CELEX: 62009CJ0543
Elektronikus hírközlés
2002/22/EK irányelv
A 25. cikk (2) bekezdése
2002/58/EK irányelv
12. cikk
Tudakozó- és telefonkönyv-szolgáltatás nyújtása
A telefonszámokat kiosztó vállalkozás számára előírt azon kötelezettség, hogy a harmadik vállalkozások előfizetőire vonatkozóan birtokában lévő adatokat más vállalkozásoknak továbbítsa

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus
hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi
irányelv (Egyetemes szolgáltatási irányelv) (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.)
25. cikke (2) bekezdésének, valamint az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról
és a magánélet védelméről szóló, 2002. július 12‑i 2002/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Elektronikus hírközlési
adatvédelmi irányelv) (HL L 201., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 514. o.; a továbbiakban: elektronikus
hírközlési adatvédelmi irányelv) 12 cikkének értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a Deutsche Telekom AG (a továbbiakban: Deutsche Telekom) és a Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation,
Post und Eisenbahnen (a továbbiakban: Bundesnetzagentur) által képviselt Németországi Szövetségi Köztársaság közötti jogvitában
terjesztették elő a távközlési törvény (Telekommunikationsgesetz, a továbbiakban: TKG) által a telefonszámokat kiosztó vállalkozások
számára előírt azon kötelezettség tárgyában, hogy a harmadik vállalkozások előfizetőire vonatkozóan birtokukban lévő adatokat
bocsássák azon vállalkozások rendelkezésére, amelyek tevékenysége a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatás
nyújtásából áll.

Jogi háttér

Az Unió szabályozása
A 95/46/EK irányelv
A személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október
24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 281., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 15. kötet,
355. o.) 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy ezen irányelv célja, hogy a személyes adatok feldolgozása tekintetében
biztosítsa a természetes személyek alapvető jogainak és szabadságainak, különösen a magánélet tiszteletben tartásához való
joguknak a védelmét.
Az említett irányelv 2. cikkének h) pontja „az érintett hozzájárulását” a következőképpen határozza meg: „az érintett kívánságának
önkéntes, kifejezett és tájékozott kinyilvánítása, amellyel beleegyezését adja az őt érintő személyes adatok feldolgozásához”.
Ezen irányelv 7. cikkének a) pontja úgy rendelkezik, hogy a személyes adatok abban az esetben dolgozhatók fel, „ha az érintett
ahhoz egyértelmű hozzájárulását adta”.
Az ONP‑irányelv
Az Európai Unióban 1998. január 1‑jétől liberalizálták a távközlési szolgáltatásokat és az infrastruktúrát. Ezt a liberalizációt
a harmonizált keretszabályozás megteremtésével egyidejűleg végezték el, amelynek részét képezte a nyílt hálózatellátás (ONP)
beszédalapú telefóniára történő alkalmazásáról, valamint a távközlési egyetemes szolgáltatás versenykörnyezetben történő bevezetéséről
szóló, 1998. február 26‑i 98/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 101., 24. o., a továbbiakban: ONP‑irányelv).
Az ONP‑irányelvet hatályon kívül helyezte az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös
keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Keretirányelv) (HL L 108.,
33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.; a továbbiakban: keretirányelv) 26. cikke. Az ONP‑irányelv
6. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„A [telefonkönyvi információ és a tudakozó]szolgáltatások nyújtása érdekében a tagállamok biztosítják, hogy minden, az előfizetőkhöz
telefonszámokat rendelő vállalkozás teljesítsen minden olyan ésszerű kérést, amely a megfelelő információk egyeztetett formában,
tisztességes, költségalapú és hátrányos megkülönböztetéstől mentes rendelkezésre bocsátására irányul.”
A közös keretszabályozás
Ahogyan az a keretirányelv (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, a távközlési piacok liberalizációja után néhány évvel megteremtették
a hatékony verseny feltételeit, és elfogadták a közös keretszabályozást. A közös keretszabályozás részét képezi többek között
a keretirányelv, az egyetemes szolgáltatási irányelv, valamint az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv.
–       A keretirányelv
A keretirányelv 1. cikkének (1) bekezdése a követekezőképpen rendelkezik:
„(1) Ez az irányelv az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra […] vonatkozó szabályozás harmonizált keretét hozza létre.
Megállapítja a nemzeti szabályozó hatóságok feladatait, és kialakítja a keretszabályozásnak a Közösség egészében történő harmonizált
alkalmazását biztosító eljárások összességét.
A keretirányelv az elektronikus hírközlés piacának szabályozása terén különleges feladatokat ruház a nemzeti szabályozó hatóságokra.
Így az irányelv 16. cikke szerint a nemzeti szabályozó hatóságok elvégzik az érintett piacok elemzését, és mérlegelik, hogy
ezeken a piacokon hatékony‑e a verseny. Amennyiben a piacon nem hatékony a verseny, a hatáskörrel rendelkező nemzeti szabályozó
hatóság a piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások számára konkrét szabályozó kötelezettségeket állapít meg.
