funkcionuoti palydoviniam dekoderiui
ir televizoriaus ekranui. Tokie veiksmai leidžia televizijos žiūrovams priimti programas, apimančias saugomus kūrinius.
Paprastas šių programų priėmimas, t. y. jų gavimas ir rodymas privačiame žmonių rate nėra veiksmas, kurį riboja Sąjungos ar
Jungtinės Karalystės teisės aktai, kaip tai be to matyti iš penkto klausimo byloje C‑403/08 formuluotės, todėl šis veiksmas
yra teisėtas. Be to, iš šio sprendimo 77−132 punktų matyti, kad toks programų priėmimas transliavimo iš kitos valstybės narės,
ne Jungtinės Karalystės, atveju turi būti laikomas teisėtu, kai tai daroma naudojant užsienio dekodavimo priemonę.
Esant šioms aplinkybėms reikia konstatuoti, kad minėtų atgaminimo veiksmų pagrindinis tikslas yra sudaryti galimybę „teisėtai
naudoti“ kūrinius, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalies b punktą.
Todėl tokie atgaminimo veiksmai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, atitinka šioje nuostatoje numatytą ketvirtą sąlygą.
Galiausiai, kalbant apie šioje nuostatoje numatytą penktą sąlygą, reikia pažymėti, kad minėti atgaminimo veiksmai, atlikti
vykstant technologiniam procesui, leidžia prieigą prie saugomų kūrinių. Kadangi pastarieji turi ekonominę vertę, prieiga prie
jų neišvengiamai yra ekonomiškai svarbi.
Tačiau tam, kad nebūtų panaikintas Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties veiksmingumas, dar
reikia, jog tokia svarba būtų nepriklausoma, t. y ji turi viršyti ekonominę naudą iš paprasto programų, apimančių saugomus
kūrinius, priėmimo. Kitaip tariant ji turi viršyti naudą, gautą iš paprasto programų gavimo ir jų rodymo.
Pagrindinėje byloje laikini atgaminimo veiksmai, atlikti palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, yra neatskiriama
ir ne savarankiška transliuojamų programų, apimančių nagrinėjamus kūrinius, priėmimo proceso dalis. Be to, jie atliekami nepriklausomai
nuo asmenų, turinčių prieigą prie saugomų kūrinių, įtakos ar net žinios.
Todėl šie laikini atgaminimo veiksmai negali teikti papildomos ekonominės naudos, kuri viršytų naudą, gautą iš paprasto nagrinėjamų
programų priėmimo.
Iš to seka, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami atgaminimo veiksmai neturėtų būti laikomi turinčiais atskirą ekonominę svarbą.
Todėl jie atitinka Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje numatytą penktą sąlygą.
Be to šią išvadą, kaip ir skelbiamą šio sprendimo 172 punkte, patvirtina šios nuostatos tikslas užtikrinti naujų technologijų
vystymąsi ir funkcionavimą. Tuo atveju, jei nagrinėjami veiksmai nebūtų laikomi atitinkančiais Direktyvos dėl autorių teisių
5 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas, visiems televizijos žiūrovams, besinaudojantiems šiuolaikiškais aparatais, kurių
veikimui būtina atlikti šiuos atgaminimo veiksmus, būtų sudaromos kliūtys priimti transliuojamus kūrinius apimančias programas
neturint autorių teisių turėtojų leidimo. Tai trukdytų, ar net paralyžuotų, naujų technologijų propagavimą ar veiksmingą prisidėjimą
prie jų vystymo pažeidžiant Direktyvos dėl autorių teisių 31 konstatuojamoje dalyje išreikštą Sąjungos teisės aktų leidėjo
valią.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad tokie atgaminimo veiksmai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje,
atitinka visas penkias Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje skelbiamas sąlygas.
