CELEX: 62009CJ0291
Preču brīva aprite
LESD 34. pants
Cautio judicatum solvi
Atbilstoši Monako tiesībām dibināta sabiedrība
LESD 18. panta pirmā daļa

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 28.–30. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp atbilstoši Monako tiesībām dibinātu sabiedrību
Francesco Guarnieri & Cie
(turpmāk tekstā – “
Guarnieri
”), kas reģistrēta Monako, un
Vandevelde Eddy VOF
(turpmāk tekstā – “
Vandevelde
”), kuras juridiskā adrese ir Beļģijā, jautājumā par dažādu preču piegādi un samaksu par tām.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienas Muitas kodekss
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.) 3. panta
2. punkta b) apakšpunktā, kas tagad ir aizstāts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Regulas (EK) Nr. 450/2008,
ar ko izveido Kopienas Muitas kodeksu (OV L 145, 1. lpp.), 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir paredzēts:
“Šādas teritorijas, kuras atrodas ārpus dalībvalstu teritorijas, ņemot vērā konvencijas un līgumus, kas uz tām attiecas, uzskatāmas
par Kopienas muitas teritorijas sastāvdaļu:
[..]
b)      FRANCIJA
Monako Firstistes teritorija, kā noteikts Muitas konvencijā, kas parakstīta Parīzē 1963. gada 18. maijā (1963. gada 27. septembra
Journal officiel de la République française
[
Francijas Republikas Oficiālais Vēstnesis
], 8679. lpp.).”

Beļģijas tiesības
Beļģijas Tiesu kodeksa (turpmāk tekstā – “Tiesu kodekss”) 851. pantā ir noteikts:
“Ārvalsts pilsonim, kurš ceļ prasību vai iestājas lietā, pēc Beļģijas atbildētāja, kurš neizvirza citas iebildes, pieteikuma
ir jāiemaksā drošības nauda tiesāšanās izdevumu un zaudējumu atlīdzības segšanai, ko viņam var piespriest, izņemot gadījumu,
kad pastāv nolīgumi, ar kuriem valstis saviem pilsoņiem ir noteikušas atbrīvojumu no
cautio judicatum solvi
. Atbildētājs var pat prasīt, lai drošības nauda pirmo reizi tiktu iemaksāta sakarā ar apelācijas sūdzību, ja tas ir atbildētājs.”
No lietas materiāliem neizriet, ka pastāvētu nolīgums, ar kuru atbilstoši Monako tiesībām dibinātas sabiedrības varētu atbrīvot
no
cautio judicatum solvi
samaksas.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
Akciju sabiedrība
Fourcroy
pudeļu “Mandarine Napoléon” pārdošanas veicināšanas akcijas nolūkā no
Vandevelde
pasūtīja 21 000 “twister‑glazen” (glāzes), kā arī 100 000 tējas sveču ar piederumiem.
Vandevelde
šī pasūtījuma izpildei noslēdza apakšuzņēmuma līgumu ar
Guarnieri
.
Pēc
Vandevelde
domām
Guarnieri
neesot pienācīgi izpildījusi savu piegādes pienākumu. Pēc tās domām, piegāde esot bijusi ne tikai novēlota, bet tā arī neesot
atbildusi pasūtījumam, jo 65 % “twister‑glazen” esot bijušas saplēstas, nebojātās glāzes esot bijušas netīras, plastmasas
iesaiņojumi (3000 vienības) esot bijuši saplēsti un reklāmas uzlīmes esot bijušas pielīmētas nepareizajā pusē. Tāpēc
Vandevelde
atteicās izpildīt savu samaksas pienākumu.
Līdz ar to
Guarnieri
cēla prasību
Rechtbank van koophandel te Brussel
(Briseles Tirdzniecības tiesa), galvenokārt lūdzot piespriest
Vandevelde
samaksāt nesamaksātos rēķinus, kam pieskaitīta kavējuma nauda. Ar pretprasību
Vandevelde
prasīja piespriest
Guarnieri
atlīdzināt tai nodarīto mantisko kaitējumu un tās zaudēto peļņu, kam pieskaitīti nokavējuma procenti.
Tiesvedības ietvaros iesniedzējtiesā
Vandevelde
cēla
in limine litis
Tiesu kodeksa 851. pantā paredzēto iebildi par
cautio judicatum solvi
un lūdza piespriest
Guarnieri
iemaksāt drošības naudu EUR 2500 apmērā tiesvedības izdevumu segšanai, kas tai var tikt piespriesta.