–       Az egyetemes szolgáltatási irányelv
Az egyetemes szolgáltatási irányelv (11) és (35) preambulumbekezdése kimondja:
„(11) A telefonkönyvi információ és a tudakozószolgálat a nyilvánosan elérhető telefonszolgáltatások tekintetében alapvető hozzáférési
eszköz, és az egyetemes szolgáltatási kötelezettség részét képezi. A felhasználók és a fogyasztók átfogó előfizetői nyilvántartásokat
és olyan tudakozószolgáltatást igényelnek, amely kiterjed minden nyilvántartott telefon‑előfizetőre és annak hívószámára (beleértve
a helyhez kötött és a mobilszámokat), továbbá azt igénylik, hogy ez az információ kedvezményezéstől mentes módon jelenjen
meg. A távközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről és a magánélet védelméről szóló, 1997. december 15‑i 97/66/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv [HL 1998. L 24., 1. o.] biztosítja az előfizetőknek a magánéletük tiszteletben tartásához való
jogát személyes adataik nyilvános telefonkönyvben történő feltüntetését illetően.
[…]
(35)      A tudakozószolgálatok és telefonkönyvek szolgáltatása már nyitott a versenyre. Ennek az irányelvnek a rendelkezései kiegészítik
a 97/66/EK irányelv rendelkezéseit azzal, hogy az előfizetőket feljogosítják személyes adataik nyomtatott vagy elektronikus
telefonkönyvben történő szerepeltetésre. Minden szolgáltató, amely előfizetőjét telefonszámmal látja el, köteles a vonatkozó
információt tisztességes, költségalapú és megkülönböztetéstől mentes módon rendelkezésre bocsátani.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv „Tudakozószolgálatok és telefonkönyvek” című 5. cikkének az alapügy tényállásának idején
hatályos szövege következőképpen rendelkezett:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy:
(1)      legalább egy átfogó telefonkönyv álljon a végfelhasználók rendelkezésére a megfelelő hatóság által jóváhagyott, akár nyomtatott,
akár elektronikus, akár mindkét formában, és ennek frissítése rendszeresen, legalább évente egyszer megtörténjen;
b)      legalább egy átfogó telefonos tudakozószolgálat álljon rendelkezésére valamennyi végfelhasználónak, beleértve a nyilvános
telefonállomások használóit is.
(2)      Az (1) bekezdés szerinti telefonkönyvek – a 97/66/EK irányelv 11. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel – a nyilvánosan
elérhető telefonszolgáltatások valamennyi előfizetőjét tartalmazzák.
[…]”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 17. cikke szerint, ha valamely nemzeti szabályozó hatóság az elvégzett piacelemzés alapján
megállapítja, hogy az érintett piac ténylegesen nem versenyképes, megfelelő szabályozási kötelezettségeket ró azokra a vállalkozásokra,
amelyek az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkezőnek minősülnek.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv „Kezelői és tudakozószolgálatok” című 25. cikkének az alapügy tényállása idején hatályos
szövege a következőképpen rendelkezett:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy a nyilvánosan elérhető telefonszolgáltatások előfizetői jogosultak legyenek az 5. cikk
(1) bekezdésének a) pontjában említett, nyilvánosan elérhető telefonkönyvben szerepelni.
(2) A tagállamok biztosítják, hogy minden, az előfizetőkhöz telefonszámokat rendelő vállalkozás teljesítsen minden olyan ésszerű
kérést, amely a nyilvánosan elérhető tudakozószolgálatok és telefonkönyvek szolgáltatása céljából a megfelelő információk
egyeztetett formában, tisztességes, tárgyilagos, költségalapú és megkülönböztetéstől mentes rendelkezésre bocsátására irányul.
[…]
(5) Az (1), (2), […] bekezdést a személyes adatok és a magánélet védelmére vonatkozó közösségi jogszabályokban foglalt követelményekre,
és különösen a 97/66/EK irányelv 11. cikkére is figyelemmel kell alkalmazni.
–       Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv
Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv (38) és (39) preambulumbekezdése kimondja:
„(38) Az elektronikus hírközlési szolgáltatások előfizetőinek névjegyzékei széles körben hozzáférhetők és nyilvánosak. A természetes
személyeknek a magánéletük tiszteletben tartásához való joga és a jogi személyeknek a jogos érdeke megkívánja, hogy az előfizetők
maguk dönthessék el, hogy személyes adataik megjelenjenek‑e valamely előfizetői névjegyzékben, és ha igen, mely adatok legyenek
ezek. A nyilvános előfizetői névjegyzékek szolgáltatóinak az ilyen névjegyzékekben feltüntetendő előfizetőket tájékoztatniuk
kell a névjegyzék céljairól, továbbá minden olyan felhasználás céljáról, amely a nyilvános előfizetői névjegyzék elektronikus
változatában – különösen a szoftverbe beépített kereső funkciók révén – lehetséges, így például a fordított keresési funkciók
tekintetében, amelyek a névjegyzék felhasználója számára lehetővé teszik, hogy mindössze egy telefonszám alapján megtalálja
az előfizető nevét és címét.
(39)      Az a kötelezettség, amelynek értelmében az előfizetőket tájékoztatni kell azoknak a nyilvános előfizetői névjegyzékeknek a
rendeltetéséről/rendeltetéseiről, amelyekben az előfizetők személyes adatai szerepelni fognak, az adatot az ilyen szerepeltetés
céljából gyűjtő személyt terheli. Amennyiben az adat egy vagy több harmadik személynek is továbbítható, az előfizetőt erről
a lehetőségről, valamint az adatot átvevő személyéről, illetve az adat lehetséges átvevőinek kategóriáiról tájékoztatni kell.
A továbbítás csak azzal a feltétellel lehetséges, hogy az adat kizárólag arra a célra használható fel, amely célra az adatgyűjtés
történt. Ha az adatot az előfizetőtől gyűjtő fél vagy bármely harmadik személy, akihez az adatot továbbították, valamilyen
további célra kívánja használni, az adatot eredetileg gyűjtő félnek vagy annak a harmadik személynek, akihez az adatot továbbították,
be kell szereznie az előfizető megújított hozzájárulását.”
Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv „Előfizetői névjegyzékek” című 12. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőket
írja elő:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy az előfizetők díjmentesen és az előfizetői névjegyzékbe való bekerülésük előtt tájékoztatást
kapjanak azon nyomtatott vagy elektronikus előfizetői névjegyzékek céljáról vagy céljairól, amelyek a nyilvánosság számára
elérhetőek vagy a tudakozó szolgálaton keresztül megszerezhetőek, és amelybe az előfizetők személyes adatai bekerülhetnek,
valamint minden további, a névjegyzék elektronikus változataiba beépített kereső funkciókon alapuló felhasználási lehetőségről.
(2)      A tagállamok biztosítják, hogy az előfizetők dönthessenek arról, hogy személyes adataik bekerüljenek‑e egy nyilvános előfizetői
névjegyzékbe, és ha igen, mely adatok kerüljenek be, – olyan mértékben, amennyiben ezek az adatok a névjegyzéknek a névjegyzék
szolgáltatója által meghatározott céljához szükségesek –, valamint biztosítják, hogy az előfizetők az ilyen adatokat ellenőrizhessék,
helyesbíthessék, illetve visszavonhassák. A nyilvános előfizetői névjegyzékben való feltüntetés mellőzése, továbbá az abban
szereplő személyes adatok ellenőrzése, helyesbítése és visszavonása díjmentes.
(3)      A tagállamok előírhatják, hogy a személyek elérhetőségi adatainak név és szükség esetén más minimális azonosító adat alapján
történő keresését kivéve, a nyilvános előfizetői névjegyzék bármilyen más célból történő felhasználásához az előfizetők kiegészítő
hozzájárulására legyen szükség.”
Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 19. cikke úgy rendelkezik, hogy a 97/66 irányelv 2003. október 31‑től hatályát
veszti, és „[a] hatályon kívül helyezett irányelvre történő hivatkozást az ezen irányelvre történő hivatkozásnak kell tekinteni”.
A 97/66 irányelv 11. cikkére való hivatkozást tehát az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkére való hivatkozásként
kell érteni.

A nemzeti szabályozás
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a TKG 47. §‑a (1) bekezdésének, 104. és 105. §‑ának együttes értelmezéséből kitűnik,
hogy a végfelhasználókhoz telefonszámokat rendelő valamennyi vállalkozás a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatók
kérelmére nemcsak a saját előfizetőikre vonatkozó adatokat köteles továbbítani, hanem a telefonszolgátatásokat nyújtó harmadik
vállalkozások előfizetőire vonatkozóan birtokában lévő adatokat is. Ezen adatok továbbítása nem függ az érintett előfizetők,
illetve a számukra telefonszolgátatásokat nyújtó vállalkozások hozzájárulásának megadásától vagy annak hiányától.

A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjeszetett kérdések
A Deutsche Telekom, németországi hálózatüzemeltetőként telefonszámokat rendel az előfizetőihez. Ez a vállalkozás tudakozószolgálatot
üzemeltet Németország egész területén. Ezenkívül a Deutsche Telekom olyan nyomtatott és elektronikus telefonkönyveket ad ki,
amelyek nemcsak a saját előfizetőire, hanem harmadik vállakozások előfizetőire vonatkozó információkat is tartalmaznak. A
Deutsche Telekom az ehhez szükséges adatokat azoktól a telefonszolgátatásokat nyújtó vállalkozásoktól szerzi be, amelyek az
érintett előfizetőknek kiosztották a telefonszámokat. Az említett vállalkozás ezáltal hozzávetőleg 100 vállalkozással kötött
szerződést az előfizetőkre vonatkozó adatok beszerzéséről.
A GoYellow GmbH (a továbbiakban: GoYellow) és a Telix AG (a továbbiakban: Telix) társaságok, az alapjogvita beavatkozói, internetes
tudakozószolgálatot, illetőleg telefonos tudakozószolgálatot üzemeltetnek, és a Deutsche Telekom által díj ellenében rendelkezésükre
bocsátott adatokat használják. Miután nem értettek egyet abban, hogy a TKG 47. §‑ának (1) bekezdése, 104. §‑a és 105. §‑a
alapján a Deutsche Telekom milyen terjedelemben köteles az adatokat a GoYellow és Telix rendelkezésére bocsátani, az utóbbiak
az ügyet a Bundesnetzagentur elé terjesztették.
A Bundesnetzsagentur 2006. szeptember 11‑i határozatával kötelezte a Deutsche Telekomot, hogy bocsássa a GoYellow és a Telix
rendelkezésére a saját előfizetőire vonatkozó adatokon kívül a telefonszolgátatásokat nyújtó harmadik vállalkozások előfizetőire
vonatkozóan birtokában lévő adatokat (a továbbiakban: idegen adatok) is, még akkor is, ha ez utóbbi vállalkozásoknak vagy
azok előfizetőinek igénye szerint csak a Deutsche Telekom jelentetheti meg az említett adatokat.
A Deutsche Telekom a Verwaltungsgericht Köln előtt keresetet nyújtott be a Bundesnetzagentur említett határozata ellen.
A Verwaltungsgericht Köln 2008. február 14‑i ítéletében elutasította az említett keresetet. A Deutsche Telekom ekkor felülvizsgálati
kérelmet nyújtott be a Bundesverwaltungsgericht előtt, amelyben úgy érvelt, hogy az adattovábbítási kötelezettségnek az idegen
adatokra való kiterjesztése sérti az egyetemes szolgáltatási irányelv rendelkezéseit.
