CELEX: 62011CJ0663
Преюдициално запитване
Директива 92/12/ЕИО
Акцизи
Стоки, освободени за потребление в държава членка, в която е платен акцизът
Превоз на същите стоки в друга държава членка, в която акцизът също е бил платен
Искане за възстановяване на платения в първата държава членка акциз
Отказ поради неподаване на искането преди изпращането на стоките
Съвместимост с правото на Съюза

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на разпоредбите на Директива 92/12/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти (
ОВ L 76, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 129), изменена с Директива 92/108/ЕИО на Съвета от 14 декември 1992 г. (
ОВ L 390, стр. 124
, наричана по-нататък „Директива 92/12“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Scandic Distilleries SA (наричано по-нататък „Scandic“) и Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili (Генерална дирекция за управление на големите данъкоплатци), наричана по-нататък „Direcţia Generală“) във връзка с възстановяването на акцизи след доставката на стоки, подлежащи на облагане с такъв данък, предназначени за потребление в държава членка, различна от Румъния.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно осемнадесето съображение от Директива 92/12 „плащането на акциз в държавата членка, в която продуктите са били освободени за потребление, трябва да обосновава възстановяване на акциза, ако продуктите не са предназначени за потребление в тази държава членка“.
Член 6, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Акцизът се дължи от момента на освобождаване за потребление или при установяване на липси, при което […] се дължи акциз […].
Освобождаване за потребление на стоки, подлежащи на облагане с акциз, означава:
а)
всяко извеждане, включително неправомерно, от режим на отложено плащане;
б)
всяко производство, включително неправомерно, на такива стоки, осъществено извън рамките на режим на отложено плащане;
в)
всяко внасяне, включително неправомерно, на такива стоки, ако тези стоки не са поставени под режим на отложено плащане“.
Съгласно член 7, параграфи 1—6 от Директива 92/12:
„1.   В случай че подлежащи на облагане с акциз стоки, които вече са били освободени за потребление в една от държавите членки, се държат с търговска цел в друга държава членка, в държавата членка, в която тези стоки се държат, се дължи акциз.
2.   За тази цел, без да се засяга член 6, ако стоки, които вече са били освободени за потребление съгласно член 6, са доставени, предназначени за доставка в друга държава членка или използвани в друга държава членка за нуждите на търговец, осъществяващ независима икономическа дейност или за нуждите на публичноправен субект, акцизът става изискуем в тази друга държава членка.
3.   В зависимост от обстоятелствата, данъкът се дължи от лицето, извършващо доставката или държащо стоките, предназначени за доставка, от лицето, получаващо стоките за използване в друга държава членка, различна от тази, в която стоките вече са били освободени за потребление, или от съответния търговец или публичноправен субект.
4.   Стоките, посочени в параграф 1, се превозват между териториите на различните държави членки заедно с придружаващ документ, посочващ основните сведения от документа, указан в член 18, параграф 1. Формата и съдържанието на този документ се определят в съответствие с процедурата, установена в член 24 от настоящата директива.
5.   Лицето, търговецът или организацията, посочени в параграф 3, трябва да спазят следните изисквания:
а)
преди изпращане на стоките да декларират пред данъчните власти на държавата членка по местоназначение и да дадат обезпечение за плащането на акциза;
б)
да платят акциза на държавата членка по местоназначение, в съответствие с процедурата, определена от тази държава членка;
в)
да се съгласят с всяка проверка, даваща възможност на администрацията на държавата членка по местоназначение да се увери сама, че стоките действително са били получени и акцизът, с който е трябвало да бъдат обложени, е платен.
6.   Акцизът, платен в първата държава членка, указана в параграф 1, се възстановява в съответствие с член 22, параграф 3“.
Член 22 от Директива 92/12 има следната редакция:
„1.   В подходящи случаи, за подлежащи на облагане с акциз продукти, които са били освободени за потребление, могат, при поискване от търговец в хода на неговата дейност, да са налице условия за възстановяване на акциза от данъчните власти на държавата членка, в която те са били освободени за потребление, ако те не са предназначени за потребление в тази държава членка.