Tam, kad galima būtų remtis minėtoje nuostatoje nurodyta išimtimi, dar reikia, jog šie veiksmai atitiktų Direktyvos dėl autorių
teisių 5 straipsnio 5 dalies sąlygas. Šiuo aspektu pakanka konstatuoti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 163−179 punktuose
pateiktus argumentus, šie veiksmai atitinka ir šias sąlygas.
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad tokie atgaminimo veiksmai, kokie nagrinėjami byloje C‑403/08, atliekami
palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, atitinka Direktyvos dėl autorių teisių 5 straipsnio 1 dalyje skelbiamas
sąlygas ir todėl jie gali būti vykdomi be nagrinėjamų autorių teisių turėtojų leidimo.
4.           Dėl „viešo paskelbimo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalį (šeštas klausimas byloje
C‑403/08)
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip
tai suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad ji apima transliuojamų
kūrinių perdavimą televizoriaus ekrane ir per garsiakalbius kavinėje-restorane esantiems klientams.
Visų pirma reikia pažymėti, jog Direktyvos dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalyje neapibrėžiama sąvoka „viešas paskelbimas“
(2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
SGAE
, C‑306/05, Rink. p. I‑11519, 33 punktas).
Esant šioms aplinkybėms ir remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jos prasmę ir apimtį reikia nustatyti atsižvelgiant į
šia direktyva siekiamus tikslus ir į aiškinamos nuostatos kontekstą (minėto Sprendimo
SGAE
34 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Šiuo aspektu visų pirma reikia priminti, kad Direktyvos dėl autorių teisių pagrindinis tikslas yra nustatyti aukšto lygio
autorių apsaugą, leidžiančią jiems gauti teisingą atlygį už jų kūrinių panaudojimą, visų pirma juos viešai paskelbus. Iš to
darytina išvada, kad viešo paskelbimo sąvoka turi būti suprantama plačiai, kaip tai, be kita ko, aiškiai skelbiama šios direktyvos
23 konstatuojamoje dalyje (žr. minėto Sprendimo
SGAE
36 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad, remiantis šios direktyvos 20 konstatuojamąja dalimi, ši direktyva grindžiama intelektinės nuosavybės
srityje jau galiojančių direktyvų, kaip antai Direktyva 92/100, kuri buvo konsoliduota Direktyva dėl gretutinių teisių, nustatytais
principais ir taisyklėmis (žr. minėto Sprendimo
Infopaq International
36 punktą).
Esant šioms aplinkybėms ir atsižvelgiant į reikalavimus dėl Sąjungos teisės sistemos vienovės ir jos nuoseklumo, visose šiose
direktyvose naudojamos sąvokos turi turėti tą pačią reikšmę, nebent Sąjungos teisės aktų leidėjas konkrečiame teisiniame kontekste
išreiškė kitokią valią.
Galiausiai, minėto 3 straipsnio 1 dalis, kiek įmanoma, turi būti aiškinama atsižvelgiant į tarptautinę teisę ir ypač į Berno
konvenciją bei Autorių teisių sutartį. Direktyva dėl autorių teisių siekiama įgyvendinti šią Sutartį, kurios 1 straipsnio
4 dalyje susitariančios šalys įpareigojamos laikytis Berno konvencijos 1-21 straipsnių. Be to, ta pati pareiga numatyta Sutarties
dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, 9 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SGAE
35, 40 ir 41 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Būtent atsižvelgiant į šiuos tris elementus reikia aiškinti sąvoką „viešas paskelbimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos
dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalį, ir nustatyti, ar ji apima transliuojamų kūrinių perdavimą televizoriaus ekrane ir
per garsiakalbius kavinėje-restorane esantiems klientams.
Kalbant visų pirma apie paskelbimo sąvoką, iš Direktyvos dėl gretutinių teisių 8 straipsnio 3 dalies bei Atlikimų ir fonogramų
sutarties 2 straipsnio g punkto ir 15 straipsnio matyti, kad tokia sąvoka apima „fonogramoje įrašytų garsų arba garsų išraiškos
padarymą viešai girdimu“ ir transliavimą arba „kitokį viešą paskelbimą“.
