CELEX: 62014CJ0216
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v trestních věcech
Směrnice 2010/64/EU
Právo na tlumočení a překlad v trestním řízení
Jazyk řízení
Trestní příkaz týkající se uložení pokuty
Možnost podat odpor v jiném jazyce, než je jazyk řízení
Směrnice 2012/13/EU
Právo na informace v trestním řízení
Právo na informace o obvinění
Doručení trestního příkazu
Podmínky
Povinnost obviněného ustanovit zmocněnce
Lhůta pro podání odporu plynoucí od doručení zmocněnci

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 a čl. 2 odst. 1 a 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (
Úř. věst. L 280, s. 1
), jakož i článku 2, čl. 3 odst. 1 písm. c) a čl. 6 odst. 1 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (
Úř. věst. L 142, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení zahájeného proti G. Covacimu na základě trestných činů spáchaných dotčenou osobou v oblasti řízení motorových vozidel.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2010/64
Body 12, 17 a 27 odůvodnění směrnice 2010/64 uvádějí:
„(12)
Tato směrnice [...] stanoví společná minimální pravidla, která je třeba uplatňovat v oblasti tlumočení a překladu v trestním řízení s cílem posílit vzájemnou důvěru mezi členskými státy.
[...]
(17)
Tato směrnice by měla zajistit bezplatnou a přiměřenou jazykovou pomoc, jež umožní podezřelému nebo obviněnému, který nemluví jazykem trestního řízení nebo tomuto jazyku nerozumí, plně uplatnit právo na obhajobu a zaručit spravedlivé řízení.
[...]
(27)
Povinnost zajistit péči podezřelým nebo obviněným, kteří se nacházejí v potenciálně oslabeném postavení, zejména kvůli jakémukoli tělesnému postižení, které ovlivňuje jejich schopnost účinné komunikace, přispívá k nestrannému výkonu spravedlnosti. Orgány činné v trestním řízení by proto měly zajistit, aby tyto osoby mohly účinně uplatňovat práva stanovená touto směrnicí, například tím, že tyto orgány berou ohled na jakoukoli potenciální zranitelnost, která ovlivňuje schopnost dotyčných osob sledovat průběh řízení a dorozumět se, a přijímají vhodná opatření k zajištění toho, aby tato práva byla zaručena.“
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví ve svých odstavcích 1 a 2 následující:
„1.   Tato směrnice stanoví pravidla týkající se práva na tlumočení a překlad v trestním řízení [...].
2.   Právo uvedené v odstavci 1 se vztahuje na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu vyrozumí, prostřednictvím úředního oznámení nebo jinak, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu, až do ukončení trestního řízení, čímž se rozumí pravomocné rozhodnutí o tom, zda daný podezřelý nebo obviněný uvedený trestný čin spáchal, včetně případného odsuzujícího rozsudku a rozhodnutí o opravném prostředku.“
Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo na tlumočení“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelému nebo obviněnému, který nemluví jazykem trestního řízení nebo mu nerozumí, bylo bez prodlení poskytnuto tlumočení při trestním řízení před orgány činnými v trestním řízení, včetně policejního výslechu, všech soudních jednání a jiných nezbytných předběžných jednání.
2.   Členské státy zajistí, aby v případech, kdy je to nezbytné pro zaručení spravedlivého řízení, bylo dostupné tlumočení komunikace mezi podezřelým nebo obviněným a jeho právním zástupcem, která je v přímé souvislosti s výslechem či soudním jednáním v rámci řízení nebo s podáním opravného prostředku či jinými procesními úkony.
3.   Právo na tlumočení podle odstavců 1 a 2 se vztahuje i na náležitou pomoc osobám s poruchou sluchu nebo řeči.
[...]