A Bundesverwaltungsgericht az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejti, hogy az alapjogvita egyrészt a Deutsche
Telekom azon kötelezettségére korlátozódik, hogy továbbítsa az idegen adatokat a GoYellow, valamint a Telix számára, másrészt
azokra az adatokra, amelyeket előfizetői vagy a telefonszolgáltatásokat nyújtó vállalkozások igénye szerint csak a Deutsche
Telekom jelentethet meg. A kérdést előterjesztő bíróság szerint egyedül a nemzeti jog alapján a felülvizsgálati kérelmet el
kellene utasítani. Ez a bíróság mindazonáltal azt kívánja megtudni, hogy összhangban áll‑e az uniós joggal az e bíróság előtt
folyamatban lévő jogvitában alkalmazandó nemzeti jogi rendelkezés.
A Bundesverwaltungsgericht rámutat egyrészt, hogy a C‑109/03. sz. KPN Telecom ügyben 2004. november 25‑én hozott ítélet (EBHT 2004.,
I‑11273. o.) alapján kijelenthető, hogy az előfizetőkhöz telefonszámokat rendelő vállalkozás az egyetemes szolgáltatási irányelv
25. cikkének (2) bekezdése alapján csak a saját előfizetőire vonatkozó adatok továbbítására köteles. Másrészt a kérdést előterjesztő
bíróság nem tartja kizártnak, hogy az uniós jog a nemzeti jogalkotó számára lehetővé teszi az információtovábbítási kötelezettségnek
az idegen adatokra való kiterjesztését, tekintettel többek között a keretirányelvnek a verseny előmozdítására vonatkozó általános
céljára. E bíróság szerint ugyanis az adatoknak egyetlen tárgyalóféltől való összegyűjtése alkalmas egyrészt azon lényeges
akadályok elkerülésére, amelyek a telefonkönyv szolgáltatáshoz, valamint a tudakozószolgáltatáshoz szükséges adatbázisok létrehozása,
és különösen azok állandó naprakésszé tétele során az adatoknak a telefonszámokat kiosztó egyes egyedi vállalkozásoktól való
beszerzéséhez rendszerint kapcsolódnak, másrészt a szilárd versenystruktúrák tartós előmozdítására.
Abban az esetben, ha a nemzeti jogalkotó megalapozottan terjeszti ki az adatok rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettséget
az e kötelezettségnek alávetett vállalkozások birtokában lévő idegen adatokra is, a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné
megtudni, hogy az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikke függővé teszi‑e az említett idegen adatok továbbítását
az érintett előfizetők és a telefonszolgátatást nyújtó vállalkozás hozzájárulásától.
E körülmények között a Bundesverwaltungsgericht felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1.      Úgy kell‑e értelmezni [az egyetemes szolgáltatási irányelv] 25. cikkének (2) bekezdését, hogy a tagállamok jogosultak arra
kötelezni az előfizetőkhöz telefonszámokat rendelő vállalkozásokat, hogy a nyilvánosan elérhető tudakozószolgálatok és telefonkönyvek
szolgáltatása céljából bocsássák rendelkezésre azon előfizetők adatait, akikhez e vállalkozás maga nem rendelt telefonszámokat,
amennyiben a vállalkozás rendelkezik ezekkel az adatokkal?
Az előző kérdésre adott igenlő válasz esetén:
2.      Az [elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv] 12. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a fenti kötelezettség nemzeti jogalkotó
általi előírása attól függ, hogy a másik telefonszolgáltató, illetve annak előfizetői hozzájárulnak‑e az adatok továbbításához,
vagy mindenesetre nem ellenzik azt?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv
25. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a végfelhasználókhoz
telefonszámot rendelő vállalkozásokat arra kötelezi, hogy a harmadik vállalkozások előfizetőire vonatkozóan birtokukban lévő
adatokat bocsássák azon vállalkozások rendelkezésére, amelyek tevékenysége a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatás
nyújtásából áll.
E kérdés megválaszolásához először is meg kell vizsgálni, hogy az alapjogvitában szóban forgó idegen adatok az egyetemes szolgáltatási
irányelv 25. cikke (2) bekezdésének értelmében vett olyan „megfelelő információknak” minősülnek‑e, amelyeket a telefonszámokat
kiosztó vállalkozások e rendelkezés alapján kötelesek azon vállalkozásoknak továbbítani, amelyek tevékenysége a nyilvánosan
elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatás nyújtásából áll.
Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése csak az „előfizetőkhöz
telefonszámokat rendelő vállalkozásoknak” írja elő az adattovábbítási kötelezettséget. Figyelembe véve azt a kapcsolatot,
amely így egyrészt ezen adattovábbítási kötelezettség, másrészt a telefonszámnak az előfizetőhöz való rendelése között létrejött,
úgy kell tekinteni, hogy a „megfelelő információ”, amelynek közlése az előző rendelkezés alapján kötelező, csak az érintett
vállalkozások saját előfizetőinek az adataira vonatkozik. Ez a rendelkezés ugyanis a Deutsche Telekomhoz hasonló vállalkozás
számára a telefonszámokat kiosztó vállalkozási minőségében, nem pedig tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatóként ír elő kötelezettséget.