Konkrečiau kalbant, ir kaip tai aiškiai nurodyta Berno konvencijos 11bis straipsnio pirmosios pastraipos iii punkte, ši sąvoka
apima paskelbimą per garsiakalbius arba per bet kokį kitą žymenų, garsų ar vaizdų perdavimo instrumentą ir, remiantis motyvų
santrauka dėl Direktyvos dėl autorių teisių projekto (COM(97) 628 galutinis), tokią paskelbimo priemonę, kaip antai kūrinių
rodymas ekrane.
Esant šioms sąlygoms ir kadangi Direktyvoje dėl autorių teisių, visų pirma jos 3 straipsnyje, Sąjungos teisės aktų leidėjas
neišreiškė kitokios valios dėl šios sąvokos aiškinimo (žr. šio sprendimo 188 punktą), paskelbimo sąvoką reikia aiškinti plačiai,
kaip apimančią bet kokį saugomų kūrinių perdavimą, nesvarbu, kokios naudojamos priemonės ar technologiniai procesai.
Remdamasis tokiu aiškinimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad viešbučio savininkas atlieka paskelbimo veiksmą, kai
jis, žinodamas visas aplinkybes, savo klientams sudaro prieigos prie transliuojamų per televizorių aparatus kūrinių galimybę
platindamas viešbučio kambariuose gautą signalą, kuriuo perduodami saugomi kūriniai. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas pažymėjo,
kad toks įsikišimas nėra paprasta techninė priemonė, leidžianti užtikrinti ar pagerinti pradinės programos priėmimą priėmimo
zonoje, bet tai yra veiksmas, be kurio šie klientai, esantys paminėtoje zonoje, negalėtų matyti transliuojamo kūrinio (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
SGAE
42 punktą).
Byloje C‑403/08 kavinės-restorano savininkas sąmoningai leidžia šioje įstaigoje esančių klientų prieigą prie transliuojamos
programos, apimančios saugomus kūrinius, per televizoriaus ekraną ir garsiakalbius, turint omenyje tai, kad nesant šio savininko
įsikišimo šie klientai negalėtų matyti transliuojamų kūrinių, net jei jie būtų zonoje, kurią apima minėta programa. Todėl
tokio veiksmo aplinkybės panašios į minėto Sprendimo
SGAE
aplinkybes.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad kavinės-restorano savininkas atlieka paskelbimą tuomet, kai jis šioje įstaigoje
esantiems klientams sąmoningai perduoda transliuojamus kūrinius televizoriaus ekrane ir per garsiakalbius.
Tam, kad pagrindinės bylos aplinkybės atitiktų sąvoką „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos dėl autorių
teisių 3 straipsnio 1 dalį, dar reikia, kad transliuojamas kūrinys būtų perduotas naujai visuomenei, t. y. visuomenei, į kurią
saugomų kūrinių autoriai, suteikdami leidimą juos naudoti paskelbiant pirminei visuomenei, neatsižvelgė (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
SGAE
40 ir 42 punktus bei 2010 m. kovo 18 d. Nutarties
Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon
, C‑136/09, 38 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad šie autoriai, leisdami transliuoti jų kūrinius, iš principo turi omenyje tik televizorių
aparatų turėtojus, kurie individualiai, privačiai ar šeimoje priima signalą ir žiūri programas. Tačiau, kadangi transliuojamo
kūrinio perdavimas atliekamas viešoje vietoje turint tikslą pritraukti papildomos visuomenės, kuriai televizoriaus aparato
turėtojas leidžia klausyti ar žiūrėti kūrinį, toks sąmoningas įsikišimas turi būti laikomas veiksmu, kuriuo nagrinėjamas kūrinys
paskelbiamas naujai visuomenei (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SGAE
41 punktą ir minėtos Nutarties
Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon
37 punktą).