8.   Tlumočení, které se poskytuje na základě tohoto článku, musí být dostatečně kvalitní pro zaručení spravedlivého řízení, zejména tím, že se zajistí, aby se podezřelý nebo obviněný mohl seznámit se s tím, co je mu kladeno za vinu, a mohl uplatnit své právo na obhajobu.“
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Právo na překlad podstatných dokumentů“, zní následovně:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelému nebo obviněnému, který nerozumí jazyku daného trestního řízení, byl v přiměřené lhůtě poskytnut písemný překlad všech dokumentů, které jsou podstatné pro zajištění toho, aby byl schopen uplatnit své právo na obhajobu, a pro zaručení spravedlivého řízení.
2.   Mezi podstatné dokumenty patří veškerá rozhodnutí zbavující danou osobu svobody, obvinění či obžaloba a veškeré rozsudky.
3.   Příslušné orgány rozhodnou v jednotlivých případech, zda jsou podstatné i další dokumenty. [...]
[...]“
Směrnice 2012/13
Bod 27 odůvodnění směrnice 2012/13 uvádí:
„Osoba obviněná ze spáchání trestného činu by měla dostat všechny informace o obvinění, jež jsou nutné k tomu, aby si mohla připravit svou obhajobu a aby byl zajištěn spravedlivý proces.“
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„Tato směrnice stanoví pravidla týkající se práva podezřelých a obviněných na informace o jejich právech v trestním řízení a o obvinění proti nim. [...]“
Článek 2 odst. 1 uvedené směrnice vymezuje oblast působnosti této směrnice následovně:
„Tato směrnice se použije na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu uvědomí, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu, až do ukončení řízení, čímž se rozumí pravomocné rozhodnutí o tom, zda daný podezřelý nebo obviněný uvedený trestný čin spáchal, včetně případného odsuzujícího rozsudku a rozhodnutí o opravném prostředku.“
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Právo na informace o právech“, stanoví ve svém odst. 1:
„Členské státy zajistí, aby byl každý podezřelý nebo obviněný neprodleně informován alespoň o následujících procesních právech, jak jsou uplatňována podle jejich vnitrostátního práva, aby tato práva mohla být účinně uplatněna:
[…]
c)
o právu na to být seznámen s obviněním v souladu s článkem 6;
[…]“
Článek 6 směrnice 2012/13, nadepsaný „Právo na informace o obvinění“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby byly podezřelému nebo obviněnému poskytnuty informace o trestném činu, z jehož spáchání je podezírán nebo obviněn. Tyto informace mu musí být poskytnuty neprodleně a v tak podrobné formě, aby byl zajištěn spravedlivý proces a účinný výkon práva na obhajobu.
2.   Členské státy zajistí, aby byl podezřelý nebo obviněný, který je zatčen nebo zadržen, informován o důvodech svého zatčení nebo zadržení, a to i o trestném činu, z jehož spáchání je podezírán nebo obviněn.
3.   Členské státy zajistí, aby nejpozději při předložení obžaloby soudu byly poskytnuty podrobné informace o obvinění, včetně informací o povaze a právní kvalifikaci trestného činu a o formě účasti obviněného.
4.   Členské státy zajistí, aby byl podezřelý nebo obviněný neprodleně informován o změnách v údajích, které mu byly poskytnuty v souladu s tímto článkem, je-li to nezbytné k zajištění spravedlivého procesu.“
Německé právo
Ustanovení § 184 zákona o organizaci soudnictví (Gerichtsverfassungsgesetz, dále jen „zákon o organizaci soudnictví“) stanoví:
„Jazykem soudního řízení je němčina [...]“
Ustanovení § 187 zákona o organizaci soudnictví, ve znění změn vyplývajících z provedení směrnic 2010/64 a 2012/13, stanoví:
„1)   Soud přizve pro obviněného nebo odsouzeného, který neovládá německý jazyk nebo je sluchově postižený či trpí vadou řeči, tlumočníka nebo překladatele, pokud je to nezbytné pro výkon jeho práv v trestním řízení. Soud poučí obviněného v jazyce, kterému rozumí, o tom, že v tomto ohledu může pro celé trestní řízení požádat o bezplatné přizvání překladatele nebo tlumočníka.
