CELEX: 62013CJ0515
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Direktiv 2000/78/EG
Likabehandling i arbetslivet
Artikel 2.1 och 2.2 a
Artikel 6.1
Särbehandling på grund av ålder
Nationella bestämmelser i vilka föreskrivs att avgångsvederlag inte kan betalas ut till arbetstagare som vid anställningens upphörande har rätt till allmän ålderspension

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2.2 a och 6.1 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (
EGT L 303, s. 16
, och rättelse i
EGT L 2
, 2001, s. 42).
Begäran har framställts i ett mål mellan Ingeniørforeningen i Danmark, som för talan för Poul Landin, och Tekniq, som för talan för ENCO A/S – VVS, angående att Tekniq avslog Poul Landins ansökan om avgångsvederlag.
Tillämpliga bestämmelser
Direktiv 2000/78
Enligt artikel 1 i direktiv 2000/78 är syftet med direktivet ”att fastställa en allmän ram för bekämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, för att principen om likabehandling skall kunna genomföras i medlemsstaterna”.
Artikel 2 i nämnda direktiv har följande lydelse:
”1.   I detta direktiv avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon direkt eller indirekt diskriminering på någon av de grunder som anges i artikel 1.
2.   Enligt punkt 1 skall
a)
direkt diskriminering anses förekomma när en person på någon av de grunder som anges i artikel 1 behandlas mindre förmånligt än en annan person behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation,
...”
Artikel 6 i samma direktiv har följande lydelse:
”1.   Utan hinder av artikel 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att särbehandling på grund av ålder inte skall utgöra diskriminering om särbehandlingen på ett objektivt och rimligt sätt inom ramen för nationell rätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör särskilt sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning, och sätten för att genomföra detta syfte är lämpliga och nödvändiga.
I sådan särbehandling kan i synnerhet följande inbegripas:
a)
Införande av särskilda villkor för tillträde till anställning och till yrkesutbildning, anställnings- och arbetsvillkor, inbegripet villkor för [uppsägning] och löner, för ungdomar och äldre arbetstagare samt underhållsskyldiga personer i syfte att främja deras anställbarhet eller att skydda dem.
b)
Fastställande av minimivillkor avseende ålder, yrkeserfarenhet eller anställningstid för tillträde till anställningen eller för vissa förmåner förknippade med anställningen.
...
2.   Utan hinder av artikel 2.2 får medlemsstaterna föreskriva att följande inte utgör diskriminering på grund av ålder: fastställande av åldersgräns för att, när det gäller företags- och yrkesbaserade system för social trygghet, komma ifråga för pensions- eller invaliditetsförmåner, inbegripet fastställande av olika åldersgränser för arbetstagare eller grupper eller kategorier av arbetstagare och för tillämpningen inom ramen för dessa system av ålderskriterier för försäkringstekniska beräkningar, under förutsättning att detta inte leder till diskriminering på grund av kön.”
Dansk rätt
Lagen om rättsförhållandet mellan arbetsgivare och privatanställda tjänstemän (lov om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer (funktionærloven) (nedan kallad lagen om privatanställda tjänstemän) innehåller i 2a § följande bestämmelser om avgångsvederlag:
”1.   Om en tjänsteman som utan avbrott har varit anställd i samma företag i 12, 15 eller 18 år sägs upp ska arbetsgivaren vid anställningens upphörande till tjänstemannen betala ett belopp som motsvarar en, två respektive tre månaders lön.
2.   Bestämmelsen i första stycket är inte tillämplig om tjänstemannen vid anställningens upphörande kommer att uppbära allmän ålderspension.
3.   Om tjänstemannen vid anställningens upphörande kommer att uppbära ålderspension från arbetsgivaren och om tjänstemannen blev ansluten till den aktuella pensionsförsäkringen före det att han fyllde 50 år bortfaller avgångsvederlaget
4.   Bestämmelserna i tredje stycket ska inte tillämpas om frågan om minskning eller bortfall av avgångsvederlag som följd av att arbetsgivaren betalar ut ålderspension den 1 juli 1996 reglerades i kollektivavtal.
5.   Första stycket ska i tillämpliga delar gälla för uppsägning utan saklig grund.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Poul Landin är född den 24 november 1944 och anställdes den 11 januari 1999 som ingenjör i enlighet med bestämmelserna i lagen om privatanställda tjänstemän.