Taip yra tuomet, kai kavinės-restorano savininkas transliuojamus kūrinius perduoda šioje įstaigoje esantiems klientams, nes
pastarieji sudaro papildomą visuomenę, į kurią autoriai, suteikdami leidimą transliuoti jų kūrinius, neatsižvelgė.
Be to, tam, kad paskelbimą būtų galima vertinti kaip viešą paskelbimą, transliuojamas kūrinys turi būti perduodamas „visuomenės
nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama“, kaip tai nurodyta Direktyvos dėl autorių teisių 23 konstatuojamoje
dalyje.
Šiuo klausimu iš minėtos Bendros pozicijos Nr. 48/2000 matyti, kad dėl šios konstatuojamosios dalies buvo pateiktas Europos
Parlamento pasiūlymas joje patikslinti, kad viešas paskelbimas, kaip jis suprantamas pagal minėtą direktyvą, neapima „tiesioginio
demonstravimo ar atlikimo“ sąvokos, kuri nukreipiama į Berno konvencijos 11 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytą „viešą
kūrinių atlikimą“, kadangi ši sąvoka apima kūrinių atlikimą prieš publiką, kuri fiziškai ir tiesiogiai kontaktuoja su autoriumi
ar šių kūrinių atlikėju (žr. Berno konvencijos vadovą, PINO parengtą aiškinamąjį dokumentą, kuris teisės požiūriu nors ir
nėra privalomas, bet prisideda prie šios konvencijos aiškinimo, kaip tai nurodė Teisingumo Teismas minėto Sprendimo
SGAE
41 punkte).
Todėl, siekiant neįtraukti tokio tiesioginio viešo atlikimo į viešo paskelbimo sąvoką, pateiktą Direktyvoje dėl autorių teisių,
minėtoje 23 konstatuojamoje dalyje patikslinama, kad viešas paskelbimas apima bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams,
nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama.
Būtent tokio fizinio ir tiesioginio kontakto nėra, kai televizoriaus ekrane ir per garsiakalbius tokioje vietoje, kaip kavinė-restoranas,
transliuojamas kūrinys perduodamas visuomenei, esančiai šioje perdavimo vietoje, bet nesančioje vietoje, iš kurios skelbiama,
kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl autorių teisių 23 konstatuojamąją dalį, t. y. transliuojamo atlikimo vietoje, atveju
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SGAE
40 punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad „paskelbimo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalį,
komercinis pobūdis nėra nereikšmingas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SGAE
44 punktą).
Esant tokiai situacijai, kokia yra pagrindinėje byloje, neturėtų būti ginčijama, kad, pirma, savininkas perduoda transliuojamus
kūrinius savo kavinėje-restorane turėdamas tikslą iš to pasipelnyti ir, antra, kad šis perdavimas gali pritraukti tokiais
perduodamais kūriniais suinteresuotus klientus. Todėl nagrinėjamas perdavimas turi įtakos šios įstaigos lankomumui ir, galiausiai,
jos ekonominiams rezultatams.
Iš to darytina išvada, kad nagrinėjamas viešas paskelbimas yra komercinio pobūdžio.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama
pagal Direktyvos dėl autorių teisių 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad ji apima transliuojamų kūrinių perdavimą
televizoriaus ekrane ir per garsiakalbius kavinėje-restorane esantiems klientams.
5.           Dėl Direktyvos dėl palydovinio transliavimo reikšmės (septintas klausimas byloje C‑403/08)
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva dėl palydovinio transliavimo
turi reikšmės atgaminimo veiksmų, atliekamų palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, teisėtumui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyva dėl palydovinio transliavimo numato tik minimalų tam tikrų kitų valstybių narių
autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimą.
Skirtingai nei Direktyva dėl autorių teisių, šios minimalaus koordinavimo taisyklės nenurodo aspektų, į kuriuos reikia atsižvelgti
nustatant atgaminimo veiksmų, atliktų palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, teisėtumo (pagal analogiją
žr. 2000 m. vasario 3 d. Sprendimo
Egeda
, C‑293/98, Rink. p. I‑629, 25 ir 26 punktus bei minėto Sprendimo
SGAE
30 punktą).