2)   K výkonu procesních práv v trestním řízení je u obviněného, který neovládá německý jazyk, zpravidla nezbytný písemný překlad rozhodnutí o omezení osobní svobody, stejně jako obžaloby, trestního příkazu a nepravomocných rozsudků [...]“
Ustanovení § 132 trestního řádu (Strafprozessordnung), týkající se složení jistoty a jmenování zmocněnců pro účely doručování, stanoví ve svém odstavci 1:
„Pokud obviněný, který je důvodně podezřelý ze spáchání trestného činu, nemá v oblasti působnosti tohoto zákona trvalé bydliště nebo pobyt, a nejsou-li dány podmínky pro vydání příkazu k zatčení, lze k zajištění průběhu trestního řízení nařídit, aby obviněný
1.
složil přiměřenou jistotu pro účely úhrady očekávaného peněžitého trestu a nákladů řízení a
2.
zmocnil k doručování osobu s bydlištěm v obvodu příslušného soudu.“
Ustanovení § 410 trestního řádu stanoví ohledně odporu proti trestnímu příkazu a nabytí právní moci následující:
„1.   Obžalovaný může ve lhůtě dvou týdnů od doručení trestního příkazu podat u soudu, který vydal trestní příkaz, odpor v písemné formě nebo ve formě sdělení do protokolu v kanceláři soudu [...]
2.   Odpor může být omezen na určité výhrady.
3.   Pokud není proti trestnímu příkazu včas podán odpor, je tento příkaz rovnocenný s pravomocným rozsudkem.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Během policejní kontroly, provedené dne 25. ledna 2014, bylo konstatováno, že G. Covaci, rumunský státní příslušník, řídil na německém území vozidlo, k němuž nebyla uzavřena platná smlouva o povinném pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu vozidla, a že kromě toho předložené osvědčení o pojištění (zelená karta), které dotyčný předložil německým orgánům, bylo padělané.
G. Covacimu, který byl ohledně skutkového stavu podroben policejnímu výslechu, byl poskytnut tlumočník.
Vzhledem k tomu, že G. Covaci neměl kromě toho trvalé bydliště ani pobyt v oblasti působnosti německého práva, udělil třem úředníkům Amtsgericht Laufen neodvolatelnou písemnou plnou moc pro účely doručování jemu určených soudních písemností. Podle této plné moci počínají lhůty pro podání opravných prostředků proti jakýmkoli soudním rozhodnutím běžet okamžikem jejich doručení ustanoveným zmocněncům.
Po ukončení vyšetřování podalo dne 18. března 2014 Staatsanwaltschaft Traunstein (státní zastupitelství v Traunsteinu) k Amtsgericht Laufen návrh na vydání trestního příkazu, kterým se G. Covacimu ukládá pokuta.
Řízení vedoucí k vydání takového trestního příkazu je zjednodušené a nezahrnuje ústní jednání nebo kontradiktorní diskuzi. Trestní příkaz, který vydává soud na návrh státního zástupce za méně závažné trestné činy, představuje dočasné rozhodnutí. Podle § 410 trestního řádu má trestní příkaz povahu pravomocného rozsudku po uplynutí lhůty dvou týdnů od jeho doručení, případně zmocněncům obviněného. Tato osoba může dosáhnout zahájení kontradiktorního řízení pouze tehdy, jestliže podá před uplynutím této lhůty odpor proti uvedenému usnesení. Odpor, který lze podat písemně nebo ve formě sdělení do protokolu v kanceláři soudu, má za následek konání soudního jednání.
V projednávaném případě státní zastupitelství v Traunsteinu požadovalo, aby byl trestní příkaz G. Covacimu doručen prostřednictvím jeho zmocněnců pro doručování a kromě toho aby byla případná písemná vyjádření dotčené osoby včetně odporu podanému proti tomuto usnesení sepsána v němčině.
