CELEX: 62011TJ0372
Znamka Skupnosti
Postopek z ugovorom
Prijava figurativne znamke Skupnosti basic
Prejšnja figurativna znamka Skupnosti BASIC
Relativni razlog za zavrnitev
Podobnost storitev
Verjetnost zmede
Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Basic AG Lebensmittelhandel, je 14. marca 2008 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (
UL L 78, str. 1
)), vložila prijavo za registracijo znamke Skupnosti.
Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:
Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 35 in 39 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in so za vsakega izmed razredov opisani, kot sledi:
—
razred 35: „Franšizne storitve, in sicer posredovanje gospodarskega in organizacijskega strokovnega znanja za trženje blaga in storitev; poslovna administracija, trgovina, prodajna politika (promocije), direktni marketing, poslovno svetovanje in vodenje komercialnih poslov pri koncipiranju, organizaciji in izvajanju sistemov za iskanje kupcev in vezavo kupcev, zlasti na področju programov pošiljanja, rabatov, dobropisov in premij; izdajanje informacijskih in podatkovnih nosilcev za tretje osebe (ki so vključeni v razred 35), ki so primerni za knjiženje bonusnih poslov, bonov in premijskih poslov, zlasti blokov bonov, kreditnih in čekovnih blokov, ki so vizualno in/ali strojno berljivi identifikacijski podatki in/ali informacije, zlasti magnetnih in čip kartic kot tudi tako imenovanih pametnih kartic (ki so vključene v razred 35); ukrepi za pospeševanje prodaje, izvajanje dobitnih iger in izpisovanje cen kot oglasni ukrepi, ki so vključeni v razred 35; storitve trgovine na drobno in debelo na področju: pripravki za beljenje in druge snovi za pranje, pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje, mila, parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losjoni za lase, sredstva za čiščenje zob, snovi za osvetljevanje, sveče in stenji za osvetljevanje, farmacevtski in veterinarski proizvodi, sanitarni proizvodi za medicinske namene, dietetske snovi za medicinsko uporabo, hrana za dojenčke, obliži, obvezilni material, snovi za plombiranje zob in za zobne odtise, dezinfekcijska sredstva, pripravki za uničevanje škodljivcev, fungicidi, herbicidi, medicinski dodatki za kopanje, dodatki k prehrani za medicinske in nemedicinske namene, papir, lepenka in izdelki iz teh snovi, tiskarski izdelki, fotografije, pisarniški material, material za učenje ali poučevanje, zavijalni materiali iz umetnih snovi, usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, živalske kože, kovčki in potovalne torbe, nahrbtniki, dežniki, sončniki in sprehajalne palice, biči in sedlarski izdelki, priprave ter posode za gospodinjstvo ali kuhinjo, glavniki in gobe, ščetke, materiali za ščetkarstvo, čistilne priprave, jeklena volna, surovo ali delno obdelano steklo, steklenina, porcelan in fajansa, oblačila, obutev, pokrivala, igre, igrače, izdelki za gimnastiko in šport, okraski za novoletno jelko, prehrambeni izdelki, poljedelski, vrtnarski, gozdarski proizvodi in semensko zrnje, žive živali, sveže sadje in zelenjava, semena, naravne rastline in sveže cvetje, živalska krmila, slad, alkoholne in brezalkoholne pijače kot tudi sirupi, šumeče tablete in drugi pripravki za pripravo pijač, prodaja drogerijskih izdelkov, kozmetike, parfumerijskih izdelkov, papirnatih izdelkov, tekstila, pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta;“
—
razred 39: „Transport; pakiranje in shranjevanje/skladiščenje blaga; organizacija potovanj“.
Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 23/2008 z dne 9. junija 2008.
Intervenientka, družba Repsol YPF, SA, je 8. septembra 2008 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za zgoraj v točki 3 navedene storitve.