Държавите членки могат обаче да откажат на поискване за възстановяване, ако то не удовлетворява изисквания за правилност, които те са определили.
2.   При прилагането на параграф 1 действат следните разпоредби:
а)
изпращащият стоките е длъжен, при тяхното изпращане, да направи поискване за възстановяване от компетентните власти на своята държава членка и да представи доказателства, че акцизът е бил платен. Компетентните власти не могат обаче да откажат възстановяване единствено на основанието, че не е бил представен документ, издаден от същите данъчни власти, който удостоверява извършването на началното плащане;
б)
движението на стоките, посочени в буква а), става в съответствие с разпоредбите на дял III;
в)
изпращащият представя пред компетентните данъчни власти на своята държава членка върнатия с надлежни отбелязвания на получателя екземпляр от документа, указан в буква б), към който трябва да е приложен документ, удостоверяващ наличието на обезпечение по отношение на акциза в държавата членка на потреблението, или пък в който трябва да са добавени следните подробности:
—
адресът на съответната данъчна служба на държавата членка по местоназначение,
—
датата на приемане на декларацията от тази служба, заедно със справката или регистрационния номер на тази декларация;
г)
за подлежащи на облагане с акциз продукти, освободени за потребление в една държава членка и съответно носещи съответното данъчно обозначение или разпознавателно обозначение на тази държава членка, могат да са налице условия за възстановяване на акциза, дължимо от данъчните власти на държавата членка, която е издала данъчните или разпознавателните обозначения, ако данъчните власти на държавата членка, която ги е издала, са установили, че тези обозначения са били унищожени.
3.   В случаите, посочени в член 7, държавата членка по изпращане е длъжна да възстанови платения акциз само ако акцизът е бил преди това платен в държавата членка по местоназначение, в съответствие с процедурата, установена в член7, параграф 5.
Държавите членки могат обаче да не уважат такова искане за възстановяване, ако то не удовлетворява изисквания за правилност, които те са определили.
[…]
5.   Данъчните власти на всяка от държавите членки определят правилата за мониторинг и начините за възстановяване, прилагани на тяхната територия. Държавите членки следва да гарантират че, сумата на възстановения акциз не превишава действително платената“.
Румънското законодателство
Съгласно член 192-6 от Данъчния кодекс, разпоредба, която се отнася до възстановяването на акциза за стоките с платен акциз:
„1.   В своята дейност търговецът може да поиска възстановяване на акцизите за акцизните стоки, освободени за потребление в Румъния, когато тези стоки са предназначени за потребление в друга държава членка, при спазването на следните условия:
a)
преди изпращането на стоките търговецът изпращач трябва да направи искане за възстановяване до компетентния данъчен орган и да удостовери плащането на акциза;
b)
доставката на стоките за държавата членка по местоназначение се извършва в съответствие с разпоредбите на член 192-4;
c)
търговецът изпращач трябва да представи пред компетентния данъчен орган копие от предвидения в член 192-5 документ, заверено от получателя, което трябва да бъде придружено от документ, удостоверяващ плащането на акциза в държавата членка по местоназначение. Също така търговецът изпращач посочва адреса на бюрото, в което е приета декларацията на получателя от компетентния данъчен орган в държавата членка на получаване, заедно с входящия номер на тази декларация.
2.   За акцизните стоки, които са обозначени и освободени за потребление в Румъния, акцизите могат да се възстановяват от компетентния данъчен орган, ако този орган е установил, че съответните обозначения са унищожени съгласно нормативно установените условия.
3.   В случаите по член 192-3 компетентният данъчен орган възстановява платения акциз само в случаите, в които акцизите са платени предварително в държавата членка на получаване, в съответствие с процедурата по член 192-3, алинея 5.
4.   В случаите по член 192-8, алинея 1 по искане на продавача компетентният данъчен орган може да възстанови платения акциз в случаите, в които продавачът е изпълнил процедурите по член 192-8, алинея 4“.