Zaprvé si Amtsgericht Laufen, který projednává návrh na vydání trestního příkazu dotčený ve věci v původním řízení, klade otázku, zda je povinnost vypracovat odpor proti takovému usnesení v němčině, vyplývající z § 184 zákona o organizaci soudnictví, slučitelná s ustanoveními směrnice 2010/64, která obviněným přiznávají bezplatnou jazykovou pomoc v trestním řízení.
Zadruhé má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti postupu doručování uvedeného trestního příkazu se směrnicí 2012/13, zejména s jejím článkem 6, který každému členskému státu ukládá zajistit, aby nejpozději při předložení obžaloby soudu byly poskytnuty podrobné informace o obvinění.
Za těchto podmínek se Amtsgericht Laufen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musejí být čl. 1 odst. 2 a čl. 2 odst. 1 a 8 směrnice 2010/64 vykládány v tom smyslu, že brání soudnímu příkazu, který podle § 184 zákona o organizaci soudnictví vyžaduje, aby obvinění podávali opravné prostředky, mají-li být přípustné, pouze v jazyce soudního řízení, v projednávaném případě v německém jazyce?
2)
Musejí být čl. 2, čl. 3 odst. 1 písm. c) a čl. 6 odst. 1 a odst. 3 směrnice 2012/13 vykládány v tom smyslu, že brání příkazu, aby si obviněný ustanovil zmocněnce pro doručování, pokud lhůta k podání opravného prostředku počíná běžet již od okamžiku doručení zmocněnci pro doručování a je přitom irelevantní, zda se obviněný o svém obvinění dozvěděl?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musejí být články 1 až 3 směrnice 2010/64 vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení neopravňuje osobu, proti které byl vydán trestní příkaz, aby podala písemný odpor proti tomuto usnesení v jiném jazyce, než je jazyk řízení, třebaže tato osoba neovládá posledně uvedený jazyk.
Pro účely odpovědi na tuto otázku je nutno podotknout, že čl. 1 odst. 1 směrnice 2010/64 stanoví právo na tlumočení a překlad zejména v rámci trestního řízení. Mimoto čl. 1 odst. 2 této směrnice upřesňuje, že toto právo se vztahuje na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu vyrozumí, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu, až do ukončení trestního řízení, čímž se rozumí pravomocné rozhodnutí o tom, zda daný podezřelý nebo obviněný uvedený trestný čin spáchal, včetně případného odsuzujícího rozsudku a rozhodnutí o opravném prostředku.
V důsledku toho situace takové osoby, jako je G. Covaci, který chce podat odpor proti trestnímu příkazu, který byl proti němu vydán a který dosud nemá povahu pravomocného rozsudku, spadá zjevně do oblasti působnosti této směrnice, takže této osobě musí svědčit právo na tlumočení a překlad, zaručené uvedenou směrnicí.
Pokud jde o otázku, zda se osoba ve stejné situaci, jako je situace G. Covaciho, může dovolávat tohoto práva pro účely podání odporu proti takovému usnesení v jiném jazyce, než je jazyk řízení, před příslušným vnitrostátním soudem, je nutno vycházet z obsahu článků 2 a 3 směrnice 2010/64. Tyto dva články totiž upravují právo na tlumočení, resp. právo na překlad určitých podstatných dokumentů, tedy oba aspekty práva stanoveného v článku 1 uvedené směrnice a uvedeného i v samotném názvu této směrnice.
Pro tyto účely je nutno připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je třeba při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek Rosselle,
C‑65/14
,
EU:C:2015:339
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o článek 2 směrnice 2010/64, který upravuje právo na tlumočení, vyplývá ze samotného znění tohoto článku, že se na rozdíl od článku 3 této směrnice, který se týká písemného překladu určitých podstatných dokumentů, týká tlumočení ústních vyjádření.
Podle čl. 2 odst. 1 a 3 uvedené směrnice tak mají právo na tlumočení pouze podezřelí nebo obvinění, kteří se sami nedokáží vyjádřit v jazyce řízení ať již proto, že nemluví tímto jazykem nebo mu nerozumí, či proto, že mají poruchu sluchu nebo řeči.