Med verkan från sin 65-årsdag den 24 november 2009 ansökte han om att få skjuta upp utbetalningen av sin allmänna ålderspension till en senare tidpunkt och då få ut ett högre belopp.
Den 30 november 2011 meddelade Tekniq Poul Landin, som vid denna tidpunkt var 67 år, att företaget, i överensstämmelse med bestämmelserna i lagen om privatanställda tjänstemän, hade beslutat att säga upp honom med en uppsägningsperiod på 6 månader, vilken han hade rätt till på grund av anställningens längd, med följd att anställningen upphörde vid utgången av maj 2012.
Eftersom Poul Landin var över 65 år och hade rätt till allmän ålderspension betalade inte Tekniq ut det avgångsvederlag som föreskrivs i 2a § stycke 1 i lagen om privatanställda tjänstemän. Företaget hänvisade till att det följer av 2a § stycke 2 i lagen att en tjänsteman som har rätt till allmän ålderspension förlorar rätten till det avgångsvederlag som föreskrivs i 2a § stycke 1, även om tjänstemannen förblir på arbetsmarknaden och även om tjänstemannen skjuter upp utbetalningen sin ålderspension.
Poul Landin arbetade under hela uppsägningsperioden och tillträdde i omedelbar anslutning till att denna upphörde en anställning som sprinkleringenjör hos en ny arbetsgivare på allmänna marknadsvillkor och med tillämpning av bestämmelserna i lagen om privatanställda tjänstemän.
Han väckte därefter talan för att få det avgångsvederlag som föreskrivs i 2a § stycke 1 i lagen om privatanställda tjänstemän och gjorde härvidlag gällande att det strider mot unionsrätten att neka utbetalning av vederlaget.
Mot denna bakgrund beslutade Østre Landsret att vilandeförklara målet och att ställa följande fråga till domstolen:
”Ska förbudet mot direkt diskriminering på grund av ålder i artiklarna 2 och 6 i direktiv [2000/78] tolkas så, att det utgör hinder för en medlemsstat att upprätthålla nationella bestämmelser som innebär att en arbetsgivare – vid uppsägning av en tjänsteman som har varit anställd hos samma företag i 12, 15 eller 18 år utan avbrott – vid anställningens upphörande ska betala ersättning till tjänstemannen med ett belopp som motsvarar en, två respektive tre månaders lön, men att ett sådant avgångsvederlag inte ska betalas då tjänstemannen vid anställningens upphörande har möjlighet att uppbära allmän ålderspension?”
Prövning av tolkningsfrågan
För att kunna besvara tolkningsfrågan ska det inledningsvis prövas om tillämpningen av 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän medför en särbehandling i den mening som avses i artikel 2.1 i direktiv 2000/78.
2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän innebär att vissa arbetstagare fråntas rätten till avgångsvederlag, och detta enbart på grund av att de vid den tidpunkt då de sägs upp har möjlighet att uppbära allmän ålderspension. Det framgår dock av handlingarna i målet att rätten till en sådan pension villkoras med att en viss minimiålder uppnåtts, som fastställts till 65 år för arbetstagare födda före år 1954. Denna bestämmelse baseras således på ett kriterium som är oupplösligt förenat med arbetstagarnas ålder (se, analogt, dom Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08,
EU:C:2010:600
, punkt 23).
Härav följer att den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen medför en särbehandling som grundas på ålderskriteriet i den mening som avses i artikel 1 jämförd med artikel 2.2 a i direktiv 2000/78.
Det ska härefter prövas om denna särbehandling kan anses vara befogad.
Enligt artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78 får medlemsstaterna föreskriva att särbehandling på grund av ålder inte ska utgöra diskriminering om särbehandlingen på ett objektivt och rimligt sätt inom ramen för nationell rätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör särskilt sysselsättningspolitik, arbetsmarknad och yrkesutbildning, och sätten för att genomföra detta syfte är lämpliga och nödvändiga (dom Schmitzer, C‑530/13,
EU:C:2014:2359
, punkt 37).
Domstolen har upprepade gånger slagit fast att medlemsstaterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, inte bara vid valet av vilket konkret mål, bland flera social- och arbetsmarknadspolitiska mål, som ska eftersträvas, utan även vid fastställandet av vilka åtgärder som är lämpliga för att uppnå detta mål (dom i de förenade målen Specht m.fl., C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 och C‑541/12,
EU:C:2014:2005
, punkt 46 och där angiven rättspraxis och Schmitzer,
EU:C:2014:2359
, punkt 38).
