CELEX: 62006TJ0370
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Tienpäällystebitumin markkinat Alankomaissa
Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Sakot
Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä
Merkittävä lisäarvo
Yhdenvertainen kohtelu
Puolustautumisoikeudet

Tosiseikat
Kuwait Petroleum Corp. (jäljempänä KPC), joka on Kuwaitin kansallinen öljy-yhtiö ja Kuwait Petroleum -konsernin emoyhtiö, myy tuotteitaan Euroopassa tytäryhtiönsä, Lontooseen sijoittautuneen Kuwait Petroleum International Ltd:n (jäljempänä KPI) välityksellä. KPC:n kaksi tytäryhtiötä toimivat Alankomaissa, siten että Kuwait Petroleum Europoort BV vastaa bitumintuotannosta Rotterdamin jalostamossa ja Kuwait Petroleum (Nederland) BV (jäljempänä KPN) bitumin myynnistä Alankomaissa. KPI:n ja KPN:n omistaa välittömästi tai välillisesti Aruballe sijoittautunut KPC Holdings AEC, jonka KPC puolestaan omistaa kokonaan. KPC Holdingsille kuuluvat kaikki Kuwaitin ulkopuolelle sijoittautuneet öljynjalostus- ja myyntitoimintaa harjoittavat Kuwait Petroleum -konsernin tytäryhtiöt.
British Petroleum -niminen yritys (jäljempänä BP) ilmoitti 20.6.2002 päivätyllä kirjeellä Euroopan yhteisöjen komissiolle väitetystä kartellista tienpäällystebitumin markkinoilla Alankomaissa ja pyysi, että se vapautettaisiin sakoista sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EYVL 2002, C 45, s. 3
; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) perusteella.
Komissio toteutti 1.–2.10.2002 yllätystarkastukset muun muassa KPN:n toimitiloissa. Komissio osoitti 30.6.2003 ja 5.4.2004 tietojensaantipyynnöt useille yhtiöille, mukaan lukien KPN. KPN vastasi siihen 16.9.2003 ja 30.4.2004.
KPN pyysi 12.9.2003 vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamista ja liitti pyyntöön yrityksen lausunnon. Se pyysi myös, että osa 16.9.2003 toimitetuista tiedoista otettaisiin huomioon sen sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevaa hakemusta arvioitaessa. KPN ehdotti komission kanssa 18.9.2003 pidetyssä kokouksessa, että kolmea sen entistä työntekijää, jotka voisivat täydentää annettuja lausuntoja, kuultaisiin, mikä tapahtuikin 1. ja 9.10.2003.
Komissio ilmoitti 14.10.2003 KPN:lle vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 26 kohdan mukaisesti aikomuksestaan alentaa sen sakkoa 30–50 prosentilla sillä perusteella, että se oli tullut alustavaan johtopäätökseen, että KPN:n toimittamilla todisteilla oli merkittävä lisäarvo.
Komissio aloitti 18.10.2004 menettelyn ja antoi 19.10.2004 usealle yhtiölle, mukaan lukien kantajat KPC, KPI ja KPN, osoitetun väitetiedoksiannon. Komissio vahvisti 2.12.2004 päivätyllä kirjeellä KPC:n ja KPI:n pyynnöstä, että myös ne saavat edukseen KPN:lle vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella annettavan alennuksen sakosta.
Kyseessä olevien yritysten 15. ja 16.6.2005 suoritetun kuulemisen jälkeen KPN täsmensi bitumintoimittajayhtiö ExxonMobilista, jolle ei ollut määrätty seuraamuksia riidanalaisessa päätöksessä, antamiaan lausuntoja, joita oli käytetty väitetiedoksiannossa ja jotka eräät kuulemiseen osallistuneista olivat kiistäneet. Täsmennykset toimitettiin kaikille kuulemiseen osallistuneille ja niistä esitettiin useita huomautuksia, joihin komissio ei ole antanut kantajille mahdollisuutta tutustua.
Komissio teki 13.9.2006 [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä päätöksen K(2006) 4090 lopullinen (asia COMP/F/38.456 – Bitumi (Alankomaat)) (jäljempänä riidanalainen päätös), josta julkaistiin lyhennelmä 28.7.2007 ilmestyneessä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (
EUVL L 196, s. 40
) ja joka annettiin tiedoksi kantajille 22.9.2006.
Komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä, että yhtiöt, joille se oli osoitettu, olivat osallistuneet yhtä kokonaisuutta olevaan ja jatkettuun EY 81 artiklan rikkomiseen, jossa ne olivat määrittäneet yhdessä säännöllisesti kyseessä olevana ajanjaksona tienpäällystebitumin myyntiä ja ostoa varten Alankomaissa bruttohinnan, yhtenäisen alennuksen bruttohinnasta kartelliin osallistuville tienrakentajille ja pienemmän enimmäisalennuksen bruttohinnasta muille tienrakentajille.
Kantajien todettiin syyllistyneen kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksolla 1.4.1994–15.4.2002 ja ne määrättiin maksamaan yhteisvastuullisesti 16,632 miljoonan euron sakko.
Sakon määrän määrittämisen yhteydessä komissio luokitteli rikkomisen erittäin vakavaksi, kun otetaan huomioon sen luonne, huolimatta kyseisten maantieteellisten markkinoiden pienuudesta (riidanalaisen päätöksen 316 perustelukappale).
Komissio teki kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen sääntöjenvastaisen menettelyn erityisen painoarvon ja tosiasiallisen kilpailuvaikutuksen huomioon ottamiseksi eron kyseessä olevien yritysten välillä sen perusteella, mikä oli niiden markkinaosuuksilla mitattu suhteellinen painoarvo kyseisillä markkinoilla, ja jakoi ne kuuteen luokkaan.
Komissio käytti kyseisten seikkojen perusteella kantajiin 12 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 322 perustelukappale), johon se sovelsi korotuskerrointa 1.1, jolla se pyrki takaamaan sakon ehkäisevän vaikutuksen, kun otetaan huomioon konsernin koko ja liikevaihto (riidanalaisen päätöksen 323 perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta komissio katsoi, että kantajien rikkominen oli ollut pitkäaikaista, sillä se oli ylittänyt viisi vuotta, ja piti kokonaiskestona kahdeksaa vuotta ajanjaksolla 1.4.1994–15.4.2002 ja korotti sakon laskentapohjaa näin ollen 80 prosentilla (riidanalaisen päätöksen 326 perustelukappale). Rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella määräytyväksi sakon perusmääräksi asetettiin näin ollen 23,76 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 335 perustelukappale).
Komissio ei soveltanut kantajiin mitään raskauttavia olosuhteita. Se sen sijaan hyväksyi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisen niihin ja myönsi niille 30 prosentin alennuksen sakosta. Se katsoi, että 12. ja 16.9.2003 sekä 1. ja 9.10.2003 toimitetut tiedot olivat täsmällisyytensä ansiosta parantaneet sen mahdollisuuksia osoittaa kilpailusääntöjen rikkominen. Komissio katsoi kuitenkin, että sen oli otettava huomioon, että sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus esitettiin vasta 11 kuukautta yllätystarkastusten jälkeen ja myös tietojensaantipyynnön lähettämisen jälkeen, että sillä oli jo käytössään tiettyjä muiden yhtiöiden toimittamia todisteita ja että KPN oli muuttanut ExxonMobilia koskevia lausuntojaan (riidanalaisen päätöksen 382–388 perustelukappale).