Ugovor je temeljil na prejšnji figurativni znamki, predstavljeni spodaj:
Storitve, zajete s prejšnjo znamko, na kateri je temeljil ugovor, sodijo v razrede 35, 37 in 39 ter – za vsakega od teh razredov – ustrezajo sledečim opisom:
—
razred 35: „Komercialna prodaja tobaka, tiskarskih izdelkov, baterij, igrač, izdelkov za avtomobile, dodatne opreme in nadomestnih delov za avtomobile, maziv, goriva za avtomobile; oglasna dejavnost; pisarniški posli;“
—
razred 37: „Gradnja stavb; popravila; storitve instalacije, avtoservisne postaje (bencinske črpalke); popravilo vozil; konzerviranje, podmazanje in pranje vozil; popravila pnevmatik;“
—
razred 39: „Storitve distribucije prehrambenih izdelkov za osnovno porabo, peciva in slaščica, sladoledov, predpripravljenih jedi, tobaka, časopisov, baterij, igrač, izdelkov za avtomobile, opreme in rezervnih delov za avtomobile, maziv, goriva in avtomobilskih bencinov; embalaža, skladiščenje in oskrba vseh vrst izdelkov, vključno z gorivi in pogonskimi gorivi; organizacija potovanj.“
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).
Oddelek za ugovore je 28. maja 2010 ugovoru delno ugodil. Ugovoru je ugodil za del storitev iz razreda 35 in za storitve iz razreda 39.
Intervenientka je 28. julija 2010 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
Prvi odbor za pritožbe pri UUNT je z odločbo z dne 31. marca 2011 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbi delno ugodil. Natančneje, smatral je, da so „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ iz razreda 35, ki so zajete v prijavljeni znamki, podobne storitvam iz razreda 39, zajetim v prejšnji znamki. Vendar je ocenil, da so preostale storitve iz razreda 35, ki so zajete v prijavljeni znamki, drugačne od storitev, na katere se nanaša prejšnja znamka. Odbor za pritožbe je presodil, da je med nasprotujočima si znamkama šibka stopnja vizualne podobnosti, vendar pa sta v fonetičnem in pomenskem smislu enaki. Razlikovalni učinek prejšnje znamke je sicer na splošno precej šibek.
V teh okoliščinah je odbor za pritožbe sklenil, da glede storitev, navedenih zgoraj v točki 11, ki se štejejo za podobne, obstaja verjetnost zmede. Posledično je v delu, ki zadeva omenjene storitve, ugovoru ugodil in prijavo znamke Skupnosti za te storitve zavrnil, v delu, ki zadeva druge storitve iz razreda 35, pa je pritožbo zavrnil.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo razveljavi;
—
pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore zavrne;
—
UNNT naloži plačilo stroškov.
UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka je na obravnavi spremenila svoje predloge in Splošnemu sodišču predlagala, naj:
—
izpodbijano odločbo spremeni tako, da pritožbo v celoti zavrne;
—
alternativno, izpodbijano odločbo razveljavi v delu, v katerem je bilo pritožbi intervenientke ugodeno;
—
UUNT naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka je na obravnavi ponovila svojo zahtevo za ustavitev postopka na podlagi odločbe oddelka za izbris pri UUNT z dne 8. oktobra 2013 (5863 C), v kateri je zadnji prejšnjo znamko razglasil za neveljavno v delu, ki zadeva del zadevnih storitev. Intervenientka je v teh okoliščinah Splošnemu sodišču predlagala, naj upošteva njeno pritožbo zoper to odločbo. Splošno sodišče je zavrnilo zahtevo za ustavitev postopka.
Pravo
Tožeča stranka navaja en sam tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Tožeča stranka meni, da storitve iz razreda 35, ki so zajete s prijavljeno znamko, niso podobne storitvam iz razreda 39, na katere se nanaša prejšnja znamka, in da v zvezi z nasprotujočima si znamkama torej ne obstaja nikakršna verjetnost zmede.
UUNT in intervenientka nasprotujeta trditvam tožeče stranke.
V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem prejšnja znamka uživa varstvo. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.
V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz gospodarsko povezanih podjetij. V skladu z isto sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer glede na to, kako zadevne znake in proizvode ali storitve dojema upoštevna javnost, ob upoštevanju vseh dejavnikov, upoštevnih v obravnavani zadevi, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T-162/01, Recueil, str. II-2821
, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).
Za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost nasprotujočih si znamk in enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, ki jih označujeta. Gre za kumulativna pogoja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 22. januarja 2009 v zadevi Commercy proti UUNT – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
T-316/07, ZOdl., str. II-43
, točka 42 in navedena sodna praksa).
Glede na navedeno je treba preučiti, ali je odbor za pritožbe pravilno ocenil, da obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama glede storitev iz razreda 35, zajetih s prijavljeno znamko, in storitev iz razreda 39, zajetih s prejšnjo znamko.