När det gäller bedömningen av huruvida det mål som eftersträvas med den lagstiftning som är i fråga i det nu aktuella nationella målet är berättigat, erinras om följande. Den hänskjutande domstolen har med hänvisning till förarbetena till lagen om privatanställda tjänstemän uppgett att syftet med avgångsvederlaget är att underlätta för äldre arbetstagare som sägs upp, efter att ha varit anställda i många år av en och samma arbetsgivare, att övergå till annan sysselsättning. Även om lagstiftaren avsett att begränsa denna förmån i form av avgångsvederlag till att endast gälla för de arbetstagare som när de sägs upp inte har möjlighet att uppbära ålderspension, visar de av den hänskjutande domstolen åberopade förarbetena till denna lagbestämmelse att nämnda begränsning bygger på konstaterandet att de personer som har möjlighet att uppbära pension i regel väljer att lämna arbetsmarknaden (se, för ett liknande resonemang, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 27).
Det framgår av de handlingar som ingetts till domstolen att begränsningen i 2a § i lagen om tjänstemän avser att säkerställa att arbetsgivarna inte betalar dubbel ersättning till tjänstemän med många tjänsteår bakom sig som sägs upp, vilket inte skulle tjäna något sysselsättningspolitiskt syfte.
Syftet med avgångsvederlaget, som är att skydda arbetstagare med många tjänsteår i företaget och att underlätta deras övergång till annan sysselsättning, omfattas av den kategori av berättigade mål som rör särskilt sysselsättningspolitik och arbetsmarknad i den mening som avses i artikel 6.1 i direktiv 2000/78 (dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 29).
Enligt sistnämnda bestämmelse kan dessa mål rättfärdiga avsteg från förbudet mot diskriminering på grund av ålder, och då i form av särbehandling som bland annat är kopplad till ”införande av särskilda … anställnings- och arbetsvillkor, inbegripet villkor för [uppsägning] och löner, för … äldre arbetstagare … i syfte att främja deras anställbarhet eller att skydda dem”.
Sådana mål som de som eftersträvas med den här aktuella lagstiftningen ska således i princip anses kunna motivera en särbehandling på grund av ålder på ett ”objektivt och rimligt sätt” och ”inom ramen för nationell rätt” såsom föreskrivs i artikel 6.1 första stycket i direktiv 2000/78 (dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 31).
Det ska vidare, enligt själva lydelsen i ovannämnda bestämmelse, prövas huruvida sätten för att genomföra dessa syften är ”lämpliga och nödvändiga”. Det ska i det nu aktuella fallet prövas huruvida 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän gör det möjligt att uppnå de av lagstiftaren eftersträvade sysselsättningspolitiska målen utan att detta på ett orimligt sätt skadar berättigade intressen hos de arbetstagare som på grund av denna bestämmelse går miste om rätten till nämnda avgångsvederlag då de tillhör dem som uppfyller villkoren för allmän ålderspension (se, för ett liknande resonemang, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 32).
Medlemsstaterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller valet av medel för att genomföra sina social- och arbetsmarknadspolitiska mål. Detta utrymme för skönsmässig bedömning får emellertid inte leda till att genomförandet av principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder undergrävs (dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
Att begränsa avgångsvederlaget till att endast omfatta arbetstagare som vid tidpunkten för uppsägningen inte har rätt till allmän ålderspension framstår inte som orimligt med hänsyn till det ändamål som lagstiftaren eftersträvar, och som består i att ge ett ökat skydd för arbetstagare som kan ha svårt att övergå till annan sysselsättning på grund av sin anställningstid i företaget. Tack vare 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän kan också möjligheterna till missbruk – i form av att en arbetstagare utnyttjar det avgångsvederlag som är ämnat att underlätta för vederbörande att finna ett nytt arbete trots att vederbörande ska gå i pension – begränsas (se, för ett liknande resonemang, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 34).
En sådan bestämmelse som 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän framstår därmed inte som uppenbart olämplig för att uppnå det berättigade sysselsättningspolitiska mål som unionslagstiftaren eftersträvar.
Domstolen ska också pröva huruvida denna åtgärd går längre än vad som behövs för att uppnå ett sådant mål.