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat aloittivat oikeudenkäynnin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.12.2006 jättämällään kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (kuudes jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen menettelyn ja esitti työjärjestyksensä 64 artiklassa tarkoitettuina prosessinjohtotoimina asianosaisille kirjallisia kysymyksiä. Asianosaiset vastasivat kysymyksiin asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen suullisiin kysymyksiin kuultiin 15.6.2011 pidetyssä istunnossa.
Koska yksi kuudennen jaoston jäsen oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn, unionin yleisen tuomioistuimen presidentti nimesi työjärjestyksen 32 artiklan 3 kohdan mukaisesti itsensä täydentämään jaoston kokoonpanon.
Unionin yleinen tuomioistuin (kuudes jaosto) päätti uudessa kokoonpanossaan 18.11.2011 antamallaan määräyksellä aloittaa suullisen käsittelyn uudelleen, ja asianosaisille ilmoitettiin, että niitä kuullaan uudessa istunnossa.
Komissio ja kantajat ilmoittivat 25. ja 28.11.2011 päivätyillä kirjeillä unionin yleiselle tuomioistuimelle, että ne luopuvat oikeudestaan tulla uudelleen kuulluiksi.
Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti päätti tämän vuoksi päättää suullisen käsittelyn.
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee niitä
—
toissijaisesti alentaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan i alakohdassa määrätyn sakon määrää
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen asiassa
C-97/08 P, Akzo Nobel ym. vastaan komissio, 10.9.2009 annetun tuomion (Kok., s. I-8237)
ja asiassa
C-90/09 P, General Química ym. vastaan komissio, 20.1.2011 annetun tuomion (Kok., s. I-1)
seurauksista käsiteltävän asian kannalta kantajat ilmoittivat 24.3.2011 luopuvansa kanneperusteesta, joka koskee komission ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä, kun se totesi KPC:n ja KPI:n olevan vastuussa niiden tytäryhtiön KPN:n kilpailusääntöjen rikkomisesta, minkä unionin yleinen tuomioistuin on kirjannut pöytäkirjaan.
Oikeudellinen arviointi
Kantajat ovat esittäneet kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisen alakohdan säännösten virheellistä soveltamista ja toinen komission niiden sakon määrän alennusprosentin määrittämisessä tekemiä virheitä.
1.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisen alakohdan virheellinen soveltaminen
Asianosaisten lausumat
Kantajien mukaan komissio sovelsi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeistä alakohtaa virheellisesti, kun se määräsi niille sakon sellaisilla perusteilla, jotka oli osoitettu vain KPN:n esittämien todisteiden perusteella. Komissio saattoi kantajien mukaan ainoastaan kyseisten seikkojen avulla osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen, sen vakavuuden sekä keston, ja muut riidanalaisessa päätöksessä mainitut todisteet olivat niiden mukaan joko välillisiä, paikkansapitämättömiä tai spekulatiivisia. Ne täsmentävät, että näin ollen komissio saattoi ainoastaan KPN:n toimittamien tietojen perusteella todeta kilpailusääntöjen rikkomisen koko ajanjaksolla 1.4.1994–15.4.2002, sillä Koninklijke Volker Wessel Stevin NV:n, jonka kilpailusääntöjen rikkominen todettiin riidanalaisessa päätöksessä, toimitiloista takavarikoidut muistiot koskevat vain vuotta 1997 ja BP:n toimittamat todisteet vain vuoden 1999 jälkeistä aikaa.
Kantajien mukaan komission erittäin suppea vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisen alakohdan säännösten tulkinta, jolla rajoitetaan sen soveltaminen vain niihin tilanteisiin, joissa sillä ei ole mitään tietoa tosiseikoista, on kyseisen tiedonannon tavoitteen, joka on sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä hakevien yritysten kannustaminen toimittamaan mahdollisimman paljon todisteita, vastainen. Tällainen tulkinta on niiden mukaan lisäksi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 29 kohdassa nimenomaisesti mainitun luottamuksensuojan periaatteen vastainen.
Komissio kiistää kaikki kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisessä alakohdassa mainitaan, että ”jos yritys lisäksi toimittaa todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon, komissio ei ota näitä tosiseikkoja lukuun määrittäessään sakkoa, joka määrätään kyseiset todisteet toimittaneelle yritykselle”.
Ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen on ratkaistava, tekikö komissio oikeudellisen virheen, kun se rajoitti kyseisen säännöksen soveltamisen ainoastaan niihin tilanteisiin, joissa yhtiö toimittaa sille tietoja, joiden perusteella se voi todeta tosiseikat, jotka olivat sille aikaisemmin tuntemattomia, ja jättänyt näin ollen soveltamisalan ulkopuolelle tilanteet, joissa yhtiö on toimittanut sille tietoja, jotka vahvistavat aikaisemmin tunnetut tosiseikat.
On muistutettava, että komissio päätti käsiteltävässä asiassa myöntää KPN:lle 30 prosentin alennuksen sakon määrästä sillä perusteella, että se oli toimittanut komissiolle todisteita, jotka ”luonteensa vuoksi parantavat komission mahdollisuuksia vahvistaa kyseessä olevat tosiseikat ja joilla on lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin”, koska ”lisäarvo oli huomattava, sillä todisteet vahvistivat olemassa olevat tiedot ja mahdollistivat sille yhdessä sen hallussa jo olevien tietojen kanssa kilpailusääntöjen rikkomisen osoittamisen”, koska ”KPN oli ensimmäinen, joka toimitti välittömiä todisteita kartellin keskeisen osan [eli bitumialan yhteistoimintaan liittyvien kokousten] olemassaolosta”, ja koska silloin, kun KPN toimitti todisteensa eli ennen tietojensaantipyyntöihin annettavien vastausten saamista (muun muassa yrityksiltä Shell, Total ja Nynas), ”komissiolla oli vaikeuksia ratkaista, riittävätkö asiakirja-aineistoon kuuluvat, tosiseikkojen tapahtumisajankohtaan sijoittuvat asiakirjat itsessään, BP:n toimittamilla tiedoilla täydennettyinä, osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen, ja jos riittävät, niin miltä osin” (riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappale).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että on syytä soveltaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisen alakohdan rajoittavaa tulkintaa ja rajoittaa sen soveltaminen tilanteisiin, joissa kartelliin kuuluva yhtiö toimittaa komissiolle uusia tietoja rikkomisen vakavuudesta tai kestosta, ja jättää soveltamisalan ulkopuolelle tilanteet, joissa yhtiö toimittaa ainoastaan tietoja, jotka tukevat rikkomisesta jo olemassa olevia todisteita.
Ensinnäkin on muistutettava, että koska sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva menettely on poikkeus säännöstä, jonka mukaan yritykselle on määrättävä seuraamus kaikista kilpailusääntöjen rikkomisista, siihen liittyviä sääntöjä on tulkittava suppeasti.
Lisäksi on korostettava, että sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevien ohjelmien tehokkuus vaarantuisi, jos yrityksiltä puuttuisi kannustin olla ensimmäinen, joka toimittaa kartellin paljastavia tietoja komissiolle.