Upoštevna javnost
V skladu s sodno prakso je treba v okviru celovite presoje verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. februarja 2007 v zadevi Mundipharma proti UUNT – Altana Pharma (RESPICUR),
T-256/04, ZOdl., str. II-449
, točka 42 in navedena sodna praksa).
Prvič, če se varstvo prejšnje znamke razteza na celo Evropsko unijo, je treba upoštevati, kako nasprotujoče si znamke dojema potrošnik zadevnih storitev na tem območju. Ta ugotovitev se v obravnavani zadevi ne izpodbija.
Drugič, odbor za pritožbe je v točki 15 izpodbijane odločbe štel, da je bila upoštevna javnost za storitve iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko, sestavljena iz strokovnjakov. Tožeča stranka te ocene ne izpodbija. Trdi le, da storitve prodaje na drobno iz razreda 35, zajete s prijavljeno znamko, niso namenjene strokovnjakom, temveč končnim potrošnikom.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba pri primerjavi omenjenih storitev upoštevati le upoštevno javnost, ki je skupna vsem zadevnim storitvam. V skladu z ustaljeno sodno prakso je upoštevna javnost dejansko sestavljena iz potrošnikov, ki bodo verjetno uporabljali tako proizvode ali storitve prejšnje znamke kot tudi proizvode ali storitve prijavljene znamke (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2010 v zadevi PVS proti UUNT – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, neobjavljena v ZOdl., točka 28 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je nesporno, da so storitve iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko, distribucijske storitve. To pomeni, da so namenjene strokovni javnosti.
Glede storitev prodaje na drobno iz razreda 35, zajetih s prijavljeno znamko in na katere se nanaša obravnavana zadeva, se tožeča stranka, ki z argumentacijo, navedeno zgoraj v točki 26, skuša prikazati, da te storitve niso namenjene strokovni javnosti, moti. Čeprav drži, da so te storitve namenjene končnim potrošnikom, prav tako drži, da so namenjene tudi proizvajalcem proizvoda in morebitnim tržnim posrednikom, ki sodelujejo v fazi pred končno prodajo na drobno, kot storitve, ki tem gospodarskim subjektom zagotavljajo končni delež od trženja omenjenega proizvoda.
Zato je odbor za pritožbe strokovnjake pravilno štel za upoštevno javnost, ki edina uporablja tako storitve iz razreda 35, zajete s prijavljeno znamko in na katere se nanaša ta spor, kot tudi tiste iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko in na katere se prav tako nanaša obravnavana zadeva.
V teh okoliščinah je treba opredelitev upoštevne javnosti glede storitev iz razredov 35 in 39, kot jo je podal odbor za pritožbe v točki 15 izpodbijane odločbe, potrditi.
Primerjava storitev
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za presojo podobnosti med zadevnimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki opredeljujejo odnos med njimi. Natančneje, ti dejavniki vključujejo naravo, namen in uporabo teh proizvodov ali storitev ter tudi to, ali gre za konkurenčne ali komplementarne proizvode ali storitve. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so na primer distribucijski kanali zadevnih proizvodov (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T-443/05, ZOdl., str. II-2579
, točka 37 in navedena sodna praksa).
Komplementarni so tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden neizogibno potreben ali pomemben za uporabo drugega, zaradi česar lahko potrošniki sklepajo, da je za proizvodnjo teh proizvodov ali dobavo teh storitev odgovorno isto podjetje. Iz tega sledi, da ni komplementarne povezave med, na eni strani, proizvodi ali storitvami, ki so nujno potrebni za delovanje gospodarskega podjetja, in na drugi strani, proizvodi in storitvami, ki jih to podjetje izdeluje oziroma opravlja. Torej storitve, ki so namenjene različni javnosti, ne izkazujejo komplementarnega značaja (glej zgoraj v točki 22 navedeno sodbo easyHotel, točki 57 in 58 in navedena sodna praksa).