Det framgår av de handlingar som ingetts till domstolen att lagstiftaren gjorde en avvägning mellan skyddet för arbetstagare som på grund av sin anställningstid i företaget generellt tillhör de äldsta på arbetsplatsen, och skyddet för yngre arbetstagare vilka inte kan göra anspråk på avgångsvederlag. De av den hänskjutande domstolen nämnda förarbetena till lag nr 1417 av den 22 december 2004, genom vilken direktiv 2000/78 införlivades med dansk rätt, visar i detta hänseende att lagstiftaren tog hänsyn till att avgångsvederlaget, i dess egenskap av förstärkt skyddsinstrument för en kategori av arbetstagare som definieras i förhållande till sin anställningstid, utgör ett slags särbehandling till nackdel för yngre arbetstagare. Den danska regeringen har i det avseendet påpekat att begränsningen av tillämpningsområdet för det i 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän föreskrivna avgångsvederlaget gör det möjligt att förhindra att en åtgärd för socialt skydd som inte är avsedd att tillämpas på de yngsta arbetstagarna sträcker sig utöver vad som är nödvändigt.
Syftet med åtgärden är således att – i enlighet med proportionalitetsprincipen och behovet av att bekämpa missbruk – säkerställa att avgångsvederlaget endast betalas ut till de personer för vilka det är avsett, det vill säga de som ämnar fortsätta att arbeta men som med hänsyn till sin ålder generellt sett har svårare att finna ett nytt arbete. Med denna åtgärd undviks även att avgångsvederlag beviljas för personer till vilka det dessutom kommer att betalas ut allmän ålderspension.
Av detta framgår att 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål som bestämmelsen syftar till att förena, i den mån den innebär att de arbetstagare som från och med tidpunkten för sin uppsägning kommer att uppbära allmän ålderspension utesluts från avgångsvederlag (se, för ett liknande resonemang, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 40).
Det ska emellertid prövas om detta konstaterande påverkas av den omständigheten att bestämmelsen likställer personer som rent faktiskt kommer att uppbära allmän ålderspension med personer som uppfyller villkoren för att erhålla sådan pension (se, analogt, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 41).
2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän leder till att samtliga arbetstagare, som vid den tidpunkt då de sägs upp uppfyller villkoren för att få allmän ålderspension, utesluts från avgångsvederlag. Domstolen ska därför pröva om inte en sådan uteslutning går utöver vad som krävs för att uppnå de eftersträvade syftena (se, för ett liknande resonemang, dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 43).
Av den hänskjutande domstolens och den danska regeringens förklaringar framgår att denna uteslutning vilar på tanken att arbetstagare generellt lämnar arbetsmarknaden när de uppfyller villkoren för att få allmän ålderspension. En arbetstagare som visserligen uppfyller villkoren för att erhålla allmän ålderspension, men som önskar avstå från denna tillfälligt för att fortsätta sin yrkeskarriär, kan på grund av denna åldersbaserade bedömning inte erhålla avgångsvederlag, som ju trots allt är avsett att skydda arbetstagaren. I det berättigade syftet att undvika att detta avgångsvederlag kommer personer till godo som inte söker nytt arbete, utan som kommer att erhålla ett substitut för sin inkomst i form av allmän ålderspension, får den ifrågavarande åtgärden den konsekvensen att uppsagda arbetstagare som önskar vara kvar på arbetsmarknaden går miste om avgångsvederlaget uteslutande av det skälet att de bland annat på grund av sin ålder skulle kunna erhålla en sådan pension (se dom Ingeniørforeningen i Danmark,
EU:C:2010:600
, punkt 44).
I punkt 45 i dom Ingeniørforeningen i Danmark (
EU:C:2010:600
) – som avsåg 2a § stycke 3 i lagen om privatanställda tjänstemän, enligt vilken avgångsvederlag inte utgår när tjänstemannen vid den tidpunkt vederbörande sägs upp har möjlighet att få utbetalt en ålderspension från sin arbetsgivare – fann domstolen att det med denna åtgärd blev svårare för en sådan arbetstagare att senare utöva sin rätt att arbeta, eftersom vederbörande befann sig i en situation där han eller hon övergick till annan sysselsättning, och därmed saknade rätt till avgångsvederlag. I punkt 46 i domen konstaterade domstolen att det finns en risk för att berörda arbetstagare tvingas godta en lägre ålderspension, vilket kan medföra ett betydande inkomstbortfall på längre sikt.
Det kan emellertid konstateras att det aktuella nationella målet skiljer sig från målet Ingeniørforeningen i Danmark (dom
EU:C:2010:600
).