Kantajien kannattama tulkinta johtaisi kuitenkin siihen, että komission tiedonannossaan tekemältä erottelulta yhden yrityksen, joka voi saada sakkoimmuniteetin (vuoden 2002 yhteistyötiedonannon A osa), ja yritysten, jotka voivat vaatia ainoastaan alennusta sakon määrästä (vuoden 2002 yhteistyötiedonannon B osa), välillä vietäisiin vaikutus, koska silloin myös viimeksi mainitut saisivat täysimääräisen sakkoimmuniteetin. Vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa tehdään näin ollen ero yrityksen, joka ensimmäisenä toimittaa todisteita, joiden perusteella komissio voi todeta kilpailusääntöjen rikkomisen tai antaa määräyksen tutkinnan suorittamista, ja joka saa täysimääräisen sakkoimmuniteetin, ja muiden yritysten, jotka eivät täytä kyseisiä edellytyksiä ja voivat saada ainoastaan enintään 50 prosentin alennuksen sakon määrästä, välillä.
Niinpä komissio ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että se saattoi ottaa KPN:n sakon määrittämisessä huomioon tosiseikat, joiden vahvistamiseen KPN oli tiettyjä todisteita toimittamalla osallistunut mutta jotka olivat jo komission tiedossa.
Kantajat katsovat lisäksi, että tällainen tulkinta on vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 29 kohdassa nimenomaisesti tunnustetun luottamuksensuojan periaatteen vastainen. On totta, että oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, joka on unionin yleinen oikeusperuste, koskee kaikkia yksityisiä, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on erityisesti unionin hallintoviranomaisen antamien täsmällisten vakuuttelujen vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia (asia
265/85, Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products v. komissio, tuomio 11.3.1987, Kok., s. 1155
, 44 kohta ja asia
T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2473
, 33 kohta). Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin todettava, ettei komissio ole missään vaiheessa antanut KPN:lle täsmällisiä vakuutteluja sen mahdollisuudesta saada sakkoimmuniteetti. Sakoista vapauttamisen tai niiden lieventämisen yhteydessä on yleisesti niin, että kaikki sitä hakevat toimittavat komissiolle tietoja tietämättä, mitä komissiolla on jo tiedossaan, eikä niillä näin ollen voi olla mitään perusteltua odotusta mahdollisesti saamansa alennuksen määrästä.
Käsiteltävässä asiassa on vielä tutkittava, ylittikö komissio ilmeisellä tavalla harkintavaltansa, kun se katsoi, että KPN täytti vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisen alakohdan edellytykset, siten kuin niitä on tulkittu edellä 33 kohdassa.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että vaikka komissio sai KPN:n toimittamien tietojen ansiosta tukea ja vahvistusta sillä jo oleville todisteille kartelliin osallistuneiden bitumintoimittajien ja tienrakentajien kokouksista, kyseiset tosiseikat olivat kuitenkin koko rikkomisjakson keston osalta jo sen tiedossa BP:n toimittamien tietojen ja paikan päällä tehdyissä tarkastuksissa takavarikoitujen asiakirjojen, joihin kuuluvat muun muassa Hollandsche Beton Groepin muistiinpanot maalis- ja heinäkuulta 1994, ansiosta. Niinpä KPN ei toimittanut mitään todisteita sellaisista tosiseikoista, joista komissiolla ei olisi ollut aikaisempaa tietoa ja jotka olisivat liittyneet välittömästi rikkomisen vakavuuteen tai kestoon.
Niinpä ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
2.
Sakon määrästä myönnetty alennus
Asianosaisten lausumat
Kantajien mukaan komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se alensi niiden sakkoa vain 30 prosentilla sillä perusteella, että sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus esitettiin vasta 11 kuukautta yllätystarkastusten jälkeen ja myös ensimmäisten tietojensaantipyyntöjen lähettämisen jälkeen, että muiden yritysten toimittamat tiedot olivat heikentäneet niiden toimittamien todisteiden lisäarvoa ja että KPN oli muuttanut tiettyjä lausuntojaan. Unionin yleisen tuomioistuimen on niiden mukaan käytettävä täyttä valvontavaltaansa niille määrätystä sakosta myönnetyn alennuksen suuruutta koskevan päätöksen perusteluihin, minkä lisäksi ne muistuttavat, etteivät unionin tuomioistuimet ole koskaan tunnustaneet komissiolla olevan merkittävää harkintavaltaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisessa.
Ensinnäkin kantajat katsovat, ettei 11 kuukauden aika sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen jättämiselle ole kohtuuton, kun otetaan huomioon muun muassa komission tutkinnan 28 kuukauden kokonaiskesto, se, että kyseinen aika oli niille tarpeellinen komissiolle toimitettavien todisteiden keräämiseksi ja se, ettei vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa säädetä erityisestä määräajasta. Tässä yhteydessä komissio ei kantajien mukaan voida vedota asiassa
T-322/01, Roquette Frères vastaan komissio, 27.9.2006 annettuun tuomioon (Kok., s. II-3137)
, koska kyseisessä asiassa yritys vastasi komission kysymyslomakkeeseen vain toimittamalla sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen, kun taas käsiteltävässä asiassa KPN esitti tällaisen hakemuksen ennen kysymyslomakkeeseen vastaamista ja toimitti vastaukset, jotka olivat selkeästi esitettyjä kysymyksiä laajemmat.
Toiseksi kantajat katsovat, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se rajoitti niiden sakon määrän alennusta sillä perusteella, että Nynasin ja Totalin aikaisemmin antamat lausunnot heikensivät 16.9.2003 sekä 1. ja 9.10.2003 toimitettujen todisteiden arvoa. Niiden mukaan komissio kuitenkin tunnusti riidanalaisessa päätöksessä, että KPN:n 12.9.2003 ja täydentävissä lausunnoissaan toimittamat todisteet olivat antaneet komissiolle mahdollisuuden saada välittömiä ja rikkomisen osoittavia todisteita, kun taas Nynasin ja Totalin toimittamat tiedot eivät olleet tarjonneet mitään merkittävää lisäarvoa, josta syystä niiden sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus hylättiin.
Kolmanneksi komissio katsoi kantajien mielestä virheellisesti, että niiden sakon alennuksen määrää oli rajoitettava sillä perusteella, että KPN oli väitetysti muotoillut uudelleen ExxonMobilia koskevia lausuntojaan. Se teki kantajien mukaan ensinnäkin tosiseikkoja koskevan virheen, kun se katsoi, että KPN:n työntekijät muuttivat kuulemisessa lausuntojaan, vaikka he kantajien mukaan vain selvensivät niitä täsmentäen, että heillä oli vain välillisiä todisteita ExxonMobilin osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ja etteivät he olleet missään tapauksessa väittäneet, että heillä olisi välittömiä todisteita sen osallistumisesta. Komissio teki niiden mielestä lisäksi oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että KPN:n toimittamien todisteiden lisäarvoa vähensi se, ettei KPN ollut toimittanut todisteita, jotka osoittaisivat ExxonMobilin osallistuneen kartelliin. Kantajat katsovat näin ollen, että toimitettujen todisteiden tarjoamaa lisäarvoa on arvioitava vain suhteessa komission päätöksessään toteamiin kilpailusääntöjen rikkomisiin. Lisäksi komissio ei niiden mukaan noudattanut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se rankaisi niitä niiden ExxonMobilia koskevien lausuntojen perusteella, sillä BP oli sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevassa hakemuksessaan myös väittänyt, että ExxonMobil oli ollut mukana kartellissa.