Glede odločb UUNT, na katere se sklicujeta stranki, je treba opozoriti, da mora UUNT svoje pristojnosti izvajati v skladu s splošnimi načeli prava Unije. Čeprav mora UUNT – ob spoštovanju načela enakega obravnavanja in dobrega upravljanja – upoštevati že sprejete odločbe o podobnih zahtevah in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu, mora biti uporaba teh načel kljub temu v skladu z načelom zakonitosti. Poleg tega mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo iz razlogov pravne varnosti in tudi dobrega upravljanja strog in celosten, da ne bi prišlo do neupravičenih registracij znamk. Zato je treba tak preizkus opraviti v vsakem posameznem primeru. Registracija znaka kot znamke je namreč odvisna od posebnih meril, ki se uporabljajo glede na dejanske okoliščine obravnavanega primera in so namenjena preverjanju, ali sporni znak ne sodi med razloge za zavrnitev (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. marca 2011 v zadevi Agencja Wydawnicza Technopol proti UUNT,
C-51/10 P, ZOdl., str. I-1541
, točke od 73 do 77).
Glede nacionalnih odločb, na katere se sklicujeta stranki, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da že obstoječe registracije v državah članicah predstavljajo samo dejavnik, ki se lahko upošteva pri odločanju o registraciji znamke Skupnosti, vendar ta dejavnik ni odločilen (sodbi Splošnega sodišča z dne 16. februarja 2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (oblika mila),
T-122/99, Recueil, str. II-265
, točka 61, in z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (rdeča in bela okrogla tableta),
T-337/99, Recueil, str. II-2597
, točka 58).
Glede na te ugotovitve je treba primerjati „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ iz razreda 35, ki so zajete s prijavljeno znamko, ter „storitve distribucije prehrambenih izdelkov za osnovno porabo, peciva in slaščic, sladoledov, predpripravljenih jedi“ iz razreda 39, ki so zajete v prejšnji znamki.
Podobnost med proizvodi, zajetimi v zadevnih storitvah
Tožeča stranka trdi, da si proizvodi, zajeti v zadevnih storitvah v obravnavani zadevi, torej pijače in prehrambni izdelki, niso toliko podobni, da bi bilo mogoče ugotoviti obstoj podobnosti med storitvami prodaje pijač na debelo in drobno ter storitvami distribucije prehrambnih izdelkov. Po njenem mnenju pijače in prehrambni izdelki že zaradi svoje narave potrebujejo različne načine distribucije, trženja in končne porabe.
Na obravnavi sta stranki izrazili strinjanje z razlago, v skladu s katero je treba primerjati tako proizvode, zajete z zadevnimi storitvami, kot tudi storitve same.
V skladu z navedenim je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe v točkah 26 in 27 izpodbijane odločbe pravilno sklenil, da so proizvodi, na katere se nanašajo „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ in ki so zajeti v prijavljeni znamki, enaki ali pa zelo podobni „prehrambenim izdelkom za osnovno porabo“, zajetim v prejšnji znamki. Pijače in hrana so dejansko iste narave in imajo isti cilj, v smislu, da so namenjene človeški porabi. Prav tako je verjetno, da te proizvode izdelujejo ista podjetja, da se na splošno prodajajo na istih prodajnih mestih in da se pogosto tudi uživajo sočasno.
V teh okoliščinah je treba argumente tožeče stranke, s katerimi želi izpodbiti obstoj podobnosti med zadevnimi storitvami zaradi neobstoja zadostne podobnosti med proizvodi, zajetimi v teh storitvah, zavrniti.
Opredelitev distribucijskih storitev in storitev prodaje na debelo
Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe napačno sklenil, da so zadevne storitve iz razreda 35 enake ali podobne storitvam iz razreda 39, zajetim s prejšnjo znamko. Svoje trditve naj bi utemeljil z napačno razlago besede „distribucija“, katere pomen naj bi bilo treba izpeljati iz nicejske klasifikacije. Intervenientka naj bi besedo „distribucija“ razložila s tem, da je prejšnjo znamko namenoma registrirala posebej za storitve iz razreda 39. Torej naj bi se termin „distribucija“ nanašal izključno na storitve nakladanja, dostave, skladiščenja in prevoza.
Po eni strani je treba v zvezi z opredelitvijo storitev distribucije in prodaje na debelo argument tožeče stranke, ki se nanaša na razumevanje besede „distribucija“ in izraza „prodaja na debelo“ v splošnem pogovornem jeziku, zavrniti. Tožeča stranka namreč ni pojasnila, v čem predlagane opredelitve teh pojmov omogočajo odstranitev identitete zadevnim storitvam.