Ezt az értelmezést megerősíti az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdésének célja is, amely az ezen irányelv
5. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott egyetemes szolgáltatási kötelezettség betartásának biztosítása; utóbbi rendelkezés
előírja, hogy a tagállamok biztosítják, hogy legalább egy átfogó telefonkönyv vagy telefonos tudakozószolgálat álljon a végfelhasználók
rendelkezésére. Márpedig a telefonszámot kiosztó egyes vállalkozásokat terhelő azon kötelezettség, hogy továbbítsák a saját
előfizetőikre vonatkozó adatokat az érintett egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt vállalkozás számára, lehetővé teszi
egy kimerítő adatbázis létrehozását, és ebből következően az említett 5. cikk (1) bekezdéséből eredő kötelezettség betartásának
biztosítását.
A Bundesnetzagentur és az olasz kormány ezen irányelv (11) preambulumbekezdésére, valamint a verseny előmozdításának a közös
keretszabályozásban meghatározott általános céljára hivatkoztak azon érvelésük alátámasztására, hogy az egyetemes szolgáltatási
irányelv 25. cikkének (2) bekezdésében előírt kötelezettség az idegen adatokra is vonatkozik.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv (11) preambulumbekezdése kimondja, hogy
„[a] felhasználók és a fogyasztók átfogó előfizetői nyilvántartásokat és olyan tudakozószolgáltatást igényelnek, amely kiterjed
minden nyilvántartott telefon‑előfizetőre és annak hívószámára”. Mindazonáltal ezt a preambulumbekezdést az említett irányelv
5. cikkének (1) bekezdésében előírt egyetemes szolgáltatási kötelezettséggel együttesen kell értelmezni, amely a tagállamok
számára nem ír elő annak biztosítására vonatkozó kötelezettséget, hogy az összes telefonkönyv‑ és telefonos tudakozószolgáltatás
átfogó legyen. E rendelkezés szerint ugyanis a tagállamoknak csak azt kell biztosítaniuk, hogy legalább egy átfogó telefonkönyv
vagy telefonos tudakozószolgálat álljon a végfelhasználók rendelkezésére. Márpedig, ahogyan az a jelen ítélet 31. pontjából
kitűnik, a telefonszámokat kiosztó vállalkozásokat érintő és kizárólag ez utóbbiak saját előfizetőinek adataira vonatkozó
továbbítási kötelezettség elegendő az említett 5. cikk (1) bekezdéséből eredő egyetemes szolgáltatási kötelezettség betartásának
biztosítására.
A közös keretszabályozásnak a verseny előmozdítására vonatkozó általános célja alapján sem tekinthető úgy, hogy az előfizetőkhöz
telefonszámokat rendelő olyan vállalkozás, mint a Deutsche Telekom, az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése
alapján köteles volna a harmadik vállalkozások számára továbbítani a saját előfizetőire vonatkozó adatoktól különböző adatokat.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdését ugyanis annak sajátos céljának fényében kell értelmezni, amely
cél a jelen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt egyetemes szolgáltatási kötelezettség betartásának biztosítása.
Másrészt az egyetemes szolgáltatási irányelv (35) preambulumbekezdése kimondja, hogy a tudakozószolgálatok és telefonkönyvek
szolgáltatása már nyitott a versenyre. Márpedig a versengő piacon a telefonszámokat kiosztó vállalkozások azon kötelezettsége,
hogy ezen irányelv 25. cikkének (2) bekezdése alapján a saját előfizetőikre vonatkozó adatokat továbbítsák, főszabály szerint
nemcsak azt teszi lehetővé, hogy a kijelölt vállalkozás az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt egyetemes
szolgáltatási kötelezettség betartását biztosítsa, hanem azt is, hogy az összes telefonszolgáltató átfogó adatbázist hozzon
létre, és a tudakozószolgálatok és telefonkönyv‑szolgáltatások piacán tevékenységet folytasson. Ebben a vonatkozásban elegendő,
ha az érintett szolgáltató a telefonszámokat kiosztó minden egyes vállalkozástól elkéri az előfizetőire vonatkozó releváns
adatokat.
A fentiekből következik, hogy csak a telefonszámokat kiosztó vállalkozások saját előfizetőire vonatkozó információk minősülnek
az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdésének értelmében vett „megfelelő információknak”, amelyeket ezen
rendelkezés alapján kötelező közölni.
Másodszor, meg kell határozni, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése a teljes harmonizációra
irányul‑e, vagy éppen ellenkezőleg, ez a rendelkezés a tagállamok számára lehetővé teszi, hogy a telefonszámokat kiosztó vállalkozásoknak
arra vonatkozó kötelezettséget írjanak elő, hogy az utóbbiak ne csak az említett rendelkezés értelmében vett „megfelelő információkat”,
hanem az idegen adatokat is továbbítsák a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatást nyújtani szándékozó
vállalkozások számára.
Ebben a tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az ONP‑irányelv 6. cikke (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozóan
– amelynek tartalma hasonlít az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdéséhez – a fent hivatkozott KPN Telecom
ügyben hozott ítélet 35. pontjában a Bíróság megállapította, hogy az ONP‑irányelv 6. cikke (3) bekezdésének nem a teljes harmonizáció
volt a célja, és ezeknek a tagállamoknak fennmarad a hatáskörük annak meghatározására, hogy valamely sajátos nemzeti összefüggésben
a harmadik személyek rendelkezésére kell‑e bocsátani bizonyos kiegészítő információkat.
