CELEX: 62010CJ0047
Överklagande
Statligt stöd
Artiklarna 87, 88.2 och 88.3 EG
Förordning (EG) nr 659/1999
Beslut om att inte göra invändningar
Talan om ogiltigförklaring
Sakprövningsförutsättningar
Grunder för ogiltigförklaring som kan åberopas
Begreppet intresserad part
Motivering av domar
Bevisbörda
Åtgärder för processledning vid tribunalen
Artiklarna 64 och 81 i tribunalens rättegångsregler

Republiken Österrike har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt
den 18 november 2009 i mål T-375/04, Scheucher-Fleisch m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. II-4155) (nedan kallad den överklagade
domen). Genom den domen ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut K(2004) 2037 slutligt av den 30 juni 2004
om statligt stöd nr NN 34A/2000 avseende kvalitetsprogrammen och märkningen AMA-Biozeichen och AMA‑Gütesiegel (nedan kallat
det omtvistade beslutet), som Republiken Österrike beviljade till förmån för livsmedelssektorn.

Tillämpliga bestämmelser
I skälen 1–3 och 8 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i
EG‑fördraget (EGT L 83, s. 1) anges följande:
”1)      Utan att det påverkar särskilda förfaranderegler fastställda i förordningar för vissa sektorer bör denna förordning tillämpas
på stöd inom alla sektorer. För tillämpningen av artiklarna [73] och [87] i fördraget har kommissionen en särskild befogenhet
enligt artikel [88] i fördraget att fatta beslut om huruvida statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden när den
granskar befintligt stöd, när den fattar beslut om nytt eller ändrat stöd och när den vidtar åtgärder i de fall där dess beslut
inte följs eller anmälningskravet inte uppfylls.
2)      Kommissionen har i enlighet med rättspraxis från Europeiska gemenskapernas domstol utvecklat och etablerat en konsekvent praxis
för tillämpningen av artikel [88] i fördraget och har fastställt vissa förfaranderegler och principer i ett antal meddelanden.
För att säkerställa effektiva förfaranden enligt artikel [88] i fördraget är det motiverat att kodifiera och förstärka denna
praxis genom en förordning.
3)      En procedurförordning om tillämpningen av artikel [88] i fördraget kommer att öka insyn och rättssäkerhet.
...
8)      I alla de fall där kommissionen, till följd av den preliminära granskningen, inte kan anse att stödet är förenligt med den
gemensamma marknaden bör det formella granskningsförfarandet inledas för att kommissionen skall kunna samla in alla de upplysningar
den behöver för att bedöma stödets förenlighet och ge intresserade parter tillfälle att inkomma med synpunkter. De intresserade
parternas rättigheter säkras bäst inom ramen för det formella granskningsförfarandet enligt artikel [88.2] i fördraget.”
I artikel 1 i förordning nr 659/1999 föreskrivs följande:
”I denna förordning avses med
...
h)
intresserad part:
en medlemsstat eller en person, ett företag eller en företagssammanslutning, vars intressen kan påverkas av att stöd beviljas,
framför allt stödmottagaren, konkurrerande företag och branschorganisationer.”
I artikel 4, med rubriken ”Preliminär granskning av anmälan samt kommissionens beslut”, i kapitel II, med rubriken ”Förfarande
vid anmält stöd”, i denna förordning föreskrivs följande:
”1.      Kommissionen skall pröva anmälan så snart den har mottagits. Kommissionen skall, utan att det påverkar tillämpningen av artikel
8, fatta ett beslut i enlighet med punkt 2, 3 eller 4.
2.      Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att den anmälda åtgärden inte utgör stöd skall den fastställa detta
genom ett beslut.
3.      Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att en anmäld åtgärd, i den mån den omfattas av artikel [87.1 EG], inte
föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden, skall den besluta att åtgärden är förenlig
med den gemensamma marknaden ... I beslutet skall närmare anges vilket undantag i fördraget som har tillämpats.
4.      Om kommissionen efter en preliminär granskning finner att en anmäld åtgärd föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet
med den gemensamma marknaden, skall den besluta att inleda ett förfarande enligt artikel [88.2 EG]
5.      De beslut som avses i punkterna 2, 3 och 4 skall fattas inom två månader. Denna tidsfrist skall börja löpa dagen efter det
att en fullständig anmälan har mottagits. Anmälan skall anses vara fullständig om kommissionen inom två månader från det att
den mottagit anmälan eller mottagit infordrade kompletterande upplysningar inte begär ytterligare upplysningar. Tidsfristen
kan förlängas, om såväl kommissionen som den berörda medlemsstaten samtycker till det. Vid behov får kommissionen fastställa
kortare tidsfrister.
6.      Om kommissionen inte har fattat ett beslut i enlighet med [punkt] 2, 3 eller 4 inom den tidsfrist som fastställs i punkt 5,
skall stödet anses ha godkänts av kommissionen. Den berörda medlemsstaten får därefter genomföra åtgärderna i fråga efter
att i förväg ha anmält detta till kommissionen, om inte kommissionen fattar ett beslut enligt denna artikel inom 15 arbetsdagar
från mottagandet av anmälan.”
I artikel 6, med rubriken ”Formellt granskningsförfarande”, i kapitel II i nämnda förordning stadgas följande i punkt 1:
”Beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande skall sammanfatta relevanta sak- och rättsfrågor, kommissionens
preliminära bedömning beträffande den föreslagna åtgärdens karaktär av stöd skall inbegripas och tvivlen beträffande åtgärdens
förenlighet med den gemensamma marknaden skall anges. I beslutet skall den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter
uppmanas att lämna sina synpunkter inom en föreskriven tidsfrist som normalt inte skall överskrida en månad. I vederbörligen
berättigade fall får kommissionen förlänga den föreskrivna tidsfristen.”
I artikel 13, med rubriken ”Kommissionens beslut”, i kapitel III, med rubriken ”Förfarande vid olagligt stöd”, i förordning
nr 659/1999 föreskrivs följande:
”1.      Undersökningen av eventuellt olagligt stöd skall leda till ett beslut enligt artikel 4.2, 4.3 eller 4.4. Vid beslut att inleda
det formella granskningsförfarandet skall förfarandet avslutas genom ett beslut enligt artikel 7. Om en medlemsstat underlåter
att följa ett föreläggande om att lämna upplysningar, skall beslutet fattas på grundval av tillgängliga upplysningar.
2.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 11.2 skall kommissionen inte vara bunden av den tidsfrist som anges i artiklarna
4.5, 7.6 och 7.7 i fall av stöd som eventuellt är olagligt.
3.      Artikel 9 skall gälla i tillämpliga delar.”
I artikel 20, med rubriken ”Intresserade parters rättigheter”, i kapitel VI, med rubriken ”Intresserade parter”, i förordningen
föreskrivs följande:
”1.      Varje intresserad part kan lämna synpunkter i enlighet med artikel 6 efter det att kommissionen har beslutat att inleda det
formella granskningsförfarandet. Varje intresserad part som har lämnat sådana synpunkter och varje mottagare av individuellt
stöd skall tillställas en kopia av det beslut som kommissionen har fattat i enlighet med artikel 7.
2.      Varje intresserad part kan underrätta kommissionen om varje påstått olagligt stöd och varje påstått missbruk av stöd. Om kommissionen
anser att den, på grundval av de upplysningar den innehar, inte har tillräckligt underlag för att ta ställning till fallet
skall den underrätta den intresserade parten om detta. Om kommissionen fattar ett beslut i ett fall där upplysningar har lämnats
skall den sända en kopia av detta beslut till den intresserade parten.
3.      Varje intresserad part skall på begäran erhålla en kopia av varje beslut enligt artiklarna 4, 7, 10.3 och 11.”
Artikel 64 i rättegångsreglerna för tribunalen avser åtgärder för processledning vid tribunalen, och artikel 81 i samma rättegångsregler
avser innehållet i tribunalens domar.