Neljänneksi kantajat katsovat, että komissio loukkasi niiden oikeuksia tutustua asiakirja-aineistoon hallinnollisen menettelyn aikana, kun se kieltäytyi toimittamasta KPN:lle muiden yritysten huomautuksia niiden kuulemisessa antamista täydentävistä lausunnoista. Komissio oli kantajien mukaan kuitenkin käyttänyt niiden sakon määrän määrittämisessä kyseisiä huomautuksia, joista osa esitettiin hallinnollisessa menettelyssä toteutetun kuulemisen jälkeen.
Komissio kiistää kaikki kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudelliset virheet
Kantajat katsovat ensinnäkin, että komissio erehtyi yrityksen sakkonsa määrän alentamiseksi vapaaehtoisesti toimittamien tietojen arvoa koskevan harkintavaltansa laajuudesta. Ne väittävät muun muassa, että oikeuskäytäntöä, johon komissio viittaa osoituksena siitä, että sillä on tietty harkintavalta kyseisellä aihealueella ja että tuomioistuinvalvonta rajoittuu ilmeistä arviointivirhettä koskevaan valvontaan, voidaan soveltaa vain sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EYVL 1996, C 207, s. 4
; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto) säännöksiin mutta ei vuoden 2002 yhteistyötiedonannon säännöksiin.
Vuoden 1996 yhteistyötiedonantoa koskevasta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sellainen tutkimuksessa tehty yhteistyö, joka ei ylitä sitä, mikä perustuu 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY] 81 ja [EY] 82 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (
EYVL 1962, 13, s. 204
) 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla yrityksille kuuluviin velvollisuuksiin, ei oikeuta sakon määrän alentamiseen (asia
T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-925
, 260 kohta ja asia
T-12/89, Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-907, 341
ja 342 kohta). Tällainen alentaminen on sen sijaan perusteltua, jos yritys on toimittanut tietoja, jotka ylittävät huomattavasti sen, mitä komissio voi vaatia asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla (em. asia Cascades v. komissio, tuomion 261 ja 262 kohta ja asia
T-230/00, Daesang ja Sewon Europe v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2733
, 137 kohta). Jotta sakkoa voitaisiin alentaa yhteistyön perusteella, kyseessä olevan yrityksen on toiminnallaan helpotettava komission tehtävää eli unionin kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista ja ilmennettävä todellista yhteistyöhenkeä. Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on yhtäältä siis tutkia, onko komissio jättänyt huomiotta sen, missä määrin kyseessä olevien yritysten yhteistyö oli tässä tapauksessa laajempaa kuin asetuksen N:o 17 11 artiklassa edellytetty yhteistyö. Unionin yleisellä tuomioistuimella on tässä yhteydessä täysi valvontavalta, joka koskee muun muassa rajoja, joita yritysten puolustautumisoikeuksista seuraa niiden tietojensaantipyyntöihin vastaamista koskevalle velvollisuudelle. Toisaalta unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava, onko komissio arvioinut asianmukaisesti vuoden 1996 yhteistyötiedonannon kannalta yhteistyöstä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiselle koitunutta hyötyä. Komissiolla on kyseisessä tiedonannossa asetetuin rajoituksin harkintavaltaa arvioida, ovatko tiedot tai asiakirjat, joita yritykset ovat vapaaehtoisesti toimittaneet, helpottaneet sen tehtävää ja onko tarpeen myöntää tietylle yritykselle alennus tämän tiedonannon nojalla. Tähän arviointiin kohdistuu rajoitettu tuomioistuinvalvonta (asia
C-511/06 P, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 9.7.2009, Kok., s. I-5843
, 152 kohta ja yhdistetyt asiat
T-259/02-T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169
, 529–532 kohta, joka vahvistetaan yhdistetyissä asioissa
C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681
, 249 kohta).
Kantajat eivät esitä mitään argumentteja syistä, joiden vuoksi komission harkintavaltaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisessa olisi vähennettävä. On joka tapauksessa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaista, että komissiolla on kyseisen tiedonannon soveltamisessa harkintavaltaa arvioida, ovatko tiedot tai asiakirjat, joita yritykset ovat vapaaehtoisesti toimittaneet, helpottaneet sen tehtävää ja onko tarpeen myöntää yritykselle alennus kyseisen tiedonannon nojalla, ja että arviointiin kohdistuu rajoitettu tuomioistuinvalvonta (asia T-85/06, General Química ym. v. komissio, tuomio 18.12.2008, 150 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi aikaisemmin on jo todettu, että vaikka komission on perusteltava ne syyt, joiden nojalla se katsoo, että yritysten vuoden 1996 yhteistyötiedonannon puitteissa toimittamat seikat merkitsevät myötävaikutusta, joka oikeuttaa määrättävän sakon alentamiseen, tai vaihtoehtoisesti eivät merkitse sitä, on sitä vastoin yritysten, jotka haluavat riitauttaa komission tältä osin tekemän päätöksen, tehtävänä osoittaa, että komissio ei olisi ilman tällaisia yritysten vapaaehtoisesti toimittamia tietoja voinut näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkomisen olennaista osaa ja siis tehdä päätöstä, jossa määrätään sakkoja (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 297 kohta).
Unionin tuomioistuimet ovat todenneet vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisesta, että sakon määrän alennuksen myöntäminen kyseisten säännösten perusteella edellyttää muun muassa sitä, että asianomainen yritys on ensimmäisenä esittänyt ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta ja että vaikka tällaisen näytön ei välttämättä sinällään tarvitse olla riittävä kartellin olemassaolon todistamiseksi, sen on kuitenkin oltava tässä samassa tarkoituksessa ratkaiseva. Kyse ei näin ollen voi olla pelkästä suuntaa-antavasta lähteestä komission tutkimuksille vaan sellaisista seikoista, joita voidaan suoraan käyttää pääasiallisena näyttönä tehdä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista koskeva päätös (asia
T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-497, 492
, 493, 517, 518, 521, 522, 526 ja 568 kohta ja asia