A Deutsche Telekom, az Egyesült Királyság Kormánya és az Európai Bizottság azt állítja, hogy nem fogadható el az egyetemes
szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ez az értelmezése, mivel az irányelv a közös keretszabályozás részét képezi,
amely – ahogyan az a keretirányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik – az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó
szabályozás harmonizált kerete. A nemzeti jogalkotó tehát nem jogosult az érintett vállalkozásokra az ezen 25. cikk (2) bekezdésében
előírtnál nagyobb terjedelmű kötelezettségeket róni.
Ebben a tekintetben meg kell állapítani először is, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése az
ezen irányelv végfelhasználói érdekekről és jogokról szóló IV. fejezetének részét képezi. Márpedig a Bíróság már megállapította,
hogy a keretirányelv és az egyetemes szolgáltatási irányelv nem írja elő a fogyasztóvédelemre vonatkozó szempontok teljes
harmonizációját (a C‑522/08. sz. Telekomunikacja Polska ügyben 2010. március 11‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
közzé] 29. pontja).
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdésének célja a tagállamokat
terhelő azon kötelezettség betartásának biztosítása, hogy azok ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése alapján biztosítsák,
hogy legalább egy átfogó telefonkönyv vagy telefonos tudakozószolgálat álljon a végfelhasználók rendelkezésére. Mivel a tagállamok
által betartandó minimumkövetelményekről van szó, az utóbbiak főszabály szerint szabadon elfogadhatnak szigorúbb rendelkezéseket,
hogy a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatási piacon megkönnyítsék az új szolgáltatók piacra lépését.
A közös keretszabályozással tehát nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás, amely a végfelhasználókhoz
telefonszámokat rendelő összes vállalkozásra vonatkozik, általánosságban és nem hátrányosan megkülönböztető módon érinti az
elektronikus hírközlési vállalkozásokat, amennyiben ez a szabályozás nem sérti a nemzeti szabályozó hatóságoknak a közvetlenül
a közös keretszabályozáson alapuló hatáskörét (a fent hivatkozott Telekomunikacja Polska ügyben hozott ítélet 27. és 28. pontja;
lásd még a C‑424/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2009. december 3‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑11431. o.]
78. pontját és 91–99. pontját).
A jelen esetben úgy kell tekinteni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van a közös keretszabályozás
által kifejezetten az érintett nemzeti szabályozó hatóságnak adott egyetlen hatáskört sem sért.
Ugyanis egyrészt az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése a nemzeti szabályozó hatóságoknak nem ad semmilyen
különleges hatáskört, és azokra nem ró semmilyen sajátos kötelezettséget. Ez a rendelkezés kizárólag a tagállamok számára
ír elő kötelezettségeket.
Másrészt az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van egyáltalán nem sérti az érintett nemzeti szabályozó
hatóság azon hatáskörét, hogy – a keretirányelv 16. cikkéből és az egyetemes szolgáltatási irányelv 17. cikkéből következően –
elemezze a különböző elektronikus hírközlési piacokat, és szabályozó kötelezettségeket állapítson meg az olyan piacokon, amelyeken
nincs valódi versenyhelyzet a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokkal szemben. Mindazonáltal önmagában az a körülmény,
hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozásnak az érintett vállalkozások általi betartása esetén, az érintett kiskereskedelmi
piac esetleges elemzését követően, a nemzeti szabályozó hatóságnak már nem kell különleges intézkedéshez folyamodnia – azaz
a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás számára előírni az idegen adatok harmadik vállalkozások számára való továbbításának
kötelezettségét –, nem teszi lehetővé annak a megállapítását, hogy közvetlenül sérül az érintett nemzeti szabályozó hatóságnak
az egyetemes szolgáltatási irányelv 17. cikkén alapuló hatásköre (lásd analógia útján, az árukapcsolás általános tilalmát
illetően a fent hivatkozott Telekomunikacja Polska ügyben hozott ítélet 28. pontját).
A fentiekből következően az első kérdésre úgy kell válaszolni, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a végfelhasználókhoz telefonszámot rendelő
vállalkozásokat arra kötelezi, hogy nemcsak a saját előfizetőikre vonatkozó adatokat, hanem a harmadik vállalkozások előfizetőire
vonatkozóan birtokukban lévő adatokat is bocsássák azon vállalkozások rendelkezésére, amelyek tevékenysége a nyilvánosan elérhető
tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatás nyújtásából áll.

A második kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az elektronikus hírközlési adatvédelmi
irányelv 12. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az a telefonszámokat kiosztó vállalkozás által a harmadik vállalkozás előfizetőire
vonatkozóan birtokában lévő adatok valamely vállalkozásnak való továbbítását – amelynek tevékenysége a nyilvánosan elérhető
tudakozó‑ és telefonköny‑szolgáltatás nyújtásából áll – a harmadik vállalkozás, illetve annak előfizetői hozzájárulásától
vagy tiltakozásának hiányától teszi függővé.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 8. cikkének (1) bekezdése
kimondja, hogy „[m]indenkinek joga van a rá vonatkozó személyes adatok védelméhez”.
A 95/46 irányelv célja, hogy a tagállamokban biztosítsa a személyes adatok védelméhez való jog betartását. Az elektronikus
hírközlési adatvédelmi irányelv, ahogyan az az 1. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, az elektronikus hírközlési ágazatban
pontosítja és kiegészíti a 95/46 irányelvet.
Mindazonáltal a személyes adatok védelméhez való jog nem abszolút jog, hanem azt a társadalomban betöltött szerepének függvényében
kell figyelembe venni (a C‑92/09. sz. és C‑93/09. sz., Volker und Markus Schecke és Eifert egyesített ügyekben 2010. november
9‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 48. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennek megfelelően a Charta 8. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a személyes adatok kezelését, ha teljesülnek bizonyos
feltételek. E tekintetben az említett rendelkezés szerint a személyes adatokat csak „tisztességesen és jóhiszeműen, meghatározott
célokra, az érintett személy hozzájárulása alapján vagy valamilyen más, a törvényben rögzített jogos okból lehet kezelni”.