Bakgrund
Bakgrunden till tvisten har beskrivits i punkterna 1–12 i den överklagade domen. Följande bakgrund är av betydelse i nu aktuellt
överklagande.
År 1992 antog Republiken Österrike förbundslagen om upprättande av det marknadsreglerande organet ”Agrarmarkt Austria” (Bundesgesetz
über die Errichtung der Marktordnungsstelle «Agrarmarkt Austria») (BGBl. 376/1992) (nedan kallad AMA-Gesetz 1992).
Genom denna lag inrättas en juridisk offentligrättslig person med beteckningen Agrarmarkt Austria (nedan kallad AMA), som
har till uppgift att främja marknadsföringen av jordbruksprodukter. Driften av AMA:s verksamhet åligger bolaget Agrarmarkt
Austria Marketing GmbH (nedan kallat AMA Marketing), som är ett helägt dotterbolag till AMA. Verksamheten består bland annat
i att stimulera produktion, behandling, förädling och marknadsföring av jordbruksprodukter i Österrike genom att vissa jordbruksprodukter
tilldelas miljömärket AMA och kvalitetsmärket AMA (nedan kallade AMA-märkena eller AMA-märkning).
För att främja sin verksamhet uppbär AMA avgifter som ska erläggas för bland annat slakt av nötdjur, kalvar, grisar, lamm,
får och fjäderfän.
Bolagen Scheucher-Fleisch GmbH, Tauernfleisch Vertriebs GmbH, Wech‑Kärntner Truthahnverarbeitung GmbH och Wech-Geflügel GmbH
samt den enskilde näringsidkaren Johann Zsifkovics (nedan kallade Scheucher-Fleisch m.fl.) är specialiserade på slakt och
styckning av slaktdjur, och ska sålunda erlägga avgifter till AMA. Detsamma gäller för Grandits GmbH. Nämnda bolags och näringsidkares
produkter får emellertid ingen AMA-märkning.
Efter klagomål från Scheucher-Fleisch m.fl. och Grandits GmbH beslutade kommissionen den 15 februari 2000 att inhämta upplysningar
från de österrikiska myndigheterna om AMA Marketings och AMA:s marknadsföringsverksamhet. På grundval av svaren från nämnda
myndigheter inledde kommissionen det förfarande som anges i artikel 88.3 EG och betecknade de aktuella åtgärderna som icke
anmält statligt stöd. Kommissionen upplyste de österrikiska myndigheterna om detta i skrivelse av den 19 juni 2000. På ansökan
av Republiken Österrike, som inkom till kommissionen den 8 mars 2003, beslutade kommissionen att dela upp förfarandet i två
delar, med utgångspunkt i huruvida åtgärderna hade genomförts före eller efter den 26 september 2002. Såsom framgår av det
omtvistade beslutet har stödåtgärder som vidtagits efter detta datum behandlats som anmält statligt stöd. Det är det anmälda
statliga stödet som är föremål för förfarandet som utmynnade i det omtvistade beslutet.
I det omtvistade beslutet beslutade kommissionen att inte göra invändningar mot de åtgärder som AMA eller AMA Marketing hade
vidtagit från och med den 26 september 2002 – vilka avsåg kvalitetsprogrammen och märkningen AMA – eftersom åtgärderna utgjorde
statligt stöd som var förenligt med unionsrätten i den mening som avses i artikel 87.3 c EG.

Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Genom ansökan som kom in till förstainstansrättens kansli den 17 september 2004 väckte Scheucher-Fleisch m.fl. och Grandits
GmbH talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Genom beslut av ordföranden för förstainstansrättens sjätte avdelning
den 4 februari 2009 konstaterades att Grandits GmbH:s hade återkallat sin talan.
Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring åberopade Scheucher-Fleisch m.fl. tre grunder, nämligen åsidosättande av handläggningsreglerna,
åsidosättande av artikel 87.3 c EG och åsidosättande av genomförandeförbudet i artikel 88.3 EG och artikel 3 i förordning
nr 659/1999.
Den första grund som Scheucher-Fleisch m.fl. åberopade var uppdelad i fyra delgrunder. Den första avsåg den omständigheten
att stödåtgärderna inte hade anmälts till kommissionen. Den andra gällde åsidosättande av de processrättsliga skyddsreglerna
i artikel 88.2 EG. Den tredje delgrunden vilade på åsidosättande av motiveringsskyldigheten och den fjärde på åsidosättande
av principen om avgörande inom skälig tid . Scheucher-Fleisch m.fl. hade genom andra delgrunden gjort gällande att kommissionen
borde ha inlett ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 4.4 i rådets förordning nr 659/1999, med anledning av att
de aktuella åtgärderna föranledde tveksamhet i fråga om deras förenlighet med den gemensamma marknaden.
Kommissionen bestred talan och yrkade att den skulle avvisas och, i andra hand, ogillas.
För att avgöra huruvida talan kunde avvisas i enlighet med kommissionens yrkande, prövade förstainstansrätten i vilken utsträckning
Scheucher-Fleisch m.fl. var direkt berörda av det omtvistade beslutet. I punkt 37 i den överklagade domen slog förstainstansrätten
fast att AMA-märkena användes redan innan det omtvistade beslutet hade fattats och att den anmodan att betala som AMA riktade
till Grandits GmbH avsåg de avgifter som gällde för en period vilken delvis omfattade den period då de stödåtgärder som avses
i det omtvistade beslutet tillämpades. Förstainstansrätten slog följaktligen fast att utsikterna för att de österrikiska myndigheterna
skulle besluta att inte bevilja det aktuella stödet framstod som rent teoretiska och att Scheucher-Fleisch m.fl. således var
direkt berörda av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
Vidare prövade förstainstansrätten huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. berördes personligen av det omtvistade beslutet. I detta
hänseende fann den att frågan huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. hade talerätt för att göra sina processuella rättigheter gällande
och huruvida de hade rätt att bestrida det omtvistade beslutet i sak skulle prövas var för sig med tanke på de grunder som
åberopats.
Vad gäller frågan huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. hade talerätt för att göra sina processuella rättigheter gällande, fann
förstainstansrätten i punkt 53 i den överklagade domen att mottagarna av det aktuella stödet inte enbart var detaljhandlare.
De utgjordes även av samtliga företag som tillhör den särskilda kedjan för tillverkning och distribution av AMA-märkta produkter.
I det aktuella fallet slog förstainstansrätten fast att Scheucher-Fleisch m.fl. var företag som bedrev slakt och styckning
av djur i konkurrens med de företag vars produkter är AMA-märkta och att de var verksamma på samma geografiska marknad. Mot
denna bakgrund drog förstainstansrätten slutsatsen att Scheucher-Fleisch m.fl. hade talerätt i den mån de avsåg att tillvarata
sina processuella rättigheter enligt artikel 88.2 EG, och den fann att talan kunde tas upp till prövning, såvitt avsåg den
första grundens andra del.
Vad emellertid avser huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. hade talerätt för att angripa det omtvistade beslutet i sak, fann förstainstansrätten
i punkterna 60 och 61 i den överklagade domen att Scheucher-Fleisch m.fl. inte hade visat att deras ställning på marknaden
kunde påverkas påtagligt av det stöd som avses i det omtvistade beslutet. Den första grundens första och fjärde delar samt
den tredje grunden kunde således inte prövas.
I punkterna 63 och 64 i den överklagade domen fann förstainstansrätten att talan även kunde prövas såvitt avser den första
grundens tredje del och den andra grunden, dock endast i den mån som de avser iakttagandet av de processuella rättigheter
som Scheucher-Fleisch m.fl. anser följer av artikel 88.2 EG. Enligt förstainstansrätten gjorde nämligen Scheucher-Fleisch
m.fl. genom sin andra grund gällande att de processuella rättigheter som de anser följer av bestämmelsen åsidosattes när det
omtvistade beslutet fattades. Vidare gjorde de gällande att även den första grundens tredje del utgör stöd för den första
grunden andra del, i den mån avsaknaden av tillräcklig motivering varken gjorde det möjligt för de berörda att få kännedom
om skälen för kommissionens slutsatser avseende avsaknaden av allvarliga svårigheter eller för domstolen att utföra sin prövning.