Точка 18-4 от Методологичните норми за прилагане на Данъчния кодекс, одобрени с Решение на румънското правителство№ 44/2004 (наричана по-нататък „точка 18-4 от Методологичните норми“), която се отнася до член 192-6 от Данъчния кодекс, има следния текст:
„1.   Търговец изпращач, който желае да поиска възстановяване на акцизите за стоки, които предстои да бъдат изпратени за потребление в друга държава членка, преди изпращането на стоките трябва да представи пред териториалния данъчен орган, в който той е регистриран като данъкоплатец, искане за възстановяване, образецът на който сe съдържа в приложение 11, и да удостовери, че са платени акцизите за тези стоки.
2.   След получаването на стоките от получателя и плащането на акциза в държавата членка на получаване търговецът изпращач представя пред териториалния данъчен орган, в който е регистриран като данъкоплатец, предвидените в член 192-6 алинея 1, буква c) от Cod fiscal документи с оглед на възстановяването на акцизите.
3.   Подлежащият на възстановяване акциз съответства на изпратените и действително получени количества.
4.   Възстановяването на акцизите се извършва в съответствие с разпоредбите на Cod de procedură fiscală [Данъчно-процесуалният кодекс].
5.   За подлежащите на облагане с акцизи стоки, които са обозначени и освободени за потребление в Румъния и които са предназначени за потребление в друга държава членка, акцизите могат да се възстановяват от териториалния данъчен орган само в рамките на размер, съответстващ на размера на акцизите за количеството изпратени стоки. Унищожаването на обозначенията се извършва под данъчен надзор по искане на търговеца изпращач.
6.   В ситуацията, в която търговец от Румъния следва да получи акцизни стоки, освободени за потребление в друга държава членка, преди изпращането на стоките от доставчика той прави декларация във връзка с това обстоятелство пред териториалния данъчен орган. Въз основа на тази декларация териториалният данъчен орган приема за сведение операцията, която следва да се осъществи и за която изискуемостта на акцизите възниква в момента на получаване на стоките, като срокът за заплащане е първият работен ден, следващ деня на получаване на стоките“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Scandic, румънско дружество, осъществява търговия с алкохолни напитки в Румъния и в други държави членки. През месеците февруари, март, юни и юли 2009 г. то освобождава за потребление в Румъния алкохолни напитки, предназначени за потребление в Чешката република, и заплаща акциза за тези стоки в Румъния.
В периода от септември 2009 г. до февруари 2010 г. на основание член 22 от Директива № 92/12/ЕИО и член 192-6 от румънския Cod fiscal Scandic иска от Direcţia Generală възстановяване на тези акцизи. Исканията за възстановяване са подадени в съответствие с посочения член от Данъчния кодекс и с точка 18-4 от Методологичните норми. Scandic спазва напълно изискванията, съдържащи се в приложение 11 от дял VII от Данъчния кодекс, тъй като то предоставя данните за наименованието и данъчния номер на получателя, описанието за изпратените стоки, датата на получаване на стоките, полученото количество, датата на заплащане на акциза в държавата членка по местоназначение.
Исканията за възстановяване са подадени след пристигането на стоките в Чешката република. Scandic обяснява това закъснение с обстоятелството, че не е разполагало с всички документи, предвидени в приложение 11 към дял VII на Данъчния кодекс преди пристигането на стоките на местоназначението им и заплащането на акцизите в държавата членка по местоназначение. Scandic заявява, че като е действало по този начин, то е искало да избегне опасността от отхвърляне на неговите искания за възстановяване поради липса на необходимите доказателства, макар и това да е предполагало доста по-късно възстановяване на платените в аванс от него суми.
Според Scandic, щом като данните, посочени в това приложение 11, се отнасят по-конкретно до датата на получаване на стоките и до полученото количество, тези данни и документите, свързани с тях, очевидно са могли да бъдат предоставени едва след доставката на стоките в държавата по местоназначение. Така че според твърденията на дружеството подаването на комплектовано искане за възстановяне е било възможно едва след доставката и получаването на съответните стоки в Чешката република. Scandic изтъква също така, че видно от образеца на искането за възстановяване, съдържащ се в посоченото приложение 11, исканията за възстановяване е трябвало да се подават месечно, а не преди изпращането на стоките, подлежащи на облагане с акциз в друга държава членка.