Az előfizetők személyes adatainak a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonköny‑szolgáltatást nyújtani szándékozó harmadik
vállalkozás számára való továbbítása a Charta 8. cikke (2) bekezdésének értelmében vett személyes adatkezelésnek minősül,
amelyet csak „tisztességesen és jóhiszeműen, meghatározott célokra, az érintett személy hozzájárulása alapján vagy valamilyen
más, a törvényben rögzített jogos okból” lehet végezni.
Márpedig az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelvből kitűnik, hogy az az előfizetőkre vonatkozó személyes adatok nyomtatott
vagy elektronikus telefonkönyvben való megjelentetését az említett előfizetők hozzájárulásától teszi függővé.
Az említett irányelv 12. cikkének (2) bekezdése tehát úgy rendelkezik, hogy az előfizetők szabadon eldönthetik, hogy a személyes
adataik bekerüljenek‑e egy nyilvános előfizetői névjegyzékbe, és ha igen, mely adatok kerüljenek be.
Ezzel szemben az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv egyetlen rendelkezése sem teszi függővé az előfizetőkre vonatkozó
személyes adatok megjelentetését az érintett telefonszámokat kiosztó, vagy az idegen adatokat birtokló vállalkozás bármilyen
hozzájárulásától. Az ilyen vállalkozás ugyanis közvetlenül nem hivatkozhat a kizárólag az előfizetők számára elismert hozzájárulási
jogra.
A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével azt is meg kívánja tudni, hogy az említett irányelv 12. cikke a személyes
adatok valamely olyan harmadik vállalkozás számára való továbbítását, amelynek a tevékenysége a nyilvánosan elérhető tudakozó‑
és telefonkönyv‑szolgáltatás nyújtásából áll, függővé teszi‑e az előfizető újabb hozzájárulásától abban az esetben, ha az
előfizető az adatainak csak egyetlen telefonkönyvben – a jelen esetben a Deutsche Telekom által összeállított telefonkönyvben –
való megjelentetéséhez járult hozzá.
Ebben a tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkének (1) bekezdéséből,
valamint annak (38) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy nyilvános telefonkönyvbe való bekerülésük előtt az előfizetőket tájékoztatni
kell a névjegyzék céljairól, továbbá minden olyan felhasználás céljáról, amely a nyilvános előfizetői névjegyzék elektronikus
változatában – különösen a szoftverbe beépített kereső funkciók révén – lehetséges. Ez az előzetes tájékoztatás az előfizető
számára lehetővé teszi, hogy az őt érintő személyes adatok nyilvános telefonkönyvben való megjelentetéséhez a 95/46 irányelv
2. cikkének h) pontja és 7. cikkének a) pontja értelmében önkéntes, kifejezett és tájékozott hozzájárulást adjon.
Az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkének (1) bekezdése alapján az előfizetők előzetes tájékoztatási kötelezettségét
illetően ezen irányelv (39) preambulumbekezdése kifejti, hogy „[a]mennyiben a [személyes] adat egy vagy több harmadik személynek
is továbbítható, az előfizetőt erről a lehetőségről, valamint az adatot átvevő személyéről, illetve az adat lehetséges átvevőinek
kategóriáiról tájékoztatni kell”.
Mindazonáltal az előfizető – az említett irányelv 12. cikkének (1) bekezdésében foglalt információk megszerzése után, ugyanezen
cikk (2) bekezdéséből következően – kizárólag arról dönthet, hogy az őt érintő személyes adatok bekerüljenek‑e egy nyilvános
előfizetői névjegyzékbe, és ha igen, mely adatok kerüljenek be.
Ahogyan arra a főtanácsnok az indítványának 122. pontjában rámutatott, az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkének
összefüggés szerinti és rendszertani értelmezéséből az következik, hogy az e cikk (2) bekezdése alapján a hozzájárulás elsődlegesen
a személyes adatok nyilvános telefonkönyvben való megjelentetésének céljára, nem pedig e telefonkönyv szolgáltatójára vonatkozik.
Ugyanis először is az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikke (2) bekezdésének megfogalmazása alapján nem lehet
úgy tekinteni, hogy az előfizetőnek joga van kiválasztani valamelyik nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatót.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy önmagában a személyes adatoknak valamely sajátos rendeltetésű telefonkönyvben való
megjelentetése az előfizető számára hátrányosnak bizonyulhat. Mindazonáltal, amennyiben az előfizető hozzájárult az adatainak
valamely sajátos rendeltetésű telefonkönyvben való megjelentetéséhez, általában nem fűződik érdeke ahhoz, hogy tiltakozzon
ugyanezen adatoknak valamely más hasonló telefonkönyvben való közzététele ellen.
Másodszor, az említett irányelv (39) preambulumbekezdése megerősíti, hogy az előfizetők személyes adatainak harmadik személyek
számára való továbbítása akkor megengedett „ha az adat kizárólag arra a célra használható fel, amely célra az adatgyűjtés
történt.”
Harmadszor, az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv említést tesz arról az esetről, amelyben előírható az előfizető
újabb, vagy különleges hozzájárulása. Így ezen irányelv 12. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamok előírhatják, hogy
a személyek elérhetőségi adatainak név és szükség esetén más minimális azonosító adat alapján történő keresését kivéve a nyilvános
előfizetői névjegyzék bármilyen más célból történő felhasználásához az előfizetők kiegészítő hozzájárulására legyen szükség.