Vad avser prövningen i sak fann förstainstansrätten i punkt 84 i den överklagade domen att de huvudsakliga bestämmelserna
i 21a § AMA-Gesetz 1992 enbart avsåg nationella produkter vid den tidpunkt då kommissionen undersökte huruvida det aktuella
stödet var förenligt med den gemensamma marknaden. På samma sätt fann förstainstansrätten i punkt 85 i den överklagade domen
att kommissionen hade underrättats, eftersom förhandlingar i frågan hade ägt rum mellan nämnda institution och de österrikiska
myndigheterna.
Mot bakgrund av det ovan fastställda bedömde förstainstansrätten i punkterna 85 och 86 i sin dom att även om det inte föreskrevs
något villkor avseende produkters ursprung i AMA:s riktlinjer gav den begränsning till nationella produkter som föreskrivs
i 21a § punkt 1 AMA-Gesetz 1992 upphov till tveksamhet huruvida det aktuella stödet var förenligt med gemenskapens riktlinjer
för statligt stöd till reklam för produkter som omfattas av bilaga I till EG-fördraget och vissa produkter som inte omfattas
av bilaga I till fördraget (EGT C 252, 2001, s. 5), eftersom en sådan begränsning inte var möjlig enligt riktlinjerna.
Förstainstansrätten drog följaktligen slutsatsen, i punkterna 86–88 i den överklagade domen, att bedömningen av huruvida det
aktuella stödet var förenligt med den gemensamma marknaden gav upphov till allvarliga svårigheter som borde ha föranlett kommissionen
att, med tillämpning av artikel 4.4 i förordning nr 659/1999, inleda det förfarande som avses i artikel 88.2 EG. Det angripna
beslutet ogiltigförklarades därmed, utan att det var nödvändigt att pröva vare sig den första grundens tredje del eller den
andra grunden.

Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
Republiken Österrike har yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen i dess helhet,
–        avvisa eller ogilla talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, och
–        förplikta Scheucher-Fleisch m.fl. att ersätta rättegångskostnaderna för såväl talan om ogiltigförklaring som överklagandet.
Kommissionen har biträtt Republiken Österrikes yrkanden och har för egen del yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen i dess helhet,
–        slutligt avgöra målet och avvisa eller, i varje fall, ogilla talan om ogiltigförklaring, och
–        förplikta Scheucher-Fleisch m.fl. att ersätta rättegångskostnaderna för såväl talan om ogiltigförklaring som överklagandet.
Scheucher-Fleisch m.fl. har anfört samma grunder som vid förstainstansrätten och har yrkat att domstolen ska
–        ogilla överklagandet i dess helhet, och
–        förplikta Republiken Österrike att ersätta rättegångskostnaderna.

Huvudöverklagandet
Republiken Österrike har anfört fem grunder till stöd för sitt överklagande. De avser åsidosättande av artikel 230 fjärde
stycket EG, åsidosättande av artikel 88.2 EG, åsidosättande av bestämmelserna om bevisbördan som följer av artiklarna 88.2
EG och 230 fjärde stycket EG, åsidosättande av artikel 81 i tribunalens rättegångsregler avseende motivering av domar och
slutligen åsidosättande av artikel 64 i samma rättegångsregler avseende processledning. Kommissionen har biträtt överklagandet
i dess helhet samt de grunder som Republiken Österrike har åberopat, och den har åberopat ytterligare grunder.
Scheucher-Fleisch m.fl. har anfört att överklagandet inte kan bifallas på någon av grunderna.

Den första grunden
Republiken Österrike, som stöds av kommissionen, har som första grund anfört att artikel 230 fjärde stycket EG har åsidosatts
i den överklagade domen. Republiken Österrike har gjort gällande att Scheucher-Fleisch m.fl. varken var direkt eller personligen
berörda av det omtvistade beslutet, varför deras talan om ogiltigförklaring skulle ha avvisats.
Scheucher-Fleisch m.fl. har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund och att det var med fog
som förstainstansrätten prövade deras talan om ogiltigförklaring.
Den första grundens första del
–       Parternas argument
Republiken Österrike har, vad beträffar kravet på att sökandena ska vara personligen berörda av det omtvistade beslutet, gjort
gällande att den omständigheten att en sökande kvalificeras som intresserad part i den mening som avses i artikel 1 h i förordning
nr 659/1999 inte nödvändigtvis medför att vederbörande har ett berättigat intresse av att få saken prövad. Detta följer av
att det i artikel 230 fjärde stycket EG fordras att sökanden påverkas påtagligt av åtgärden. Enligt Republiken Österrike är
den överklagade domen motsägelsefull i detta avseende, eftersom förstainstansrätten fann att Scheucher-Fleisch m.fl. inte
påverkades påtagligt av det stöd som var föremål för det omtvistade beslutet samtidigt som den prövade vissa av grunderna
som dessa företag hade åberopat, inbegripet de grunder som avsåg den materiella riktigheten av beslutet.
Eftersom Scheucher-Fleisch m.fl. hade gjort gällande grunder som avsåg att dels skydda de processuella rättigheter som tillkommer
sökandena i ett formellt granskningsförfarande som hänför sig till stödet i fråga, dels ifrågasätta den materiella riktigheten
av det omtvistade beslutet, skulle de, i enlighet med domstolens praxis, ha visat på en särskild situation som avser detta
stöd och till och med ha styrkt att det beviljade stödet påverkade dem påtagligt. När förstainstansrätten väl kunde utesluta
en sådan situation eller påverkan, skulle den även ha avvisat talan i dess helhet.
Kommissionen har tillagt att den rättspraxis som den överklagade domen vilar på, det vill säga dom av den 19 maj 1993 i mål
C‑198/91, Cook mot kommissionen (REG 1993, s. I‑2487; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑201), punkt 23, och av den 15 juni
1993 i mål C‑225/91, Matra mot kommissionen (REG 1993, s. I‑3203; svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑213), punkt 17, är
oförenlig med artikel 230 fjärde stycket EG. Kommissionen har även lyft fram delar i unionsrätten som den anser är oförenliga
med denna rättspraxis, bland annat de berördas roll i ett förfarande enligt artikel 88.2 och 88.3 EG, systematiken i artiklarna
230, 241 och 234 EG – vilken förutsätter ett fullständigt system med talemöjligheter – begränsningarna i artikel 87 EG hänförliga
till inledandet av det formella granskningsförfarandet samt motsägelser i denna rättspraxis som, enligt kommissionen, förvärras
av den felaktiga tolkningen av nämnda rättspraxis i den överklagade domen.
Vidare har Republiken Österrike gjort gällande – vad beträffar kravet att Scheucher-Fleisch m.fl. ska vara direkt berörda
av det omtvistade beslutet – att beslutet inte nödvändigtvis innebar att AMA Marketing skulle bevilja ansökningarna om aktuella
marknadsföringsåtgärder och att dessa beviljades enbart genom individuella beslut. Således var Scheucher-Fleisch m.fl. inte
direkt berörda av vare sig de allmängiltiga åtgärder som ingår i AMA-Gesetz 1992 eller det omtvistade beslutet. I övrigt har
medlemsstaten anfört att Scheucher-Fleisch m.fl. frivilligt valde att avstå från åtgärderna i fråga.
Scheucher-Fleisch m.fl. har gjort gällande att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens första del.
–       Domstolens bedömning
Såsom domstolen fann i dom av den 24 maj 2011 i mål C‑83/09 P, kommissionen mot Kronoply och Kronotex (REU 2011, s. I‑0000),
finns det i artikel 4 i förordning nr 659/1999 bestämmelser om preliminär granskning av anmälda stödåtgärder. Den preliminära
granskningen syftar till att kommissionen ska kunna bilda sig en första uppfattning om huruvida det aktuella stödet är förenligt
med den gemensamma marknaden. Efter genomförandet av denna granskning konstaterar kommissionen att åtgärden antingen inte
utgör ett stöd eller att åtgärden omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG. I sistnämnda fall kan den nämnda åtgärden
antingen föranleda eller inte föranleda tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden (domen i det ovannämnda
målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkt 43).