Po drugi strani pa je treba v zvezi z nicejsko klasifikacijo kot domnevno odločilnim dejavnikom pri opredelitvi storitev opozoriti, da je v skladu s pravilom 2(4) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (
UL L 303, str. 1
), kot je bila spremenjena, ta razvrstitev opravljena v izključno upravne namene. Prav tako razvrstitev sama po sebi ne opredeljuje narave in lastnosti zadevnih storitev v obravnavani zadevi.
V teh okoliščinah opredelitev pojma distribucija, kot jo predlaga tožeča stranka in ki temelji na besedilu razreda 39, ne more biti sprejeta. Tudi v pojasnilu k razredu 39, na katero se sklicuje tožeča stranka, storitve, ki jih zajema ta razred, niso taksativno naštete.
Domnevni neobstoj podobnosti med distribucijskimi storitvami in storitvami prodaje na debelo
Po mnenju tožeče stranke se storitve prodaje na debelo razlikujejo od distribucijskih storitev. Ob upoštevanju odločb UUNT in pojasnil k razredom 35 in 39 nicejske klasifikacije, si ti dve kategoriji storitev glede narave in ciljev nista podobni ter se z vidika upoštevne javnosti ne moreta šteti za komplementarni. Storitve prodaje na debelo in drobno namreč v nasprotju z distribucijskimi storitvami ne vključujejo tudi prevoza blaga.
V zvezi s tem iz pravila 2(4) Uredbe št. 2868/95 (glej točko 43 zgoraj) izhaja, da se storitve ne morejo šteti za različne zgolj zato, ker so vključene v različne razrede po nicejski klasifikaciji. To pravilo je podprto s sodno prakso, v skladu s katero za ugovor podobnosti in odločitev o obstoju ali neobstoju podobnosti med temi proizvodi ali storitvami ni treba, da so proizvodi in storitve uvrščeni v isti razred ali celo v isto kategorijo znotraj določenega razreda (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v zadevi Gagliardi proti UUNT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, neobjavljena v ZOdl., točka 77 in navedena sodna praksa). Zato je treba argument tožeče stranke o namerni odločitvi intervenientke za registracijo prejšnje znamke le za storitve iz razreda 39 zavrniti.
Treba je tudi ugotoviti, da distribucijske storitve in storitve prodaje na debelo dopuščajo trženje proizvodov ter služijo kot posrednik med proizvodnjo in končno porabo proizvoda. Ti dve kategoriji storitev stremita k izpolnitvi istega končnega cilja, to je prodaja končnemu potrošniku.
V zvezi s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 33, je treba opozoriti tudi na obstoj tesne povezave med tema dvema kategorijama storitev, saj lahko trgovec na debelo uporabi tudi distribucijske storitve, distributer pa lahko uporabi tudi storitve prodaje na debelo. Dalje, trgovec na debelo lahko ponuja tudi distribucijske storitve, prav tako kot so lahko del prodaje na debelo tudi storitve, ki jih ponuja distributer.
Tudi če se predpostavi, da je navedba tožeče stranke, da distribucija ni značilnost storitev prodaje na debelo, utemeljena, sama po sebi še ne izključuje podobnosti med tema dvema kategorijama storitev.
Preostali argumenti tožeče stranke izhajajo iz napačne predpostavke, da so distribucijske storitve omejene na storitve prevoza in dostave. Te storitve namreč predstavljajo samo del dejavnosti, ki so zajete z distribucijskimi storitvami.
Iz tega izhaja, da je odbor za pritožbe v točki 27 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da med storitvami prodaje na debelo, zajetimi s prijavljeno znamko, in storitvami distribucije, zajetimi s prejšnjo znamko, obstaja podobnost, saj so proizvodi, ki so zajeti v teh storitvah, enaki ali zelo podobni.
Domnevni neobstoj podobnosti med storitvami distribucije in storitvami prodaje na drobno
Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno primerjal zadevne storitve v obravnavani zadevi, ker jih je primerjal z vidika proizvajalca, saj so storitve prodaje na drobno namenjene končnemu potrošniku. Prav tako navaja, da sta ti kategoriji storitev različni tako po naravi kot po cilju in ne z vidika proizvajalca ne z vidika končnega potrošnika nista komplementarni. Trgovci na drobno tudi ne ponujajo storitev dostave tretjim.