T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-713, 150
, 156, 157 ja 162 kohta).
Vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa tarkasteltaessa on todettava, että sen 7, 21 ja 22 kohdasta ilmenee, että komission on arvioitava sitä, missä määrin kunkin yrityksen antamat tiedot ovat sisältönsä ja antamisajankohtansa suhteen tosiasiallisesti auttaneet osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen (7 kohta), ja että käsite ”merkittävä lisäarvo” tarkoittaa sitä, missä määrin toimitetut todisteet luonteensa ja yksityiskohtaisuutensa vuoksi parantavat komission mahdollisuuksia vahvistaa kyseessä olevat tosiseikat. Komissio antaa näin ollen erityisen arvon todisteille, jotka antavat sille yhdessä muiden, sen hallussa jo olevien todisteiden kanssa, mahdollisuuden todeta kartellin olemassaolo, tai todisteille, jotka tukevat jo olemassa olevia todisteita, taikka todisteille, joilla on välittömiä vaikutuksia kartellin vakavuuteen tai kestoon.
Kantajat katsovat vielä, ettei komissiolla ollut oikeutta rankaista niitä sen vuoksi, että KPN oli muuttanut ExxonMobilin kartelliin osallistumista koskevia lausuntojaan. Komissio mainitsi päätöksessään, että ExxonMobilin osallistumista kartelliin koskevien tiettyjen merkittävien lausuntojen uudelleenmuotoilu oli vähentänyt KPN:n toimittamien todisteiden arvoa, sillä alkuperäisiä lausuntoja oli ilmeisesti pidettävä perusteettomina. On muistutettava, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 27 kohdan mukaan ”komissio arvioi kunkin sakkojen lieventämistä hakeneen yrityksen lopullisen tilanteen hallintomenettelyn lopussa tekemässään päätöksessä”. Niinpä komission on arvioitava yrityksen toimittamien tietojen arvo hallinnollisen menettelyn päättyessä, eikä sitä voida moittia siitä, että se katsoi käsiteltävässä asiassa, ettei se voinut palkita KPN:ia lausunnoista, jotka olivat sen mielestä vaikuttaneet yhdessä menettelyn vaiheessa vakuuttavilta mutta osoittautuneet hallinnollisen menettelyn myöhemmässä vaiheessa käyttökelvottomiksi.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei komissio tehnyt kantajien käsiteltävän kanneperusteen tässä osassa mainitsemia oikeudellisia virheitä KPN:lle myönnetyn sakon määrän alennuksen määrittämisessä.
Perusteluvelvollisuus
Oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuuden on mahdollistettava yhtäältä se, että sille, jota toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta se voisi tarvittaessa puolustaa oikeuksiansa ja tutkia, onko päätös asianmukainen, ja toisaalta se, että unionin tuomioistuimet voivat valvoa päätöksen laillisuutta, ja perusteluvaatimusta on arvioitava tapauksen olosuhteiden, muun muassa kyseisen toimenpiteen sisällön, esitettyjen syiden ja päätöksentekoon liittyneen tilanteen perusteella (yhdistetyt asiat
T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II-3757
, 129 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio esitti riittävän selvästi ja täsmällisesti syyt, joiden vuoksi se päätti myöntää KPN:lle 30 prosenttiin rajoitetun alennuksen sakon määrästä. Komissio mainitsi, että KPN oli ollut toinen siihen yhteyttä ottanut yritys, että sen toimittamat todisteet olivat vahvistaneet komission edellytyksiä osoittaa kilpailusääntöjen rikkominen ja että KPN oli lopettanut osallistumisensa viimeistään silloin, kun se oli toimittanut kyseiset tiedot, mutta myös sen, että KPN:n sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus oli esitetty vasta yli 11 kuukautta paikan päällä tehtyjen tarkastusten jälkeen, että muut yritykset olivat jo aikaisemmin toimittaneet tietyt KPN:n myöhemmin toimittamat todisteet ja että KPN oli muuttanut ExxonMobilin osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen koskevia alkuperäisiä lausuntojaan (riidanalaisen päätöksen 382–385 perustelukappale). Kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen antamisen asiayhteys, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että komissio on mahdollistanut unionin yleisen tuomioistuimen laillisuusvalvonnan ja sen, että kantajat ovat voineet saada tietoonsa tehdyn päätöksen perustelut voidakseen tarvittaessa vedota oikeuksiinsa ja tutkiakseen, oliko päätös perusteltu.
Niinpä väite on hylättävä perusteettomana.
Ilmeiset arviointivirheet
Aluksi on muistutettava, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan toisen alakohdan mukaan ”lievennyksen tason ratkaisemiseksi kussakin näistä ryhmistä [0–50 prosenttia], komissio ottaa huomioon sen, minä ajankohtana 21 kohdan mukaiset edellytykset täyttävät todisteet toimitettiin ja missä määrin ne sisälsivät lisäarvoa”. Säännöksissä täsmennetään, että ”komissio voi myös ottaa huomioon yrityksen todisteiden toimittamispäivän jälkeisen yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden”. Kyseisen tiedonannon 7 kohdassa mainitaan myös, että ”sakkojen lieventämisen on heijastettava sitä, missä määrin yrityksen antamat tiedot ovat sisältönsä ja antamisajankohtansa suhteen auttaneet komissiota osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen”.
On tutkittava, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen, kun se myönsi KPN:lle kyseisten säännösten perusteella 30 prosenttiin rajoitetun alennuksen sakon määrästä. Komissio on ilmoittanut ottaneensa huomioon yhtäältä sen, että KPN oli ollut toinen siihen yhteyttä ottanut yritys, että sen toimittamat todisteet olivat vahvistaneet komission edellytyksiä osoittaa kilpailusääntöjen rikkominen ja että KPN oli lopettanut osallistumisensa viimeistään silloin, kun se oli toimittanut kyseiset tiedot, mutta toisaalta myös sen, että sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus oli esitetty vasta yli 11 kuukautta paikan päällä tehtyjen tarkastusten jälkeen, että muut yritykset olivat jo aikaisemmin toimittaneet tietyt KPN:n myöhemmin toimittamat todisteet ja että KPN oli muuttanut ExxonMobilin osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen koskevia alkuperäisiä lausuntojaan (riidanalaisen päätöksen 382–385 perustelukappale).
Tarkasteltaessa ensinnäkin KPN:n argumenttia, joka koskee sakon määrän alentamisen rajoittamista sillä perusteella, että sen sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus esitettiin vasta 11 kuukautta yllätystarkastusten jälkeen ja myös ensimmäisen tietojensaantipyynnön lähettämisen jälkeen, on muistutettava, että vaikka vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa ei mainita mitään erityistä määräaikaa sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemuksen esittämiselle, siinä pidetään kuitenkin todisteiden toimittamisajankohtaa sakosta myönnettävän alennuksen tason ratkaisevana seikkana. Vaikka 11 kuukauden aika ei ole syy, joka estäisi tällaisen hakemuksen esittämisen, komissio voi ottaa sen huomioon, kun se määrittää sakosta myönnettävän alennuksen määrän (edellä 50 kohdassa mainittu asia General Química ym., v. komissio, tuomion 147 kohta). Lisäksi unionin tuomioistuimet ovat todenneet vuoden 1996 yhteistyötiedonannon, jonka D osassa ei ole erityistä mainintaa tietojen toimittamisajankohdan huomioon ottamisesta, yhteydessä, että komissio saattoi ottaa huomioon sakon määrän alennusprosentin määrittämisessä sen, että yritys oli tehnyt yhteistyötä vasta komission sille osoittaman tietojensaantipyynnön jälkeen, ja näin ollen sen, oliko sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus spontaani (edellä 43 kohdassa mainittu asia Roquette Frères v. komissio, tuomion 266 kohta).