Om kommissionen efter den preliminära granskningen finner att den anmälda åtgärden, såvitt den omfattas av tillämpningsområdet
för artikel 87.1 EG, inte föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden ska den fatta ett
beslut om att inte göra invändningar enligt artikel 4.3 i förordning nr 659/1999 (domen i det ovannämnda målet kommissionen
mot Kronoply och Kronotex, punkt 44).
När kommissionen fattar ett sådant beslut förklarar den inte bara åtgärden förenlig med den gemensamma marknaden, utan den
avstår även underförstått från att inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 88.2 EG och artikel 6.1 i förordning
nr 659/1999 (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkt 45).
Lagenligheten av ett beslut om att inte göra invändningar som fattats med stöd av artikel 4.3 i förordning nr 659/1999 beror
emellertid på huruvida det föreligger tveksamhet vad gäller stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Eftersom sådan
tveksamhet ska föranleda att ett formellt granskningsförfarande inleds, i vilket de berörda parter som avses i artikel 1 h
i förordning nr 659/1999 kan delta, måste alla berörda parter i den mening som avses i sistnämnda bestämmelse anses direkt
och personligen berörda av ett sådant beslut (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkt 47).
De personer som omfattas av dessa processrättsliga skyddsregler kan nämligen endast tillvarata dem om de har möjlighet att
vid unionsdomstolen väcka talan mot beslutet att inte göra invändningar. Den särställning som en intresserad part i den mening
som avses i artikel 1 h i förordning nr 659/1999 åtnjuter, vilken hänger samman med det särskilda föremålet för talan, räcker
således för att en sökande som har väckt talan mot ett beslut om att inte göra invändningar ska anses individualiserad på
det sätt som anges i artikel 230 fjärde stycket EG (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkterna
47 och 48).
I nu aktuellt mål följer det av punkt 10 i den överklagade domen att Scheucher‑Fleisch m.fl. väckte talan för att få ett beslut
om att inte göra invändningar ogiltigförklarat enligt artikel 4.3 i förordning nr 659/1999. Vidare fann förstainstansrätten
i punkt 53 i den överklagade domen att sökandena ska betecknas som intresserade parter i den mening som avses i artikel 1 h
i förordning nr 659/1999.
Till skillnad från vad Republiken Österrike och kommissionen har hävdat följer härav att förstainstansrätten inte gjorde en
felaktig rättstillämpning när den fann att talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet kunde prövas.
Såsom följer av punkterna 47–49, 60 och 61 i den överklagade domen, är det visserligen så att Scheucher-Fleisch m.fl. – förutom
grunden om skyddet av deras processuella rättigheter i artikel 88.2 EG – även åberopade grunder som var hänförliga till den
materiella riktigheten av det omtvistade beslutet och att förstainstansrätten slog fast att dessa parter inte hade visat att
deras ställning på marknaden kunde påverkas påtagligt av det stöd som var föremål för det omtvistade beslutet.
Det framgår emellertid av punkt 64 i den överklagade domen att förstainstansrätten prövade dessa grunder enbart i syfte att
fastställa om de processuella rättigheter som Scheucher-Fleisch m.fl. anser följer av artikel 88.2 EG hade åsidosatts. Således
prövade förstainstansrätten parternas argumentation i sak för att förvissa sig om att argumentationen utgjorde stöd för den
av Scheucher-Fleisch m.fl. uttryckligen åberopade grunden avseende allvarliga svårigheter som borde ha föranlett kommissionen
att inleda det formella granskningsförfarande som avses i denna bestämmelse.
Trots att nämnda argumentation i sak inte prövades – vilket framgår av punkt 88 i den överklagade domen – saknas det grund
för påståendet att förstainstansrätten därigenom ändrade föremålet för talan om ogiltigförklaring.
När en sökande yrkar ogiltigförklaring av ett beslut om att inte göra invändningar ifrågasätts nämligen framför allt den omständigheten
att kommissionen har fattat beslut i fråga om det aktuella stödet utan att inleda ett formellt granskningsförfarande, vilket
innebär att sökandens processuella rättigheter åsidosätts. För att vinna bifall till yrkandet om ogiltigförklaring kan sökanden
åberopa vilken som helst grund genom vilken det kan visas att bedömningen av de uppgifter och de omständigheter som kommissionen
haft till sitt förfogande under den preliminära granskningen avseende den anmälda åtgärden borde ha föranlett tveksamhet i
fråga om åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden. Följden av att sådana argument framförs blir dock varken att
föremålet för talan eller att förutsättningarna för att ta upp denna talan till sakprövning ändras. Det förhållandet att det
föreligger tveksamhet i fråga om åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden är nämligen det som måste bevisas för
att kommissionen ska vara skyldig att inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 88.2 EG och artikel 6.1 i förordning
nr 659/1999 (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkt 59).
Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
Den första grundens andra del
–       Parternas argument
Republiken Österrike har hävdat att Scheucher-Fleisch m.fl. inte var intresserade parter i den mening som avses i artikel
88.2 EG och artikel 1 h i förordning nr 659/1999. Enligt denna medlemsstat påverkades Scheucher-Fleisch m.fl. endast potentiellt
och indirekt av stödet i fråga, vilket de för övrigt vitsordade.
Enligt kommissionen bekräftade Scheucher-Fleisch m.fl. i sin ansökan att enbart detaljhandlarna gynnades av AMA:s verksamhet,
varför det kan antas att de inte var direkt berörda av det omtvistade beslutet. Det av kommissionen godkända stödet påverkade
inte direkt deras rättsliga ställning, utan gav snarare upphov till ekonomiska återverkningar.
Vidare har kommissionen anfört att påståendet i den överklagade domen att mottagarna av stödet i fråga utgjordes av samtliga
företag som tillhör den särskilda kedjan för tillverkning och distribution av AMA-märkta produkter är oriktigt, eftersom AMA:s
verksamhet även användes av företag vars produkter inte var märkta, således inbegripet Scheucher-Fleisch m.fl.
Scheucher-Fleisch m.fl. har gjort gällande att överklagandet inte heller kan vinna bifall såvitt avser den första grundens
andra del.
–        Domstolens bedömning
Den första grundens andra del, enligt vilken Scheucher-Fleisch m.fl. inte kan betraktas som intresserade parter i den mening
som avses i artikel 1 h i förordning nr 659/1999, avser i huvudsak förstainstansrättens bedömning av omständigheterna och
bevisvärdet av de omständigheter som åberopats vid denna.
I detta hänseende ska det erinras om att det enligt fast rättspraxis framgår av artikel 225 EG och artikel 58 första stycket
i domstolens stadga att tribunalen ensam är behörig att dels fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna
i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels bedöma dessa faktiska omständigheter. När
tribunalen har fastställt eller bedömt de faktiska omständigheterna, är domstolen enligt artikel 225 EG behörig att pröva
tribunalens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav (se dom av den 22 december 2008 i
mål C-487/06 P, British Aggregates mot kommissionen, REG 2008, s. I-10515, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
Domstolen är emellertid varken behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att
bedöma den bevisning som tribunalen har godtagit till stöd för dessa omständigheter. När bevisningen har förebringats på rätt
sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen
har iakttagits, är det endast tribunalen som ska bedöma vilket värde som uppgifterna i målet ska tillmätas. Med förehåll för
det fall att bevisningen har missuppfattats utgör denna bedömning således inte en rättsfråga som i sig är underställd domstolens
prövning (se domen i det ovannämnda målet British Aggregates mot kommissionen, punkt 97).