Ostatně právě z tohoto důvodu uvádí čl. 2 odst. 1 a 2 směrnice 2010/64 mezi okolnostmi, za nichž musí být podezřelému nebo obviněnému poskytnuto tlumočení – byť jen v rámci demonstrativního výčtu – pouze takové situace, v nichž probíhá ústní komunikace, jako jsou např. policejní výslechy, všechna soudní jednání a případná jiná nezbytná předběžná jednání, jakož i komunikace s právním zástupcem, která je v přímé souvislosti s výslechem či soudním jednáním v rámci řízení nebo s podáním opravného prostředku či jinými procesními úkony.
Jinými slovy, za účelem zaručení spravedlivého řízení a k tomu, aby dotčená osoba mohla vykonávat své právo na obhajobu, zajišťuje toto ustanovení, aby tato osoba mohla zejména v rámci trestního řízení sama ve svém jazyce poskytnout ústní vyjádření, ať již přímo před příslušnými soudními orgány nebo vůči svému právnímu zástupci, je-li k tomu vyzvána.
Tento výklad potvrzují také cíle sledované směrnicí 2010/64.
V tomto ohledu je nutno připomenout, že tato směrnice byla přijata na základě čl. 82 odst. 2 druhého pododstavce písm. b) SFEU, podle něhož v rozsahu nezbytném pro usnadnění vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí a policejní a justiční spolupráce v trestních věcech s přeshraničním rozměrem mohou Evropský parlament a Rada Evropské unie stanovit minimální pravidla týkající se práv osob v trestním řízení.
Podle bodu 12 odůvodnění směrnice 2010/64 tak tato směrnice za účelem posílení vzájemné důvěry mezi členskými státy stanoví minimální společná pravidla, která je třeba uplatňovat v oblasti tlumočení a překladu v trestním řízení.
Těmito pravidly by měla být podle bodu 17 odůvodnění uvedené směrnice zajištěna bezplatná a přiměřená jazyková pomoc, jež umožní podezřelému nebo obviněnému, který nemluví jazykem trestního řízení nebo tomuto jazyku nerozumí, plně uplatnit právo na obhajobu a zaručit spravedlivé řízení.
Vyžadovat však od členských států, jak navrhují zejména G. Covaci a německá vláda, nejen to, aby umožnily dotčeným osobám být plně a ve svém jazyce informovány o skutečnostech, které jim jsou kladeny za vinu a uvést vlastní verzi těchto skutků, ale i to, aby systematicky obstarávaly překlad všech opravných prostředků podaných dotčenými osobami proti soudnímu rozhodnutí, které je jim určeno, by přesahovalo rámec cílů sledovaných samotnou směrnicí 2010/64.
Jak totiž vyplývá i z judikatury Evropského soudu pro lidská práva, dodržení požadavků kladených na spravedlivý proces se omezuje na zajištění, aby obviněný věděl, z čeho je viněn a mohl se bránit, aniž by byl vyžadován písemný překlad každého listinného důkazu nebo úřední písemnosti ve spisu (ESLP, Kamasinski v. Rakousko, 19. prosince 1989, série A, č. 168, § 74).
V důsledku toho se právo na tlumočení, stanovené v článku 2 směrnice 2010/64, vztahuje na tlumočení ústní komunikace mezi podezřelým nebo obviněným na straně jedné a vyšetřovacími a soudními orgány a případně právním zástupcem na straně druhé, s vyloučením písemného překladu všech písemností tohoto podezřelého nebo obviněného.
Pokud jde o situaci dotčenou v původním řízení, vyplývá ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, že trestní příkaz tak, jak je koncipován v německém právu, se vydává v řízení
sui generis. V
tomto řízení má totiž obviněný, chce-li využít kontradiktorního řízení, v jehož rámci může plně uplatnit své právo být slyšen, pouze možnost podat odpor proti tomuto usnesení. Tento odpor, který lze podat písemně nebo ústně přímo u tajemníka příslušného soudu a který nepodléhá povinnosti uvést odůvodnění, musí být podán ve zvláště krátké lhůtě dvou týdnů od oznámení uvedeného usnesení a nevyžaduje povinné přizvání advokáta, neboť obviněný jej může podat sám.