KPN esitti käsiteltävässä asiassa sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksensa vasta 12.9.2003, kun taas komissio oli toteuttanut yllätystarkastuksensa 1. ja 2.10.2002 ja lähettänyt KPN:lle ensimmäisen tietojensaantipyynnön 30.6.2003. Kyseisen oikeuskäytännön soveltamista ei voida sulkea pois sillä perusteella, että edellä 43 kohdassa mainitussa asiassa Roquette Frères v. komissio yrityksen sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeva hakemus oli sen ainoa vastaus tietojensaantipyyntöön, kun taas käsiteltävässä asiassa KPN toimitti sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen ja sen jälkeen vastauksensa tietojensaantipyyntöön, jonka se oli lisäksi pyytänyt komissiota ottamaan huomioon sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevaa hakemustaan arvioitaessa. KPN ei ole myöskään toimittanut mitään näyttöä, joka osoittaisi syyt, esimerkiksi vaikeudet sisäisessä tarkastuksessa, joiden vuoksi se antoi kulua 11 kuukautta ennen sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen esittämistä.
Toiseksi on arvioitava, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen, kun se rajoitti KPN:n sakon alennuksen määrää sillä perusteella, että yritysten Nynas ja Total aikaisemmin antamat lausunnot heikensivät KPN:n 16.9.2003 sekä 1. ja 2.10.2003 toimittamien todisteiden arvoa.
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että KPN, joka toimitti tietoja 12.9.2009, oli ollut toinen komissiolle vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla tietoja toimittanut yritys, ja että sen toimittamilla tiedoilla oli ollut merkittävä lisäarvo. Se oli kuitenkin odottanut 16.9.2003 saakka ennen täydentävien tietojen antamista, ja vaikka komissio oli 19.9.2003 varoittanut sitä kartellissa välittömästi mukana olleiden työntekijöiden suunnitellun kuulemisen lykkäämiseen liittyvistä vaaroista, kuulemiset toteutettiin vasta 1. ja 9.10.2003. Tänä aikana Total, 13.9.2003, ja sen jälkeen Nynas, 2.10.2003, olivat kuitenkin antaneet ensimmäiseen tietojensaantipyyntöön toimittamissaan vastauksissa paljon tietoja komissiolle.
Unionin tuomioistuimet katsovat sakon määrän alentamisesta valitussa ryhmässä, että komission on otettava huomioon paitsi esitettyjen todisteiden lisäarvo myös ajankohta, jolloin mainitut, 21 kohdan mukaiset edellytykset täyttävät todisteet toimitetaan. Niinpä komission on otettava huomioon se seikka, että tietyt todisteet esitetään sen jälkeen, kun muut tahot, joille tietojensaantipyyntö on osoitettu, ovat toimittaneet merkittäviä todisteita, mikä vähentää niiden lisäarvoa (edellä 50 kohdassa mainittu asia General Química ym. v. komissio, tuomion 147 kohta).
Niinpä komissio ei tehnyt käsiteltävässä asiassa ilmeistä arviointivirhettä, kun se otti huomioon, että KPN:n lokakuussa 2003 toimittamat todisteet eivät olleet antaneet sille uutta ratkaisevaa tietoa, kun otetaan huomioon kahden muun yrityksen tällä välin toimittamat tiedot, vaikka KPN:n toimittamat tiedot olivatkin olleet hyödyllisiä kilpailusääntöjen rikkomisen kuvailemisessa.
Kolmanneksi on vielä arvioitava, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen, kun se katsoi, että KPN:n työntekijät muuttivat kuulemisissa aikaisempia lausuntojaan, vaikka he kantajien mukaan ainoastaan selvensivät niitä täsmentäen, että heillä oli vain välillisiä todisteita ExxonMobilin osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ja etteivät he olleet missään tapauksessa väittäneet, että heillä olisi välittömiä todisteita sen osallistumisesta.
Asianosaisten kirjallisista huomautuksista ilmenee, että KPN mainitsi 12.9.2003 antamassaan lausunnossa selkeästi, että ”kokousten jälkeen ExxonMobil hankki itse tiedon kokousten tuloksista sen ja muiden bitumintoimittajien kahdenvälisten yhteyksien avulla” ja että sen tietojen mukaan ”ExxonMobil pani tämän jälkeen kyseiset sopimukset täytäntöön”. KPN:n entinen työntekijä mainitsi 9.10.2003 antamassaan suullisessa lausunnossa myös, että vaikka ExxonMobil ei ollut enää osallistunut kokouksiin vuoden 1994 tai 1995 jälkeen, se hankki kuitenkin edelleen tiedot kokousten tuloksista ja toimi niissä tehtyjen päätösten mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 208–211 perustelukappale). Komissio tukeutui ennen kaikkea näihin lausuntoihin (yhdessä Nynasin lausuntojen kanssa) perusteena päätökselle lähettää väitetiedoksianto ExxonMobilille. KPN kuitenkin muutti lausuntojaan 28.6.2005 sen jälkeen, kun muut asianosaiset olivat kiistäneet kyseiset seikat 15. ja 16.6.2005 pidetyssä suullisessa kuulemisessa, ja toimitti muun muassa saman entisen työntekijänsä lausunnon, jonka mukaan ExxonMobilin osallistuminen oli vain hänen oma oletuksensa eikä hänellä ollut siitä mitään todisteita.
Kyseisistä asiakirjoista ilmenee, ettei komissio tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se katsoi, että KPN oli muuttanut näkemystään ExxonMobilin osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ja ettei kyse ollut pelkistä täsmennyksistä sen aikaisemmin esittämiin seikkoihin.
Kaiken edellä esitetyn perusteella voidaan yhteenvetona todeta, että unionin yleisen tuomioistuimen mielestä komissio ei tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se rajoitti KPN:n sakon alennuksen määrän 30 prosenttiin.
Yhdenvertaisen kohtelun periaate
Kantajat ovat vastauskirjelmävaiheessa esittäneet lisäargumentin, jolla ne pyrkivät osoittamaan, ettei komissio olisi saanut rangaista niitä siksi, että ne olivat muuttaneet ExxonMobilia koskevia lausuntojaan, ja joka perustuu yhdenvertaisuutta BP:n kanssa koskevan periaatteen loukkaamiseen.
On kuitenkin muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan vain silloin, jos toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 533 kohta), eikä komissio loukkaa kyseistä periaatetta, jos erilainen kohtelu perustuu siihen, etteivät yhteistyön asteet ole olleet keskenään verrattavissa muun muassa sen takia, että yhteistyö on perustunut erilaisten tietojen toimittamiseen hallinnollisen menettelyn eri vaiheissa ja tilanteissa, jotka eivät ole olleet samankaltaisia (asia