Det ska härvid även påpekas att en sådan missuppfattning ska framgå uppenbart av handlingarna i målet, utan att det är nödvändigt
att göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och av bevisningen (se dom av den 2 september 2010 i mål C-399/08
P, kommissionen mot Deutsche Post, REU 2010, s. I-0000, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
I nu aktuellt mål har Republiken Österrike och kommissionen inte uttryckligen gjort gällande en missuppfattning av bevisningen
avseende påståendet i punkt 53 i den överklagade domen att Scheucher-Fleisch m.fl. var företag som bedrev slakt och styckning
av djur i konkurrens med de företag som mottog stödet i fråga, att de var verksamma på samma geografiska marknad och att de
betecknades som intresserade parter i den mening som avses i artikel 1 h i förordning nr 659/1999.
Dessutom framgår det av punkterna 51–­53 i den överklagade domen att förstainstansrätten byggde detta påstående först på skälen
i det omtvistade beslutet, sedan på prövningen av stödet i fråga och slutligen på ytterligare upplysningar i de skriftliga
svar som gavs in i målet om talan om ogiltigförklaring.
Även om det antogs att Scheucher-Fleisch m.fl. i ansökan påstod att enbart detaljhandlarna, och inte slakteriföretagen, mottog
stödet i fråga, har de rättat till påståendet under förfarandet. Vidare vilar förstainstansrättens konstaterande inte enbart
på uppgifter från Scheucher-Fleisch m.fl., utan även på det omtvistade beslutet och prövningen av stödet i fråga, bevisning
som varken Republiken Österrike eller kommissionen har ifrågasatt.
Förstainstansrätten kan inte under dessa förhållanden med fog klandras för att ha missuppfattat omständigheterna i målet vad
avser kvalificeringen av Scheucher‑Fleisch m.fl. som intresserade parter i den mening som avses i artikel 1 h i förordning
nr 659/1999.
Följaktligen ska överklagandet, i den del det kan prövas på den andra grundens första del, inte bifallas på denna delgrund.
Härav följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den första grunden.

Den andra grunden
Parternas argument
Som andra grund har Republiken Österrike, som stöds av kommissionen, gjort gällande att artikel 88.2 EG har åsidosatts i den
överklagade domen, eftersom bedömningen av huruvida det aktuella stödet var förenligt med den gemensamma marknaden gav upphov
till allvarliga svårigheter som borde ha föranlett kommissionen att inleda det formella granskningsförfarande som avses i
bestämmelsen.
Nämnda medlemsstat har hävdat att förstainstansrätten uteslutande utgick från 21 a § punkt 1 AMA-Gesetz 1992 och bortsåg från
andra faktiska och rättsliga omständigheter som kommissionen hade beaktat, bland annat den omständigheten att det omtvistade
beslutet inte omfattade åtgärder som vidtagits efter den 26 september 2002 och att de riktlinjer för AMA som var i kraft vid
den tiden möjliggjorde en tillämpning av dessa åtgärder på alla produkter från unionen.
Kommissionen har tillagt att den i den överklagade domen beskylls för att inte ha prövat lagenligheten av AMA:s riktlinjer,
vilka ändrades av Republiken Österrike och trädde i kraft den 26 september 2002. Kommissionen har hävdat att det omtvistade
beslutet antogs inom ramen för det omfattande utrymme för skönsmässig bedömning som den har på området och på grundval av
österrikiska myndigheters löften om att endast de ändrade riktlinjerna skulle tillämpas på stödet i fråga och inte 21 a §
punkt 1 AMA-Gesetz 1992. Kommissionens uppgift är i övrigt huvudsakligen av ekonomisk och social art. Den har inte behörighet
att pröva de anmälda åtgärdernas förenlighet med nationell lagstiftning.
Scheucher-Fleisch m.fl. har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund, eftersom bedömningen av
huruvida det aktuella stödet var förenligt med den gemensamma marknaden gav upphov till allvarliga svårigheter, som borde
ha föranlett kommissionen att inleda det formella granskningsförfarande som avses i artikel 88.2 EG.
Domstolens bedömning
Inledningsvis ska det erinras om att det är nödvändigt att inleda förfarandet i artikel 88.2 EG då kommissionen har allvarliga
svårigheter att bedöma om ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen kan begränsa sig till den preliminära
fasen enligt artikel 88.3 EG när den fattar ett beslut om att godkänna en stödåtgärd endast i de fall då kommissionen efter
en första granskning är övertygad om att den är förenlig med den gemensamma marknaden. Om denna första granskning däremot
leder till att kommissionen intar motsatt ståndpunkt eller inte kan avgöra huruvida stödet är förenligt med den gemensamma
marknaden, är kommissionen skyldig att införskaffa alla nödvändiga yttranden och att i detta syfte inleda förfarandet enligt
artikel 88.2 EG (se dom av den 2 april 2009 i mål C-431/07 P, Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen, REG 2009 s. I‑2665,
punkt 61 och där angiven rättspraxis).
Begreppet allvarliga svårigheter är objektivt och förekomsten av sådana svårigheter ska sökas med utgångspunkt i såväl omständigheterna
som låg till grund för antagandet av den omtvistade rättsakten som de bedömningar som kommissionen grundat sig på (se domen
i det ovannämnda målet Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen, punkt 63).
Såsom anges i punkterna 43 och 50 i förevarande dom beror lagenligheten av ett beslut om att inte göra invändningar som antagits
med stöd av artikel 4.3 i förordning nr 659/1999 följaktligen på huruvida bedömningen av de uppgifter och omständigheter som
kommissionen förfogat över under den preliminära granskningen av den anmälda åtgärden objektivt sett borde ha föranlett tveksamhet
i fråga om åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden. Detta med hänsyn till att sådan tveksamhet föranleder en skyldighet
att inleda ett formellt granskningsförfarande, i vilket intresserade parter i den mening som avses i artikel 1 h i nämnda
förordning får delta.
Till skillnad från vad Republiken Österrike har gjort gällande har förstainstansrätten inte underlåtit att beakta att det
omtvistade beslutet inte omfattade åtgärder som vidtogs efter den 26 september 2002 och att AMA:s riktlinjer som var i kraft
vid den tiden möjliggjorde en tillämpning av dessa åtgärder på alla produkter från unionen.
Det följer av punkterna 79–83 i den överklagade domen att förstainstansrätten inte enbart beaktade dessa två omständigheter,
utan även österrikiska myndigheters utfästelse till kommissionen om att ändra 21 a § punkt 1 AMA-Gesetz 1992, vilken ändring
trädde i kraft den 1 juli 2007, och den omständigheten att det i denna lag föreskrevs om andra marknadsföringsåtgärder utan
begränsning till nationella produkter.
Såsom framgår av punkterna 84–87 i den överklagade domen har förstainstansrätten funnit att dessa omständigheter samlade inte
var tillräckliga för att slå fast att den begränsning till nationella produkter som föreskrivs i 21a § AMA-Gesetz 1992 inte
gav upphov till tveksamhet rörande huruvida det aktuella stödet var förenligt med den gemensamma marknaden och inte tillräckliga
för att därigenom, i enlighet med artikel 4.4 i förordning nr 659/1999, befria kommissionen från skyldigheten att inleda det
förfarande som avses i artikel 88.2 EG.
Förstainstansrätten har i detta hänseende inte gjort någon felaktig rättstillämpning.
Det saknas här grund för påståendet att de tveksamheter som begränsningen i AMA-Gesetz 1992 föranledde kunde elimineras genom
AMA-riktlinjernas ikraftträdande från den 26 september 2002 och österrikiska myndigheters löfte om att enbart dessa riktlinjer
skulle äga tillämpning på stödet i fråga.
Det är nämligen ostridigt att AMA-Gesetz 1992, den grundförfattning vari åtgärden i fråga föreskrivs, och dess tillämpningsförordning,
det vill säga AMA‑riktlinjerna, inte överensstämde vid tiden för den preliminära granskningen av åtgärden. Den första innehöll
en begränsning av åtgärden till nationella produkter, vilken föranledde tveksamheter i fråga om det aktuella stödets förenlighet
med den gemensamma marknaden, medan den andra inte gjorde det.