Tā kā
Guarnieri
apgalvoja, ka, tai piespriežot maksāt drošības naudu, tiekot pārkāpts EKL 28.–30. pants par preču brīvu apriti,
Rechtbank van koophandel te Brussel
, lai varētu novērtēt Tiesu kodeksa 851. panta saderību ar Savienības tiesībām, uzskatīja par nepieciešamu apturēt tiesvedību
un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar [EKL 28., 29. un 30.] pantu netiek pieļauts, ka prasītājam, kas ir Monako pilsonis un Beļģijā ir cēlis prasību tiesā
par rēķinu samaksu par glāžu “twister” un tējas sveču ar piederumiem piegādi, pēc atbildētāja, kas ir Beļģijas pilsonis, pieprasījuma
būtu jāiemaksā drošības nauda tiesvedības izdevumu un zaudējumu atlīdzības segšanai, kas tam var tikt piespriesta?”

Par prejudiciālo jautājumu
Vispirms ir jāprecizē, ka no iesniedzējtiesas faktu izklāsta izriet, ka šī lieta nav par eksporta plūsmām, bet tikai par preču
tirdzniecību uz Beļģiju. Līdz ar to nav jāizvērtē jautājums par LESD 35. panta interpretāciju.
Attiecībā uz
cautio judicatum solvi
mehānisma vērtējumu, ņemot vērā LESD 34. un 36. pantu, vispirms ir jālemj par noteikumu par brīvu preču apriti piemērojamību
tādos apstākļos kā pamata lietā aplūkotie, kad atbilstoši Monako tiesībām dibināta sabiedrība importē dalībvalstī Monako izcelsmes
preces.
Šajā ziņā, protams, ir jāatgādina, ka ar LES 52. pantu un LESD 355. pantu Monako Firstistes teritorija nav iekļauta “Līgumu
teritoriālajā piemērojamībā” un ka izslēgšana no Savienības muitas teritorijas turklāt nozīmē, ka nav piemērojami LESD noteikumi
par preču brīvu apriti (šajā ziņā skat. 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑30/01 Komisija/Apvienotā Karaliste,
Recueil
, I‑9481. lpp., 60. punkts).
Tomēr atbilstoši Regulas Nr. 2913/92 3. panta 2. punkta b) apakšpunktam Monako Firstistes teritorija tiek uzskatīta par daļu
no Savienības muitas teritorijas. Tā kā tāpēc tirdzniecībai starp Monako un dalībvalstīm nevar piemērot nekādus muitas nodokļus
vai nodevas, kurām būtu līdzvērtīga ietekme, Monako izcelsmes preces, kuras uz dalībvalsti ir eksportētas tieši, ir jāpielīdzina
minēto dalībvalstu izcelsmes precēm. No šīs pielīdzināšanas dalībvalstu izcelsmes precēm izriet, ka uz Monako izcelsmes precēm
ir attiecināmi Līguma noteikumi brīvas preču aprites jomā (pēc analoģijas skat. 1976. gada 15. decembra spriedumu lietā 41/76
Donckerwolcke
un
Schou
,
Recueil
, 1921. lpp., 17. un 18. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 54. punkts).
Attiecībā uz to, vai dalībvalsts tiesību norma, ar kuru visiem tādiem ārvalstu pilsoņiem kā Monako pilsoņi ir noteikts pienākums
iemaksāt
cautio judicatum solvi
, ja viņi vēlas vērsties tiesā pret šīs dalībvalsts pilsoni, lai gan šāda prasība nav noteikta minētās dalībvalsts pilsoņiem,
ir brīvas preču aprites šķērslis, ir jāatgādina, ka ikviens dalībvalsts tiesiskais regulējums attiecībā uz tirdzniecību, kas
var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīviem
ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību (šajā ziņā skat. 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74
Dassonville
,
Recueil
, 837. lpp., 5. punkts, un 2010. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑421/09
Humanplasma
, Krājums, I‑0000. lpp., 26. punkts).