T-48/02, Brouwerij Haacht v. komissio, tuomio 6.12.2005, Kok., s. II-5259, 108
ja 109 kohta).
Koska BP oli käsiteltävässä asiassa kuitenkin ensimmäinen yritys, joka toimitti todisteita, joiden perusteella komissio saattoi tehdä päätöksen yllätystarkastusten määräämisestä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan mukaisesti, se ei ollut samassa asemassa kuin KPN. Vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa todetaan tästä, että ensimmäinen yritys saa täysimääräisen vapautuksen sakoista, eikä siihen sisälly mahdollisuutta soveltaa sakkoimmuniteettia toisin. Niinpä ei ole tarpeen ratkaista, muotoiliko BP kantajien tapaan ExxonMobilia koskevia lausuntojaan uudelleen.
Puolustautumisoikeudet
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että komission 15. ja 16.6.2005 järjestämässä kaikkien kyseessä olevien yhtiöiden kuulemisessa useat niistä kyseenalaistivat KPN:n ExxonMobilia ja Wintershallia koskevat lausunnot. Koska KPN ei pystynyt reagoimaan väitteisiin kuulemisessa, kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja pyysi sitä vahvistamaan kantansa ja selventämään sitä kahdeksan päivän kuluessa. Niinpä KPN lähetti komissiolle sen kahden työntekijän uudet lausunnot, jotka oli päivätty 28. ja 30.6.2005 ja joissa nämä täsmensivät muun muassa, ettei heillä ollut mitään välitöntä näyttöä ExxonMobilin osallistumisesta kartelliin ja että kyse oli ollut vain oletuksesta. Täsmennykset toimitettiin kaikille kuulemiseen osallistuneille, joista useat reagoivat niihin.
KPN pyysi 8.2.2006 komissiota ilmoittamaan sille, jos jotkin näistä reaktioista voivat vaikuttaa sen väitteiden uskottavuuteen ja näin ollen sille myönnettävän sakon alennuksen määrään. Komissio ilmoitti KPN:lle 23.3.2006 ainoastaan, että päätös sen sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevasta hakemuksesta annettaisiin vasta hallinnollisen menettelyn päättyessä. KPN pyysi 19.4.2006 kuulemisesta vastaavalta komission neuvonantajalta mahdollisuutta tutustua sellaisiin muiden yritysten kirjallisten huomautusten muihin kuin luottamuksellisiin versioihin, jotka saattavat asettaa kyseenalaiseksi sen toimittamien todisteiden uskottavuuden ja vaikuttaa siihen, miten se voi hyötyä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon säännöksistä. Kuulemisesta vastaava neuvonantaja eväsi pyynnön 26.4.2006 ja esitti, että hän antaa yritykselle mahdollisuuden tutustua muiden yritysten kuulemisen jälkeen esittämiin asiakirjoihin vain, jos komissio päättäisi käyttää niitä päätöksessään, ja että käsiteltävässä asiassa kuulemisen jälkeen esitettyjen huomautusten, joilla ei ollut mitään osuutta yhteistyön arvioinnissa, tilanne ei ollut tällainen. KPN täsmensi 12.5.2006 komissiolle, että se pyysi saada tutustua kaikkiin sen lausuntojen uskottavuuteen liittyviin asiakirjoihin eikä pelkästään kuulemisen jälkeisiin asiakirjoihin. Komissio ei hyväksynyt sen pyyntöä.
– Mahdollisuutta tutustua väitetiedoksiannon jälkeisiin asiakirjoihin koskevat yleiset periaatteet
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL L 1, s. 1
) 27 artiklan 1 kohdan säännösten mukaan ”ennen 7, 8 ja 23 artiklassa sekä 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen päätösten tekemistä komission on varattava yrityksille tai yritysten yhteenliittymille, joita komission toteuttama menettely koskee, tilaisuus esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä” ja ”komissio perustaa päätöksensä yksinomaan väitteille, joista asianomaiset osapuolet ovat voineet esittää huomautuksensa”. Saman asetuksen 27 artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi, että ”asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava”, että ”niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta” ja että ”oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon ei myönnetä luottamuksellisiin tietoihin eikä komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten sisäisiin asiakirjoihin”. Oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon koskevista säännöistä [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa antamansa tiedonannon (
EUVL 2005, C 325, s. 7
) 8 kohdassa komissio määrittelee, että ”komission asiakirjalla” tarkoitetaan ”kaikkia asiakirjoja, jotka komission kilpailun pääosasto on saanut, laatinut ja/tai kerännyt tutkimuksen kuluessa”. Kyseisen tiedonannon 27 kohdassa täsmennetään, että ”oikeus tutustua asiakirja-aineistoon myönnetään pyynnöstä ja tavallisesti ainoastaan kertaluonteisesti sen jälkeen, kun komission väitetiedoksianto on annettu osapuolille tiedoksi, tasavertaisuusperiaatteen soveltamisen varmistamiseksi ja puolustautumisoikeuksien suojaamiseksi”, että ”yleissääntönä ei myönnetä oikeutta tutustua muiden osapuolten komission väitteisiin esittämiin vastauksiin”, että ”osapuolelle myönnetään kuitenkin oikeus tutustua asiakirjoihin, jotka on saatu väitetiedoksiannon tiedoksiantamisen jälkeen hallinnollisen menettelyn myöhemmässä vaiheessa, – – jos tällaiset asiakirjat voivat olla komission väitetiedoksiannossaan kyseistä osapuolta vastaan esittämiin väitteisiin liittyviä uusia todisteita, riippumatta siitä, ovatko todisteet luonteeltaan syyllisyyden osoittavia vai vapauttavia” ja että ”näin on erityisesti silloin, kun komissio aikoo käyttää hyväkseen uusia todisteita”.
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (
EUVL L 123, s. 18
) 12 artiklan mukaan ”komissio antaa osapuolille, joille se on osoittanut väitetiedoksiannon, tilaisuuden esittää perustelunsa suullisessa kuulemisessa, jos ne pyytävät tätä kirjallisissa huomautuksissaan”.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on unionin oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä (asia
85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461
, 9 kohta ja asia
C-176/99 P, ARBED v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10687
). Vastaavasti asetuksessa N:o 1/2003 säädetään siitä, että asianosaisille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on selkeästi mainittava kaikki ne oleelliset seikat, joihin komissio tässä menettelyvaiheessa nojautuu. Tällainen väitetiedoksianto on unionin oikeuden perusperiaatteen, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa menettelyissä, soveltamista koskeva menettelyllinen tae (yhdistetyt asiat
C-322/07 P, C-327/07 P ja C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7191, 34
ja 35 kohta).
On muistutettava, että kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on tarkoitus mahdollistaa se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta ne voisivat asianmukaisella tavalla ilmaista tämän selvityksen perusteella näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan. Oikeus tutustua asiakirjoihin kuuluu näin ollen menettelyllisiin takeisiin, joiden tarkoituksena on puolustautumisoikeuksien suojeleminen ja erityisesti sen varmistaminen, että oikeutta tulla kuulluksi voidaan tosiasiallisesti käyttää (ks. yhdistetyt asiat