Således kunde förenligheten eller oförenligheten av stödet i fråga direkt påverkas av den bristande enhetligheten i nationell
rätt, eftersom åtgärden i fråga hade olika tillämpningsområden beroende på om AMA-Gesetz 1992 eller AMA-riktlinjerna tillämpades.
Mot denna bakgrund borde den bristande överensstämmelsen objektivt sett ha föranlett tveksamhet i fråga om den aktuella åtgärdens
förenlighet med den gemensamma marknaden, oaktat österrikiska myndigheters löfte om att enbart riktlinjerna skulle äga tillämpning
på stödet i fråga.
Löftet var nämligen inte av sådan art att det blev rättsligt omöjligt att tillämpa AMA-Gesetz 1992 och den begränsning som
kunde medföra att stödet i fråga blev oförenligt med den gemensamma marknaden. Vad avser grundförfattningen, kunde den AMA-märkning
som österrikiska myndigheter beviljade i strid med begränsningen i denna lag i princip bestridas med framgång vid nationell
domstol i enlighet med principen om normhierarki.
För övrigt följer det av domstolens fasta praxis i analoga fall som avser fördragsbrottsförfaranden att en nationell lagstiftnings
oförenlighet med unionsbestämmelser endast kan avhjälpas slutgiltigt genom tvingande nationella bestämmelser med samma rättsliga
status som de bestämmelser som ska ändras. Enbart administrativa riktlinjer kan inte anses som ett giltigt fullgörande av
de skyldigheter som följer av unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 1997 i mål C‑197/96, kommissionen
mot Frankrike, REG 1997, s. I‑1489, punkt 14, och av den 9 mars 2000 i mål C‑358/98, kommissionen mot Italien, REG 2000, s.
I‑1255, punkt 17).
Härav följer att kommissionen saknar grund för sina påståenden att den antog beslutet inom ramen för det omfattande utrymme
för skönsmässig bedömning som den har på området och att den inte får pröva lagenligheten av anmälda åtgärder i förhållande
till nationell lagstiftning därför att dess uppgift huvudsakligen är av ekonomisk och social art.
I detta hänseende ska det erinras om att kommissionen, på området för statligt stöd, har ett stort utrymme för skönsmässig
bedömning som innefattar ekonomiska bedömningar som ska göras i ett unionssammanhang. Detta innebär emellertid inte att unionsdomstolen
inte får pröva kommissionens tolkning av de ekonomiska uppgifterna (se dom av den 2 september 2010 i mål C‑290/07 P, kommissionen
mot Scott, REU 2010, s. I-0000, punkt 64) eller, än mer, att den inte får pröva tolkningen av en fråga om verkan av en bristande
överensstämmelse mellan en grundförfattning och tillämpningsförordning, där sådan prövning ska vara strikt juridisk.
Vidare ankommer det visserligen inte på kommissionen att uttala sig om förhållandet i nationell rätt mellan AMA-riktlinjerna
och AMA-Gesetz 1992. Kommissionen är inte desto mindre skyldig att beakta en eventuell uppenbar brist på överensstämmelse
mellan dessa två nationella rättsakter, bland annat om det framgår att en stödordning innehåller en begränsning, som den i
21 a § punkt 1 i denna lag, som föranleder allvarliga tveksamheter i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden.
I övrigt nämns i det omtvistade beslutet varken den bristande överensstämmelsen mellan AMA-Gesez 1992 och AMA-riktlinjerna,
eller löftet från österrikiska myndigheter om att begränsningen i denna lag inte ska tillämpas. I punkterna 46, 52 och 66
i beslutet angavs enbart att det sedan den 26 september 2002 inte fanns någon begränsning avseende ursprung.
Härav följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grunden.

Den tredje, den fjärde och den femte grunden
Parternas argument
Som sin tredje grund har Republiken Österrike, som stöds av kommissionen, anfört att bestämmelserna om bevisbördan i 88.2
EG och artikel 230 fjärde stycket EG har åsidosatts i den överklagade domen. I domen har nämligen inte beaktats den omständigheten
att Scheucher-Fleisch m.fl. inte har styrkt att de var intresserade parter eller att det förelåg allvarliga svårigheter för
att bedöma huruvida stödet i fråga var förenligt med den gemensamma marknaden.
Enligt kommissionen har förstainstansrätten inte bara bortsett från Scheucher‑Fleischs m.fl. påstående att enbart detaljhandlarna
använde sig av AMA:s verksamhet, av vilket det framgår motsatsvis att dessa parter, enligt kommissionen, inte använde sig
av denna verksamhet. Den gav även Scheucher‑Fleisch m.fl. möjligheten att styrka sin egenskap av intresserade parter genom
frågor som tillställdes dem. Förstainstansrätten har härigenom påverkat utgången av bevisupptagningen.
Som sin fjärde grund har nämnda medlemsstat, som även här stöds av kommissionen, anfört att förstainstansrätten har åsidosatt
sin motiveringsskyldighet enligt artikel 81 i dess rättegångsregler. Åsidosättandet följer bland annat av att den överklagade
domen innehåller motsägelsefulla skäl och att det saknas en analys av AMA-riktlinjerna, vilka lyfts fram i den första och
den andra grunden i överklagandet. Kommissionen har å sin sida gjort gällande att om ogiltigförklaringen av det omtvistade
beslutet motiverades av motsägelsen mellan AMA-Gesetz 1992 och AMA-riktlinjerna, skulle det i domen ha prövats huruvida denna
motsägelse verkligen kunde medföra ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet. Enligt kommissionen är det tydligt att
dess bedömning av stödet i fråga skulle ha varit densamma även om den hade inlett det formella granskningsförfarandet. Dessutom
har kommissionen påpekat att den, enligt domstolens praxis, är skyldig att handlägga ärendet skyndsamt och ta hänsyn till
medlemsstaternas intresse av att snabbt få besked på området.
Som sin femte grund har Republiken Österrike, som stöds av kommissionen, gjort gällande att artikel 64 i tribunalens rättegångsregler
åsidosatts i den överklagade domen. Förstainstansrätten har nämligen inte ex officio inhämtat avgörande uppgifter om Scheucher-Fleischs
m.fl. talerätt och om den obefintliga inverkan av 21 a § punkt 1 AMA-Gesetz 1992.
Scheucher-Fleisch m.fl. har gjort gällande att överklagandet inte kan bifallas på någon av dessa grunder. Vad i synnerhet
gäller den femte grunden har det anförts att de inte delar slutsatsen i den överklagade domen att de inte har styrkt att de
påverkades påtagligt av det stöd som var föremål för det omtvistade beslutet. De som använde AMA-märkningen var nämligen sökandenas
konkurrenter, vars utbud gynnades av märkningen. Sökandena själva och deras kunder var däremot skyldiga att bekosta sin marknadsföring
med egna medel. Enligt Scheucher‑Fleisch m.fl. innebar detta att det omtvistade beslutet fick dubbel inverkan på dem. Dels
bidrog de till finansieringen av stödet, dels fick de en konkurrensnackdel. Scheucher-Fleisch m.fl. kunde således inte gagnas
av stödåtgärden, eftersom de var tvungna att bidra till den samtidigt som de bekostade sin egen marknadsföring.
Domstolens bedömning
Som tredje, fjärde och femte grunder, vilka ska prövas tillsammans, har Republiken Österrike och kommissionen gjort gällande
att förstainstansrätten underlåtit att dels iaktta bevisbördan, dels ex officio inhämta för målet avgörande uppgifter. Vidare
ska förstainstansrätten ha påverkat bevisupptagningen och underlåtit att motivera den överklagade domen. Dessutom har Scheucher-Fleisch
m.fl. anmärkt på den omständigheten att de, enligt den överklagade domen, inte påverkades påtagligt av det omtvistade beslutet.
Det är visserligen så att Scheucher-Fleisch m.fl. har anmärkt på en del av den överklagade domen i sitt svar på den femte
grunden. De har emellertid varken yrkat att domen delvis ska upphävas eller att domstolen antingen själv slutligt ska avgöra
målet i denna del eller återförvisa målet till tribunalen i den aktuella delen.