Tomēr, kā to savu secinājumu 46. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, tāda valsts tiesību norma kā Tiesu kodeksa 851. pantā
paredzētā iebilde par
cautio judicatum solvi
ir pilnībā procesuāla un tās mērķis nav reglamentēt tirdzniecību ar precēm. Turklāt tās piemērošana ir atkarīga nevis no attiecīgās
preces izcelsmes, bet no diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, no tā, ka pastāv strīds, kurš ir radies pēc līguma
slēgšanas un kura dēļ tiek uzsākta tiesvedība Beļģijas tiesās, un, otrkārt, no tā, ka atbildētājs šādā tiesvedībā ir Beļģijas
pilsonis, kurš izvēlas atsaukties uz minēto tiesību normu.
Protams, šāda veida pasākuma sekas ir tādas, ka uzņēmējiem, kuri vēlas celt prasību tiesā, tiek piemērots atšķirīgs procesuālais
režīms atkarībā no tā, vai viņi ir attiecīgās dalībvalsts pilsoņi. Tomēr, kā to savu secinājumu 46. un 47. punktā norādījusi
ģenerāladvokāte, apstāklis, ka citu dalībvalstu pilsoņi šī iemesla dēļ varētu vilcināties pārdot preces pircējiem, kuri ir
dibināti minētajā dalībvalstī un kuriem ir tās pilsonība, ir pārāk nejaušs un netiešs, lai šādu valsts pasākumu uzskatītu
par tādu, kas var traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību (pēc analoģijas skat. 1990. gada 7. marta spriedumu lietā C‑69/88
Krantz
,
Recueil
, I‑583. lpp., 11. punkts; 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑379/92
Peralta
,
Recueil
, I‑3453. lpp., 24. punkts; 1995. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑96/94
Centro Servizi Spediporto
,
Recueil
, I‑2883. lpp., 41. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑412/97
ED
,
Recueil
, I‑3845. lpp., 11. punkts). Tādējādi cēloņsakarība starp iespējamu Kopienas iekšējās tirdzniecības pasliktināšanos un attiecīgo
atšķirīgo attieksmi nav uzskatāma par pierādītu.
Līdz ar to LESD 34. pants pieļauj tādu valsts pasākumu kā Tiesu kodeksa 851. pantā noteiktais.
Tomēr, kā to atgādina Eiropas Kopienu Komisija, ir jāprecizē, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tādā valsts tiesību normā kā
pamata lietā aplūkotā, lai gan tajā nav atšķirības atkarībā no preču izcelsmes, tomēr attiecībā uz citu dalībvalstu pilsoņiem
ir ietverta tieša diskriminācija prasītāja pilsonības dēļ, jo valsts pilsoņiem netiek prasīts iemaksāt drošības naudu (1996. gada
26. septembra spriedums lietā C‑43/95
Data Delecta
un
Forsberg
,
Recueil
, I‑4661. lpp., 17. un 22. punkts, kā arī 1997. gada 20. marta spriedums lietā C‑323/95
Hayes
,
Recueil
, I‑1711. lpp., 19. punkts).
Tomēr šādu diskrimināciju, kas aizliegta LESD 18. panta pirmajā daļā, nevar konstatēt attiecībā uz tādu atbilstoši Monako
tiesībām dibinātu sabiedrību kā prasītāja pamata lietā, jo pēdējā minētā nevar pienācīgi prasīt tai piemērot minēto Līguma
normu (šajā ziņā skat. 1997. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑122/96
Saldanha
un
MTS
,
Recueil
, I‑5325. lpp., 15. punkts; attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos skat. arī 2009. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās
lietās C‑22/08 un C‑23/08
Vatsouras
un
Koupatantze
, Krājums, I‑4585. lpp., 52. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar
to ir pieļauts, ka dalībvalsts tiesību normā tiek prasīts, lai prasītājs – Monako pilsonis –, kas kādā šīs valsts civillietu
tiesā pret tās pilsoni ir cēlis prasību samaksāt rēķinu par Kopienu precēm pielīdzināmu preču piegādi, iemaksā
cautio judicatum solvi
, lai gan šāda prasība nav paredzēta šīs dalībvalsts pilsoņiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
LESD 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka dalībvalsts tiesību normā tiek prasīts, lai prasītājs –
Monako pilsonis –, kas kādā šīs valsts civillietu tiesā pret tās pilsoni ir cēlis prasību samaksāt rēķinu par Kopienu precēm
pielīdzināmu preču piegādi, iemaksā
cautio judicatum solvi
, lai gan šāda prasība nav paredzēta šīs dalībvalsts pilsonim.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.