Za těchto okolností článek 2 směrnice 2010/64 zaručuje osobě, která je v takové situaci, jako je situace G. Covaciho, bezplatnou pomoc tlumočníka, jestliže sama tato osoba podá ústně odpor proti trestnímu příkazu, který byl proti ní vydán, u tajemníka příslušného vnitrostátního soudu, který o tom sepíše protokol, nebo jestliže tato osoba podá písemný odpor za pomoci právního zástupce, který vypracuje odpovídající dokument v jazyce řízení.
Pokud jde o otázku, zda podle článku 3 směrnice 2010/64, který upravuje právo na překlad určitých podstatných dokumentů, přísluší pomoc v oblasti překladu osobě, která je v takové situaci, v jaké je G. Covaci, který chce podat písemný odpor proti trestnímu příkazu, a to bez pomoci právního zástupce, je třeba uvést, že již ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že toto právo je koncipováno za účelem umožnit dotčeným osobám výkon jejich práva na obhajobu a zaručit spravedlivé řízení.
Z toho vyplývá, jak uvedl generální advokát v bodě 57 svého stanoviska, že tento článek 3 se v zásadě týká jen písemného překladu určitých dokumentů vypracovaných v jazyce řízení do jazyka, kterému dotčená osoba rozumí.
Tento výklad je mimoto potvrzen seznamem dokumentů, které čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/64 považuje za podstatné, a jejichž překlad je tudíž nezbytný. Tento seznam totiž uvádí, byť jen demonstrativně, veškerá rozhodnutí zbavující danou osobu svobody, obvinění či obžalobu a veškeré rozsudky.
Kromě toho je výklad odůvodněn rovněž skutečností, že účelem práva na překlad stanoveného v článku 3 této směrnice, jak vyplývá z odst. 4 tohoto článku, je, „aby se podezřelý nebo obviněný mohl seznámit s tím, co je mu kladeno za vinu“.
Z toho vyplývá, že právo na překlad, stanovené v čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/64, v zásadě nezahrnuje písemný překlad takového dokumentu, jako je odpor podaný proti trestnímu příkazu, vyhotovený dotčenou osobou v jazyce, který ovládá, avšak není jazykem řízení, do jazyka řízení.
Směrnice 2010/64 však stanoví pouze minimální pravidla a ponechává na členských státech, jak upřesňuje její bod 32 odůvodnění, aby rozšířily práva stanovená touto směrnicí s cílem poskytovat vyšší úroveň ochrany také v případech, jimiž se tato směrnice výslovně nezabývá.
Kromě toho je nutno podotknout, že čl. 3 odst. 3 směrnice 2010/64 výslovně umožňuje příslušným orgánům rozhodovat v jednotlivých případech, zda jsou všechny dokumenty kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 a 2 této směrnice, podstatné ve smyslu tohoto ustanovení.
Je tedy věcí předkládajícího soudu, aby zejména s přihlédnutím k vlastnostem řízení, které se uplatní na trestní příkaz dotčený ve věci v původním řízení, připomenutým v bodě 41 tohoto rozsudku, jakož i k věci, kterou projednává, určil, zda odpor podaný písemně proti trestnímu příkazu musí být považován za podstatný dokument, jehož překlad je nezbytný.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že na první otázku je nutno odpovědět tak, že články 1 až 3 směrnice 2010/64 musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení neopravňuje osobu, proti které byl vydán trestní příkaz, aby podala písemný odpor proti tomuto usnesení v jiném jazyce, než je jazyk řízení, třebaže tato osoba neovládá posledně uvedený jazyk, pod podmínkou, že příslušné orgány v souladu s čl. 3 odst. 3 této směrnice nemají za to, že takový odpor představuje s ohledem na dotčené řízení a okolnosti věci v původním řízení podstatný dokument.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 2, čl. 3 odst. 1 písm. c) a čl. 6 odst. 1 a 3 směrnice 2012/13 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení ukládá obviněnému, který nemá v tomto členském státě bydliště, aby ustanovil zmocněnce pro účely doručení trestního příkazu vydaného proti němu, přičemž lhůta pro podání odporu proti tomuto usnesení počíná běžet od doručení tohoto trestního příkazu uvedenému zmocněnci.