V zvezi s tem iz točke 21 zgoraj izhaja, da je treba verjetnost zmede oceniti celostno, in sicer tako, da se upošteva, kako zadevne storitve dojema upoštevna javnost. Poleg tega je bilo v zgoraj navedenih točkah od 26 do 31 ugotovljeno, da upoštevno javnost sestavljajo strokovnjaki. Zato odbor za pritožbe s tem, da ni upošteval vidika končnega potrošnika, pri presoji ni storil napake.
Kar zadeva domnevni razlikovalni učinek cilja storitev prodaje na drobno in razlikovalni učinek cilja storitev distribucije, je treba opozoriti, da si delijo isti končni cilj, ki je prodaja končnemu potrošniku. Kot je v točki 28 izpodbijane odločbe navedel odbor za pritožbe, je namen teh dveh kategorij storitev prenesti proizvode do končnega potrošnika. Ta ocena ni v neskladju s sodno prakso, v skladu s katero je cilj trgovine na drobno prodaja končnemu potrošniku, ki razume, da poleg pravnega posla prodaje trgovec opravlja tudi dejavnost, namenjeno temu, da ga napelje k temu poslu, ta dejavnost pa zajema zlasti izbiro nabora proizvodov za prodajo in ponudbo drugih storitev, ki bodo končnega potrošnika privedle do sklenitve omenjenega posla z zadevnim trgovcem, in ne s konkurentom (glej sodbo Sodišča z dne 7. julija 2005 v zadevi Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte,
C-418/02, ZOdl., str. I-5873
, točka 34, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. februarja 2011 v zadevi Yorma’s proti UUNT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, neobjavljena v ZOdl., točka 33 in navedena sodna praksa).
Vsekakor, kot je na obravnavi pravilno opozorila intervenientka, tožeča stranka svojih trditev ne more utemeljiti s točko 34 sodbe Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, kot je navedeno zgoraj v točki 54. Ta zadeva se namreč nanaša na zelo omejen okvir predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Bundespatentgericht (zvezno patentno sodišče), ki je na Sodišče naslovilo vprašanje, ali trgovanje z blagom na drobno predstavlja storitev v smislu člena 2 Prve direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (
UL 1989, L 40, str. 1
). Vendar pa razlaga Sodišča v tej zadevi ne predstavlja izčrpne opredelitve in splošnega obsega pojma storitve prodaje na drobno.
V skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 33, je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, po kateri so storitve prodaje na drobno in distribucijske storitve komplementarne. Ponudniki storitev prodaje na drobno so namreč običajno odvisni od storitev distributerjev, saj ti prek odpreme proizvodov proti prodajnim mestom zagotavljajo njihovo dejavnost. Ker distribucijske dejavnosti in dejavnosti prodaje na drobno sledijo istemu cilju ter v procesu trženja nastopijo v precej pozni fazi, je zato mogoče, da upoštevna javnost misli, da te storitve zagotavlja isto podjetje.
Na podlagi teh okoliščin je odbor za pritožbe v točki 28 izpodbijane odločbe pravilno sklenil, da so si distribucijske storitve in storitve prodaje na drobno podobne, kadar zadevajo enake ali zelo podobne proizvode.
Primerjava znakov
Odbor za pritožbe je pravilno sklenil, da med nasprotujočima si znamkama obstaja šibka stopnja vizualne podobnosti, vendar pa sta s fonetičnega in pomenskega vidika enaki, česar tudi nobena od strank ni izpodbijala.
Verjetnost zmede
V obravnavni zadevi je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, ki je v točki 42 izpodbijane odločbe ugotovil, da je razlikovalni učinek prejšnje znamke celostno gledano precej šibek, česar tudi nobena od strank ni izpodbijala.
V okviru celostne presoje verjetnosti zmede je treba spomniti na podobnost zadevnih storitev, na šibko vizualno podobnost nasprotujočih si znakov ter njuno fonetično in pomensko enakost, pa tudi na šibek razlikovalni učinek prejšnje znamke. V teh okoliščinah je odbor za pritožbe pravilno sklenil, da v upoštevni javnosti obstaja verjetnost zmede.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je ta edini tožbeni zahtevek treba zavrniti kot neutemeljen.
Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Basic AG Lebensmittelhandel se naloži plačilo stroškov.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Collins
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. junija 2014.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.