Eftersom nämnda anmärkning inte har gjorts gällande som stöd för yrkandena i den svarsskrivelse som Scheucher-Fleisch m.fl.
har ingett, kan den inte anses utgöra ett anslutningsöverklagande.
Vad beträffar den del i den tredje och den femte grunden som avser att förstainstansrätten inte borde ha vidtagit åtgärder
för processledning eller ställt frågor till parterna om huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. var att anse som intresserade parter,
ska det såsom i punkt 43 ovan påpekas att det, liksom i nu aktuellt fall, kan vara avgörande att en person betecknas som intresserad
part för att en talan om ogiltigförklaring ska kunna prövas.
För att en fysisk eller juridisk person ska kunna väcka talan mot ett beslut som inte riktar sig till denne krävs det emellertid
enligt fast rättspraxis att beslutet, fastställt i artikel 230 fjärde stycket EG, direkt och personligen berör denna person,
och om detta villkor inte är uppfyllt föreligger därför ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas och som gemenskapsdomstolarna
kan pröva när som helst och även ex officio (dom av den 23 april 2009 i mål C‑362/06 P, Sahlstedt m.fl. mot kommissionen,
REG 2009, s. I‑2903, punkt 22 och där angiven rättspraxis).
Förstainstansrätten kan följaktligen inte klandras för att ex officio ha vidtagit åtgärder i syfte att utreda huruvida Scheucher-Fleisch
m.fl. var att anse som intresserade parter, eftersom den gjorde detta inom ramen för prövningen av om det förelåg ett rättegångshinder
som inte kunde avhjälpas.
Domstolen erinrar dessutom om att tribunalen ensam är behörig att avgöra huruvida det föreligger ett eventuellt behov av att
komplettera de uppgifter som den har tillgång till i anhängiggjorda mål. Frågan huruvida handlingarna i målet ska anses ha
bevisvärde ingår i tribunalens självständiga bedömning av de faktiska omständigheterna, som inte omfattas av domstolens prövning
i mål om överklagande, utom i fall då den bevisning som lagts fram vid tribunalen har missuppfattats eller när det framgår
av handlingarna i målet att de fastställda uppgifterna om omständigheterna är materiellt oriktiga (se dom av den 16 juli 2009
i mål C‑385/07 P, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mot kommissionen, REG 2009, s. I‑6155, punkt 163 och där angiven
rättspraxis).
Förstainstansrätten kan således inte klandras för att ha ställt detaljerade frågor till parterna före och under förhandlingen
i syfte att komplettera befintliga uppgifter, eller för att ha dragit vissa slutsatser av svaren på dessa inom ramen för de
grunder som prövades. Inte heller kan Republiken Österrike och kommissionen kritisera förstainstansrätten för att under överklagandet
inte ha vidtagit andra åtgärder för processledning än dem som parterna begärde vid förstainstansrätten ­ eftersom Republiken
Österrike inte var part i målet i den instansen ­ och som de inte har beskrivit utförligt i målet vid domstolen.
Härav följer att Republiken Österrike och kommissionen saknar grund för påståendena att förstainstansrätten har åsidosatt
bestämmelserna om bevisbördan, att den otillbörligen påverkat bevisupptagningen och att den inte i tillräcklig grad kompletterat
de uppgifter den förfogade över.
Dessa argument avser i huvudsak förstainstansrättens bedömning av huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. kunde betecknas som intresserade
parter i den mening som avses i artikel 88.2 EG utifrån omständigheterna i målet, eller om det förelåg allvarliga svårigheter
för att bedöma huruvida stödet i fråga var förenligt med den gemensamma marknaden.
Överklagandet ska emellertid avvisas i de delar av den tredje och den femte grunden som avser dessa frågor. Överklagandet
ska i vilket fall som helst lämnas utan bifall vad avser dessa grunder av de skäl som framgår av prövningen av den första
och den andra grunden.
Vad beträffar den fjärde grunden ska det erinras om att den skyldighet att motivera domarna som åvilar tribunalen enligt artiklarna 36
och 53 första stycket i domstolens stadga inte innebär någon skyldighet för tribunalen att lämna en uttömmande redogörelse
för vart och ett av de resonemang som parterna i tvisten fört. Motiveringen kan således vara underförstådd, under förutsättning
att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför de ifrågavarande åtgärderna vidtagits och domstolen
tillräckligt underlag för att utföra sin prövning (se domen i det ovannämnda målet Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen,
punkt 42 och där angiven rättspraxis).
I nu aktuellt mål avser Republiken Österrikes argument frågor som är hänförliga till den första och den andra grunden i överklagandet
och kan följaktligen inte godkännas av de skäl som angetts vid prövningen av dessa grunder.
Vad i synnerhet gäller argumentet att det finns motsägelser i skälen till den överklagade domen, ska det understrykas att
en sökande som, i enlighet med ovan i punkt 50 nämnda rättspraxis, direkt och personligen berörs av ett beslut av kommissionen
i sin egenskap av intresserad part i den mening som avses i artikel 88.2 EG kan åberopa vilken som helst grund som kan styrka
att kommissionen skulle ha inlett det formella granskningsförfarandet enligt nämnda bestämmelse med anledning av allvarliga
tveksamheter om en stödåtgärds förenlighet med den gemensamma marknaden. Den omständigheten att förstainstansrätten prövade
de grunder som avsåg den materiella riktigheten av det omtvistade beslutet i syfte att fastställa om de processuella rättigheter
som Scheucher-Fleisch m.fl. har hade åsidosatts är inte oförenlig med påståendet i punkt 60 och 61 i den överklagade domen
att Scheucher-Fleisch m.fl. inte hade visat att deras ställning på marknaden kunde påverkas påtagligt av det stöd som var
föremål för det omtvistade beslutet.
Inte heller kan domstolen godkänna kommissionens argument om bristande motivering av den överklagade domen därför att förstainstansrätten
dels inte prövade om motsägelsen mellan AMA-Gesetz 1992 och AMA-riktlinjerna skulle ha föranlett det omtvistade beslutets
ogiltigförklaring, dels inte slog fast att kommissionen skulle ha gjort samma bedömning av detta beslut om den hade inlett
det formella granskningsförfarandet.
Föremålet för talan om ogiltigförklaring avsåg nämligen ett beslut om att inte göra invändningar enligt artikel 88.3 EG.
Såsom domstolen har erinrat om i punkterna 40–42 i nu aktuell dom, utgör emellertid ett preliminärt förfarande som utmynnar
i ett sådant beslut enbart ett sätt för kommissionen att bilda sig en första uppfattning om huruvida det aktuella stödet är
förenligt med den gemensamma marknaden. Förstainstansrätten kan således inte inkräkta på kommissionens behörighet genom att
fastställa att bedömningen av beslutet skulle ha varit densamma om den hade inlett det formella granskningsförfarandet.
Med hänsyn till att förekomsten av allvarliga tveksamheter avseende en stödåtgärds förenlighet med den gemensamma marknaden
är tillräcklig för att kommissionen måste inleda det formella granskningsförfarandet, behövde förstainstansrätten inte heller
i den överklagade domen ange skälen till varför de angivna motsägelserna mellan AMA-Gesetz 1992 och AMA-riktlinjerna skulle
föranleda ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet.
Domstolen har nämligen redan slagit fast att beslutet om att inte göra invändningar enligt artikel 88.3 EG, vilket fattas
med korta tidsfrister, endast behöver ange skälen till varför kommissionen inte anser att den har mött allvarliga svårigheter
vid bedömningen av huruvida stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden. Vidare ska även en kortfattad motivering
av detta beslut anses tillräcklig med avseende på kravet på motivering i artikel 253 FEUF, om det framgår klart och tydligt
av densamma varför kommissionen inte anser att den har mött några sådana svårigheter, eftersom frågan huruvida motiveringen
är välgrundad inte ingår i prövningen av huruvida detta krav är uppfyllt (se dom av den 22 december 2008 i mål C‑333/07, Régie
Networks, REG 2008, s. I‑10807, punkterna 65, 70 och 71).