T-191/98 ja T-212/98-T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275
, 334 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeus tutustua asiakirja-aineistoon merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta (ks. vastaavasti asia
C-199/99 P, Corus UK v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177
, 125 kohta ja asia
T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1775
, 81 kohta). Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta (edellä 78 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 9 ja 11 kohta ja yhdistetyt asiat
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C 217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123
, 68 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan vasta hallinnollisen kontradiktorisen menettelyn alussa väitetiedoksiannon välityksin kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio nojautuu tässä menettelyn vaiheessa. Tästä seuraa, että muiden osapuolten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset eivät lähtökohtaisesti kuulu niihin tutkinta-aineiston asiakirjoihin, joihin osapuolet voivat tutustua (asia
T-161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok., s. II-3555
, 163 kohta). Jos komissio kuitenkin aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen (ks. yhdistetyt asiat
T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, ns. Ciments-tapaus, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491
, 386 kohta ja asia
T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085
, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Samoin on katsottava, että puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi koko hallinnollisen menettelyn aikana on niin, että jos komissio aikoo tukeutua väitetiedoksiannon lähettämisen tai jopa kuulemisen jälkeiseen asiakirjaan, joka voi vaikuttaa yritykselle lopullisessa päätöksessä määrättävän sakon määrään, kyseiselle yritykselle on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Kyse voi olla muun muassa asiakirjasta, jolla on vaikutusta vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamiseen mainittuun yritykseen.
Väitetiedoksiantoa edeltävää hallinnollista aineistoa koskevassa oikeuskäytännössä on lisäksi todettu, että se, ettei asiakirjaa ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys ensinnäkin osoittaa komission nojautuneen tähän asiakirjaan tukeakseen väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa (asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok. , s. 3461, 7 ja 9 kohta ja edellä 79 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71 kohta), ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen asiakirjan perusteella (ks. asia
107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok., s. 3151
, 24–30 kohta; edellä 79 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71 kohta ja edellä 79 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 58 kohta). Unionin tuomioistuin on tehnyt tässä yhteydessä eron asianomaista vastaan ja tämän puolesta puhuvien asiakirjojen välillä. Jos kyse on asianomaista vastaan puhuvasta asiakirjasta, asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, jos kyseinen asiakirja olisi poistettu todisteiden joukosta. Jos kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön (edellä 79 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 73 ja 74 kohta). Erottelu pätee myös väitetiedoksiannon jälkeisiin asiakirjoihin (asia
T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 29.9.2006, Kok., s. II-3435
, 351–359 kohta).
Samoin jos kyse on asiakirjasta, joka voi vaikuttaa komission lopullisessa päätöksessään määräämän sakon määrää korottavasti, asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio päätyi, olisi ollut erilainen, jos kyseinen asiakirja olisi poistettu todisteiden joukosta.
– Soveltaminen käsiteltävään asiaan
Käsiteltävässä asiassa ilmenee asiakirja-aineistosta, että kantajat katsovat, että heille olisi pitänyt antaa mahdollisuus tutustua muiden yritysten huomautuksiin KPN:n työntekijöiden toimittamien todisteiden uskottavuudesta ja erityisesti niiden kuulemisen jälkeen antamiin täydentäviin lausuntoihin.
Kantajat ovat kuitenkin ainoastaan yleisellä tasolla ja täysin spekulatiivisesti väittäneet, että kyseisten asiakirjojen jättämisellä tiedoksi antamatta olisi voinut olla vaikutusta komission päätökseen sen sakosta myönnettävän alennuksen määrästä ja että lopputulos, johon komissio päätyi, olisi voinut olla erilainen, jos kyseiset asiakirjat olisi poistettu todisteiden joukosta. Ne eivät näin ollen ole esittäneet mitään erityisiä seikkoja, joita voitaisiin pitää alustavana näyttönä siitä.
Lisäksi on korostettava, että komissio joka tapauksessa ainoastaan otti kantajille myönnettävän sakon alennuksen määrän ratkaisemisessa huomioon sen, että KPN oli muotoillut uudelleen tiettyjä ExxonMobilia koskevia lausuntojaan, eikä se viitannut mihinkään KPN:n antamien lausuntojen uskottavuutta koskevaan toisen yrityksen reaktioon (riidanalaisen päätöksen 385 perustelukappale).
Niinpä on katsottava, etteivät kantajat ole osoittaneet, että komissio olisi tukeutunut KPN:n toimittamien todisteiden uskottavuutta koskeviin muiden yritysten huomautuksiin, kun se määritti vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella sakosta myönnettävän alennuksen määrän. Niinpä ne eivät voi vedota siihen, ettei kyseisiä asiakirjoja annettu tiedoksi.
Niinpä väite asiakirja-aineistoon tutustumista koskevan mahdollisuuden lainvastaisesta epäämisestä ja puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne on komission vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Kuwait Petroleum Corp., Kuwait Petroleum International Ltd ja Kuwait Petroleum (Nederland) BV velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Jaeger
Wahl
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä syyskuuta 2012.
Allekirjoitukset
Table des matières

Faits à l’origine du litige

Procédure et conclusions des parties

En droit

1. Sur la violation du paragraphe 23, sous b), dernier alinéa, de la communication sur la coopération de 2002

Arguments des parties

Appréciation du Tribunal

2. Sur le niveau de réduction du montant de l’amende

Arguments des parties

Appréciation du Tribunal

Sur les erreurs de droit

Sur l’obligation de motivation

Sur les erreurs manifeste d’appréciation

Sur le principe d’égalité de traitement

Sur les droits de la défense

– Principes généraux relatifs à l’accès aux documents postérieurs à la communication des griefs

– Application en l’espèce

Sur les dépens
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.