Pro účely odpovědi na tuto otázku je nutno uvést, že článek 1 směrnice 2012/13 stanoví práva podezřelých a obviněných na informace o jejich právech v trestním řízení a o obvinění proti nim.
Jak vyplývá z článku 3 ve spojení s článkem 6 této směrnice, právo uvedené v článku 1 této směrnice se týká přinejmenším dvou odlišných práv.
Na jedné straně musí být podle článku 3 směrnice 2012/13 každý podezřelý nebo obviněný neprodleně informován alespoň o určitých procesních právech, jejichž seznam uvádí toto ustanovení, zahrnující právo na přístup k právníkovi, právo na bezplatné právní poradenství a podmínky pro získání tohoto poradenství, právo na informace o obvinění, právo na tlumočení a překlad, jakož i právo nevypovídat.
Na druhé straně uvedená směrnice definuje v článku 6 pravidla týkající se práva na informace o obvinění.
Vzhledem k tomu, že otázka nastolená předkládajícím soudem se konkrétně týká dosahu tohoto posledně uvedeného práva, je třeba ověřit, zda je článek 6 směrnice 2012/13, který definuje toto právo, použitelný v rámci takového zvláštního řízení, jako je řízení dotčené ve věci v původním řízení, v jehož rámci je vydán trestní příkaz.
V tomto ohledu je nutno podotknout, že podle samotného znění článku 2 směrnice 2012/13 se tato směrnice použije na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu uvědomí, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu, až do ukončení řízení, čímž se rozumí pravomocné rozhodnutí o tom, zda daný podezřelý nebo obviněný uvedený trestný čin spáchal, včetně případného odsuzujícího rozsudku a rozhodnutí o opravném prostředku.
Přitom vzhledem k tomu, jak bylo konstatováno v bodě 27 tohoto rozsudku, že trestní příkaz, jehož vydání bylo vůči G. Covacimu vyžadováno od předkládajícího soudu, nenabude právní moci před uplynutím lhůty stanovené pro podání odporu proti tomuto trestnímu příkazu, spadá taková situace, jako je situace G. Covaciho, zjevně do oblasti působnosti směrnice 2012/13, takže dotčené osobě přísluší právo být informována o obvinění, které proti ní bylo vzneseno, a to během celého řízení.
I když je pravda, že z důvodu povšechné a zjednodušené povahy dotyčného řízení dojde k takovému doručení trestního příkazu, jako je doručení dotčené ve věci v původním řízení, až poté, co se soudce vysloví k opodstatněnosti obvinění, nic to nemění na tom, že v rámci tohoto usnesení soudce rozhoduje pouze dočasně a že doručení tohoto usnesení je pro obviněného první příležitostí být informován o obvinění, které je proti němu vzneseno. To je mimo jiné potvrzeno skutečností, že tato osoba je oprávněna podat nikoli opravný prostředek proti tomuto usnesení k jinému soudu, ale odpor, který jí umožní zahájit před stejným soudem řádné kontradiktorní řízení, v jehož rámci může plně uplatnit své právo na obhajobu, dokud se tento soud znovu nevysloví k opodstatněnosti obvinění, které bylo proti této osobě vzneseno.
V důsledku toho musí být doručení trestního příkazu podle článku 6 směrnice 2012/13 považováno za formu sdělení obvinění vzneseného proti dotčené osobě, takže musí splňovat požadavky kladené na tento článek.