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva dėl palydovinio transliavimo turi būti aiškinama taip, kad ji neturi
reikšmės atgaminimo veiksmų, atliktų palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, teisėtumui.
IV –
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos..
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Sąvoka „neteisėta priemonė“, kaip ji suprantama pagal 1998 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/84/EB
dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos 2 straipsnio e punktą, turi būti
aiškinama taip, kad ji neapima nei užsienio dekodavimo priemonių, kurios suteikia galimybę naudotis transliuojančio subjekto
teikiamomis palydovinio transliavimo paslaugomis, yra gaminamos ir jomis prekiaujama turint šio subjekto leidimą, tačiau yra
naudojamos, nepaisant pastarojo valios, už geografinės zonos, kuriai šis leidimas yra išduotas, ribų, nei tokių užsienio dekodavimo
priemonių, kurios buvo gautos ar aktyvuotos pateikus netikrą vardą ir pavardę bei adresą, nei tokių, kurios buvo naudotos
pažeidžiant sutartinį apribojimą, leidžiantį jas naudoti tik asmeniniais tikslais.
2.
Direktyvos 98/84 3 straipsnio 2 dalis nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos draudžiama naudoti užsienio dekodavimo
priemones, įskaitant ir gautas ar aktyvuotas pateikiant netikrą vardą ir pavardę bei adresą, arba naudojamas pažeidžiant sutartinį
apribojimą, leidžiantį jas naudoti tik asmeniniais tikslais, nes tokie teisės aktai nepriskirtini šios direktyvos taikymo
sričiai.
3.
SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad
–
juo draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos užsienio dekodavimo priemonių, leidžiančių naudotis užkoduota kitos
valstybės narės kilmės palydovinio transliavimo paslauga ir kuriose yra šios pirmosios valstybės teisės aktais saugomų objektų,
importas, pardavimas ir naudojimas šioje valstybėje yra neteisėtas,
–
šios išvados nepaneigia nei aplinkybė, kad užsienio dekodavimo priemonė buvo gauta ar aktyvuota nurodžius netikrą vardą ir
pavardę bei adresą, siekiant apeiti nagrinėjamą teritorinį apribojimą, nei aplinkybė, kad ši priemonė naudojama komerciniais
tikslais, nors ji buvo suteikta naudotis tik asmeniniais tikslais.
4.
Išimtinės licencijos sutarties, sudarytos tarp intelektinės nuosavybės teisių turėtojo ir transliuotojo, sąlygos yra SESV
101 straipsniu draudžiamas konkurencijos ribojimas, nes jomis šiam transliuotojui numatoma pareiga netiekti dekodavimo priemonių,
suteikiančių prieigą prie šio teisių turėtojo saugomų objektų už teritorijos, kurią apima nagrinėjama licencinė sutartis,
ribų.
5.
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 2 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, kad atgaminimo teisė apima laikinus
kūrinių fragmentus palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, jei šiuose fragmentuose yra elementų, kurie yra
paties autoriaus intelekto kūrybos išraiška, o iš tuo pačiu metu atgamintų fragmentų sudaryta visuma turi būti nagrinėjama
siekiant nustatyti, ar joje yra tokie elementai.
6.
Tokie atgaminimo veiksmai, kokie nagrinėjami byloje C‑403/08, atliekami palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane,
atitinka Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 1 dalyje skelbiamas sąlygas ir todėl jie gali būti vykdomi be nagrinėjamų autorių
teisių turėtojų leidimo.
7.
Sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama taip, kad
ji apima transliuojamų kūrinių perdavimą televizoriaus ekrane ir per garsiakalbius kavinėje-restorane esantiems klientams.
8.
1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyva 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam
transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo turi būti aiškinama taip, kad ji neturi reikšmės atgaminimo veiksmų,
atliktų palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane, teisėtumui.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.