Följaktligen brister inte motiveringen i den överklagade domen i det här avseendet. Frågan huruvida inledandet av det formella
granskningsförfarandet hade någon inverkan på bedömningen av stödets förenlighet med den gemensamma marknaden är ovidkommande
för kravet på motivering.
Således avvisas överklagandet, såvitt avser den tredje, den fjärde och den femte grunden i vissa delar och ogillas i övriga
delar.
Av vad som anförts följer att huvudöverklagandet ska ogillas i dess helhet.

Anslutningsöverklagandet

Parternas argument
I sin svarsskrivelse har kommissionen, till stöd för argumentet att Scheucher‑Fleisch m.fl. inte var direkt eller personligen
berörda av det omtvistade beslutet, gjort gällande den omständigheten att avgifterna i fråga inte utgjorde en del av det stöd
som godkändes genom detta beslut.
Kommissionen har anfört att den omständigheten att Scheucher-Fleisch m.fl. var direkt berörda av det omtvistade beslutet motiveras
i den överklagade domen med deras skyldighet att erlägga avgift till AMA. Enligt kommissionen följer det emellertid av domstolens
praxis, bland annat av dom av den 27 oktober 2005 i de förenade målen C-266/04–C‑270/04, C-276/04 och C-321/04–C-325/04, Distribution
Casino France m.fl. (REG 2005, s. I-9481), att avgifter inte omfattas av unionsbestämmelserna om statligt stöd såvida de inte
finansierar en stödåtgärd och därför utgör en del av åtgärden på grund av att det finns ett tvingande samband mellan ändamålet
med avgiften och stödet, i den betydelsen att intäkten från den förstnämnda måste användas för att finansiera det sistnämnda.
Enligt kommissionen är förstainstansrättens rättstillämpning felaktig på denna punkt i den överklagade domen, eftersom det
i AMA-systemet inte finns någon koppling mellan avgifterna och beloppet för det beviljade stödet, vilket Verwaltungsgerichtshof
(högre förvaltningsdomstol) har slagit fast vid flera tillfällen.
Kommissionen är således av uppfattningen att den talan som Scheucher-Fleisch m.fl. väckt skulle ha avvisats.
Republiken Österrike har anslutit sig till kommissionens resonemang och gjort gällande att den omständigheten att det inte
finns något tvingande samband i nu aktuellt fall styrks av att de åtgärder som AMA finansierar inte beräknas i förhållande
till olika mottagare och att åtgärderna tillämpas oberoende av intäkten från avgiften.
Republiken Österrike har understrukit att det i 21 j § första stycket AMA-Gesetz 1992 föreskrivs att avgifterna ska täcka
AMA:s administrativa kostnader som föranleds av uppbörden av avgifterna och att de ska användas för de åtgärder som räknas
upp i 21 a § i denna lag.
Scheucher-Fleisch m.fl. har påpekat att detta är en ny grund som varken har åberopats vid förstainstansrätten eller i överklagandet.
De har anfört att det i AMA:s system för marknadsföring av jordbruksprodukter finns ett tvingande samband mellan avgifterna
och det aktuella stödet i den mening som avses i den rättspraxis som kommissionen har angett till stöd för sin grund, eftersom
det enbart var genom avgifterna som AMA kunde finansiera sin marknadsföring av jordbruksprodukter. Vad avser Verwaltungsgerichtshofs
dom nr 2005/17/0230 av den 20 mars 200, anser Scheucher-Fleisch m.fl. att den grundar sig på en felaktig tolkning av EU‑domstolens
praxis och har gjort gällande att den sistnämnda aldrig begärt ett förhandsavgörande från unionsdomstolen på denna punkt.

Domstolens bedömning
Det ska inledningsvis prövas huruvida den grund som har gjorts gällande i anslutningsöverklagandet är ny, såsom Scheucher-Fleisch
m.fl. har anfört.
Om en part tillåts att vid domstolen för första gången åberopa en ny grund avseende den angripna rättsakten som vederbörande
inte har åberopat vid tribunalen, innebär detta att vederbörande vid domstolen kan anhängiggöra en mer omfattande tvist än
den som tribunalen har prövat. Domstolen är i ett mål om överklagande emellertid endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen
av de grunder som har behandlats vid tribunalen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 februari 2007 i mål C‑266/05
P, Sison mot rådet, REG 2007, s. I‑1233, punkt 95 och där angiven rättspraxis).
Grunden i nu aktuellt mål kompletterar invändningen att talan inte kan tas upp till prövning, vilket kommissionen uttryckligen
har gjort gällande vid förstainstansrätten. Invändningen avsåg att talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet inte
kunde tas upp till prövning, eftersom Scheucher-Fleisch m.fl. inte var direkt och personligen berörda av beslutet.
Anslutningsöverklagandet kan följaktligen tas upp till prövning.
Vad avser den grund som kommissionen har åberopat har förstainstansrätten, till skillnad från vad kommissionen har hävdat,
inte motiverat att Scheucher-Fleisch m.fl. var direkt berörda av det omtvistade beslutet av den enda anledningen att de var
skyldiga att erlägga avgift till AMA.
Det framgår nämligen av punkt 37 i den överklagade domen att förstainstansrätten stödde sig på dels den betalningsanmodan
som riktade sig till en av dessa parter, dels AMA:s och en detaljhandlares internetsidor, av vilka det framgick att AMA‑märkningen
hade beviljats före det omtvistade beslutet.
Såsom det framgår ovan av punkt 44 i nu aktuell dom är dessutom en intresserad part, i den mening som avses i artikel 1 h
i förordning nr 659/1999, direkt och personligen berörd av ett beslut om att inte göra invändningar, i den mån vederbörande
gör gällande grunder för ogiltigförklaring av beslutet för att skydda sina processuella rättigheter.
Härav följer att den enda grunden i anslutningsöverklagandet återigen avser huruvida Scheucher-Fleisch m.fl. är intresserade
parter i den mening som avses i bestämmelsen.
I detta hänseende hänvisar domstolen till prövningen av första grundens andra del.
Vidare ska det anges att Scheucher-Fleisch m.fl., i såväl svarsskrivelsen som vid förhandlingen, har framfört klagomål om
att de var skyldiga inte bara att bidra till systemets finansiering, utan att de även missgynnades av den omständigheten att
enbart konkurrenterna drog fördel av AMA-Marketings marknadsföringsåtgärder.
Enligt artikel 1 h i förordning nr 659/1999 avses med intresserad part bland annat en person, ett företag eller en företagssammanslutning,
vars intressen kan påverkas av att stöd beviljas, det vill säga framför allt företag som konkurrerar med stödmottagaren. Det
rör sig med andra ord om en obestämd grupp av adressater, vilket inte utesluter att en indirekt konkurrent till stödmottagaren
kvalificeras som intresserad part, förutsatt att konkurrenten gör gällande att dess intressen kan påverkas av att stödet beviljas
och att den visar att det föreligger en risk för att stödet har konkret inverkan på dess situation (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Kronoply och Kronotex, punkterna 63–65 och där angiven rättspraxis).
Eftersom det slogs fast i den överklagade domen att Scheucher-Fleisch m.fl. skulle betraktas som intresserade parter i den
mening som avses i artikel 1 h i nämnda förordning, kan den grund som kommissionen åberopat i anslutningsöverklagandet inte
godkännas.
Mot bakgrund av ovanstående ska anslutningsöverklagandet ogillas i dess helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 118 i rättegångsreglerna,
ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Scheucher-Fleisch m.fl. har yrkat att
Republiken Österrike ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Österrike har tappat målet, ska
yrkandet bifallas.
Kommissionen ska bära sina rättegångskostnader, eftersom Scheucher-Fleisch m.fl. inte har yrkat att den ska förpliktas att
ersätta rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Huvudöverklagandet och anslutningsöverklagandet ogillas.
2)
Republiken Österrike ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.