Ugyanezen irányelv (39) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az előfizető újabb hozzájárulását arra az esetre írják elő „[h]a
az adatot az előfizetőtől gyűjtő fél vagy bármely harmadik személy, akihez az adatot továbbították, valamilyen további célra
kívánja használni”.
Ebből következik, hogy amennyiben az előfizető számára telefonszámot kiosztó vállalkozás az utóbbit tájékoztatja a személyes
adatainak – nyilvános telefonkönyvben való megjelentetés céljából – valamely harmadik vállalkozás, mint a Deutsche Telekom,
számára való továbbításának lehetőségéről, és az előfizető hozzájárult ahhoz, hogy az említett adatok megjelenjenek egy ilyen
telefonkönyvben, a jelen esetben ezen vállalkozás telefonkönyvében, ugyanezen adatoknak egy másik vállalkozás számára való
továbbításához – azok nyomtatott vagy elektronikus telefonkönyvben való megjelentetése, vagy ezen telefonkönyveknek tudakozószolgálaton
keresztül való hozzáférhetővé tétele céljából – nem szükséges az előfizető újabb hozzájárulása, ha biztosítják, hogy az adat
kizárólag arra a célra használható fel, amely célra az adatoknak az első megjelentetés céljából való gyűjtése történt. Ugyanis
az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkének (2) bekezdése alapján a kellően tájékozott előfizetőnek az őt
érintő személyes adatoknak a nyilvános telefonkönyvekben való megjelenéséhez adott hozzájárulása ezen megjelentetés céljára
vonatkozik, ennélfogva az kiterjed az azokra vonatkozóan a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonköny‑szolgáltatási piacon
működő vállalkozások által ezt követően végzett összes adatkezelésre, amennyiben ezeknek az adatkezeléseknek ugyanez a céljuk.
Ezenfelül, amennyiben valamely előfizető hozzájárul ahhoz, hogy az őt érintő személyes adatokat egy meghatározott vállalkozáshoz
– az adatoknak ezen vállalkozás nyilvános telefonkönyvében való megjelentetése céljából – továbbítsák, a Charta 8. cikkében
elismert személyes adatok védelméhez való jog lényegét nem sértheti, ha ugyanezen adatokat valamely nyilvános telefonkönyvet
megjelentetni szándékozó másik vállalkozáshoz az előfizető újabb hozzájárulása nélkül továbbítják.
A második kérdésre tehát úgy kell válaszolni, hogy az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni,
hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nyilvános telefonkönyveket megjelentető vállalkozásokat arra kötelezi,
hogy a más telefonszolgáltatók előfizetőire vonatkozóan birtokukban lévő személyes adatokat bocsássák valamely harmadik vállalkozás
rendelkezésére – amely harmadik vállalkozás tevékenysége nyomtatott vagy elektronikus telefonkönyvek megjelentetéséből, vagy
ezen telefonkönyveknek tudakozószolgálaton keresztül való hozzáférhetővé tételéből áll –, anélkül hogy ezt az adattovábbítást
az előfizetők újabb hozzájárulásától tenné függővé, amennyiben egyrészt az előfizetőket az adataiknak nyilvános telefonkönyvben
való első feltüntetése előtt tájékoztatták a feltüntetés céljáról, valamint arról a tényről, hogy ezeket az adatokat közölhetik
valamely másik telefonos szolgáltatóval, másrészt ha biztosítják, hogy az említett adatokat a továbbításukat követően kizárólag
arra a célra fogják felhasználni, amely célra az adatoknak az első megjelentetés céljából való gyűjtése történt.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)      Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz
kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Egyetemes szolgáltatási
irányelv) 25. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a végfelhasználókhoz
telefonszámot rendelő vállalkozásokat arra kötelezi, hogy nemcsak a saját előfizetőikre vonatkozó adatokat, hanem a harmadik
vállalkozások előfizetőire vonatkozóan birtokukban lévő adatokat is bocsássák azon vállalkozások rendelkezésére, amelyek tevékenysége
a nyilvánosan elérhető tudakozó‑ és telefonkönyv‑szolgáltatás nyújtásából áll.
2)      Az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről szóló, 2002.
július 12‑i 2002/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv) 12. cikkét úgy
kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nyilvános telefonkönyveket megjelentető vállalkozásokat
arra kötelezi, hogy a más telefonszolgáltatók előfizetőire vonatkozóan birtokukban lévő személyes adatokat bocsássák valamely
harmadik vállalkozás rendelkezésére – amely harmadik vállalkozás tevékenysége nyomtatott vagy elektronikus telefonkönyvek
megjelentetéséből, vagy ezen telefonkönyveknek tudakozószolgálaton keresztül való hozzáférhetővé tételéből áll –, anélkül
hogy ezt az adattovábbítást az előfizetők újabb hozzájárulásától tenné függővé, amennyiben egyrészt az előfizetőket az adataiknak
nyilvános telefonkönyvben való első feltüntetése előtt tájékoztatták a feltüntetés céljáról, valamint arról a tényről, hogy
ezeket az adatokat közölhetik valamely másik telefonos szolgáltatóval, másrészt ha biztosítják, hogy az említett adatokat
a továbbításukat követően kizárólag arra a célra fogják felhasználni, amely célra az adatoknak az első megjelentetés céljából
való gyűjtése történt.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.