Eftersom den ålderspension som avsågs i nämnda mål kunde betalas ut från 60 års ålder, kunde en privatanställd tjänsteman som hade uppnått denna ålder vid anställningens upphörande enbart erhålla en pension som var lägre än den som vederbörande skulle ha fått om han eller hon hade kunnat vänta tills pensionsåldern hade uppnåtts med att ta ut sin pension. Således riskerade den berörde tjänstemannen att få ett lägre belopp utbetalt till följd av den förtida pensionen.
Så är inte fallet i det aktuella målet, som avser uteslutning från rätt till avgångsvederlag i en situation där tjänstemannen har möjlighet att få allmän ålderspension vid anställningens upphörande. Såsom framgår av de handlingar som har ingetts till domstolen kan denna ålderspension jämföras med den försörjning som utgår när den nationellt fastställda pensionsåldern har uppnåtts. Under perioden 1999–2013 är den normala pensionsåldern 65 år, och denna åldersgräns stiger sedan successivt till 67 år 2027.
Domstolen kan emellertid konstatera att risken för att det belopp som utbetalas blir lägre till följd av den förtida pensionen i princip inte avser arbetstagare som – i likhet med Poul Landin, som hade fyllt 67 år vid tidpunkten för uppsägningen – kan erhålla allmän ålderspension.
Såtillvida som avgångsvederlaget utgör en engångsersättning motsvarande en, två eller tre månaders lön förefaller en bestämmelse såsom den i det nationella målet dessutom inte kunna orsaka något betydande inkomstbortfall på längre sikt.
Det nationella målet skiljer sig härvidlag även från målet Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11, dom
EU:C:2013:603
), vilket avsåg uteslutning för tjänstemän som har fyllt 65 år och som har rätt till ålderspension från rätten att behålla sin tidigare lön i tre år.
Dessa slutsatser påverkas inte av den omständigheten att en arbetstagare, såsom Poul Landin, genom att fortsätta att arbeta efter pensionsåldern kan höja sin ålderspension. Domstolen erinrar nämligen om, såsom den danska regeringen har upplyst om som svar på en fråga vid förhandlingen, att det är möjligt att erhålla allmän ålderspension samtidigt som man är yrkesverksam. Utbetalningen av denna pension kan nämligen skjutas upp vid sådan yrkesverksamhet och således på sikt medföra en höjning av nämnda pension.
Under dessa omständigheter och med beaktande av de omständigheter som anförts i punkterna 40 och 41 i denna dom och som det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma riktigheten av förefaller en åtgärd såsom den som föreskrivs i 2a § stycke 2 i lagen om privatanställda tjänstemän inte utgöra ett alltför långtgående ingrepp i de berättigade förväntningarna för arbetstagare som har uppnått normal pensionsålder.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artiklarna 2.1, 2.2 a och 6.1 i direktiv 2000/78 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att upprätthålla nationella bestämmelser, såsom de i det nationella målet, som innebär att en arbetsgivare – vid uppsägning av en tjänsteman som har varit anställd hos samma företag i 12, 15 eller 18 år utan avbrott – vid anställningens upphörande ska betala ersättning till tjänstemannen med ett belopp som motsvarar en, två respektive tre månaders lön, men att ett sådant avgångsvederlag inte ska betalas då tjänstemannen vid anställningens upphörande har möjlighet att uppbära allmän ålderspension, förutsatt att bestämmelserna dels på ett objektivt och rimligt sätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör sysselsättningspolitik och arbetsmarknad, dels utgör ett lämpligt och nödvändigt sätt för att genomföra detta syfte. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om så är fallet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

Artiklarna 2.1, 2.2 och 6.1 i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att upprätthålla nationella bestämmelser, såsom de i det nationella målet, som innebär att en arbetsgivare – vid uppsägning av en tjänsteman som har varit anställd hos samma företag i 12, 15 eller 18 år utan avbrott – vid anställningens upphörande ska betala ersättning till tjänstemannen med ett belopp som motsvarar en, två respektive tre månaders lön, men att ett sådant avgångsvederlag inte ska betalas då tjänstemannen vid anställningens upphörande har möjlighet att uppbära allmän ålderspension, förutsatt att bestämmelserna dels på ett objektivt och rimligt sätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör sysselsättningspolitik och arbetsmarknad, dels utgör ett lämpligt och nödvändigt sätt för att genomföra detta syfte. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om så är fallet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: danska.