Generální advokát uvedl v bodě 105 svého stanoviska, že směrnice 2012/13 neupravuje otázku podmínek, podle nichž mají být této osobě sdělovány informace o obvinění, stanovené v článku 6 této směrnice.
Tyto podmínky nicméně nemohou ohrozit cíl stanovený zejména v tomto článku 6 spočívající, jak rovněž vyplývá z bodu 27 odůvodnění uvedené směrnice, v tom, aby bylo podezřelému nebo obviněnému z trestného činu umožněno připravit si svou obhajobu a aby byl zajištěn spravedlivý proces.
Z předkládacího usnesení přitom vyplývá, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení stanoví, že trestní příkaz je doručen zmocněnci obviněného a že obviněný má dva týdny na podání odporu proti tomuto usnesení, přičemž tato lhůta počíná běžet od doručení tohoto usnesení uvedenému zmocněnci. Po uplynutí této lhůty se usnesení stává pravomocným.
Aniž by bylo pro odpověď na otázku položenou předkládajícím soudem relevantní vyjádřit se k přiměřenosti takové promlčecí lhůty dvou týdnů, je nutno podotknout, že jak účel spočívající v tom, aby bylo obviněnému umožněno připravit si svou obhajobu, tak i nutnost zabránit jakékoli diskriminaci mezi obviněnými, kteří mají pobyt v oblasti působnosti dotčeného vnitrostátního práva na straně jedné, a obviněnými, jejichž pobyt do této oblasti působnosti nespadá na straně druhé, kteří jsou jako jediní povinni ustanovit zmocněnce pro účely doručování soudních rozhodnutí, vyžadují, aby obviněnému náležela celá tato lhůta.
Pokud by přitom lhůta dvou týdnů dotčená ve věci v původním řízení začala běžet od okamžiku, kdy se obviněný skutečně dozvěděl o trestním příkazu, který obnáší informaci o obvinění ve smyslu článku 6 směrnice 2012/13, bylo by zajištěno, že této osobě bude náležet celá tato lhůta.
Pokud uvedená lhůta naproti tomu začíná běžet od doručení trestního příkazu zmocněnci obviněného, jak je tomu v projednávaném případě, může obviněný účinně využívat své právo na obhajobu – a proces je spravedlivý – pouze v případě, že obviněnému náleží celá tato lhůta, tedy aniž by její trvání bylo zkráceno o dobu, kterou zmocněnec potřebuje k doručení trestního příkazu jeho příjemci.
Vzhledem k předchozím úvahám je nutno na druhou otázku odpovědět tak, že článek 2, čl. 3 odst. 1 písm. c) a čl. 6 odst. 1 a 3 směrnice 2012/13 musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení ukládá obviněnému, který nemá v tomto členském státě bydliště, aby ustanovil zmocněnce pro účely doručení trestního příkazu vydaného proti němu, pod podmínkou, že obviněnému skutečně náleží celá lhůta stanovená pro podání odporu proti uvedenému usnesení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Články 1 až 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení neopravňuje osobu, proti které byl vydán trestní příkaz, aby podala písemný odpor proti tomuto usnesení v jiném jazyce, než je jazyk řízení, třebaže tato osoba neovládá posledně uvedený jazyk, pod podmínkou, že příslušné orgány v souladu s čl. 3 odst. 3 této směrnice nemají za to, že takový odpor představuje s ohledem na dotčené řízení a okolnosti věci v původním řízení podstatný dokument.

2)
Článek 2, čl. 3 odst. 1 písm. c) a čl. 6 odst. 1 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v rámci trestního řízení ukládá obviněnému, který nemá v tomto členském státě bydliště, aby ustanovil zmocněnce pro účely doručení trestního příkazu vydaného proti němu, pod podmínkou, že obviněnému skutečně náleží celá lhůta stanovená pro podání odporu proti uvedenému usnesení.

Podpisy.
(
*
)   Jednací jazyk: němčina.