Като се има предвид, че Direcţia Generală не е дала ход на исканията за възстановяване на Scandic, дружеството подава жалба пред Tribunalul Bihor с искането Direcţia Generală да бъде осъдена да възстанови съответните акцизи заедно с лихвите.
В своята защита Direcţia Generală посочва, че всички необходими документи, изисквани по реда на член 192-6 от Данъчния кодекс, са били предоставени. Същевременно дирекцията уточнява, че тя е отказала да уважи искането за възстановяване на акциза, с мотива че Scandic не е поискало това възстановяване, преди да изпрати стоките в друга държава членка, в съответствие с член 22 от Директива 92/12.
След като Tribunalul Bihor отхвърля жалбата на Scandic, последното подава въззивна жалба срещу постановеното от този съд решение пред запитващата юрисдикция.
Като съобразява, че тълкуването на разпоредбите на Директива 92/12 е необходимо за постановяване на неговото решение, Curtea de Apel Oradea решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
В противоречие ли е с правото на Съюза (с членове 7 и 22 от Директива 92/12 […], както и със съображенията на тази директива) отказът на румънските данъчни власти да уважат искане за възстановяване на акцизите, доколкото:
a)
търговецът, който иска възстановяване на акцизите, е удостоверил изпълнението на всички технически условия, предвидени в националното законодателство, за допустимостта на исканията за възстановяване, и по-конкретно:
i)
за удостоверяване на плащането на акцизите в Румъния;
ii)
за удостоверяване на изпращането на акцизните стоки в друга държава членка;
б)
съгласно изискванията на румънското данъчно законодателство (член 192-6 Cod fiscal, член 18-4 от Методологичните норми […] и приложение 11 към дял VII от Cod fiscal), някои от документите, които е трябвало да придружават искането за възстановяване, е било възможно да бъдат представени едва след доставката на акцизните стоки в друга държава членка;
в)
румънското данъчно законодателство (член 18-4, алинея 4 от Методологичните норми, препращащ към член 135 от Cod procedură fiscală) предвижда общ срок от 5 години за всяко искане за възстановяване/връщане?
2)
Трябва ли член 22, параграф [2], буква а) от Директива 92/12 […] да се тълкува в смисъл, че неподаването от търговеца на искане за възстановяване на акцизите в държавата членка, в която те са платени, преди доставката на акцизните стоки за друга държава членка, в която стоките са предназначени за потребление, води до погасяване на правото на търговеца да получи възстановяване на платените акцизи?
3)
При утвърдителен отговор на втория въпрос, в съответствие е ли е с принципа за данъчния неутралитет решението за погасяване на правото на търговеца на възстановяване на акцизите, което погасяване в крайна сметка води до двойно облагане на едни и същи акцизни стоки (в държавата членка, в която акцизните стоки са първоначално освободени за потребление, и съответно в държавата членка, в която стоките са предназначени за потребление)?
4)
При утвърдителен отговор на втория въпрос, може ли да се приеме, че изключително краткият срок от датата на плащането на акцизите за освободените за потребление в държава членка стоки до датата на изпращането на акцизните стоки за друга държава членка, в която те са предназначени за потребление, е в съответствие с принципите на равностойност и ефективност? В този аспект релевантен ли е фактът, че срокът по общия ред, в който може да се иска възстановяване/връщане на платен данък, такса или вноска в съответната държава членка, е значително по-дълъг?“.
По преюдициалните въпроси
В самото начало следва да се изтъкне, че Директива 92/12 е отменена с Директива 2008/118/ЕО на Съвета от 16 декември 2008 година относно общия режим на облагане с акциз и за отмяна на Директива 92/12/ЕИО (
ОВ L 9, стр. 12
). Съгласно член 48, параграф 1, първа алинея от Директива 2008/118 обаче държавите членки е трябвало да се съобразят с нея с действие едва от 1 април 2010. Следователно делото в главното производство продължава да се урежда от разпоредбите на Директива 92/12.
Румънското правителство счита, че първият въпрос е недопустим като такъв, като се има предвид, че той се отнася до констатирането на очевиден факт, а именно че Директива 92/12 не допуска национална практика, която се състои в това да се отхвърли искане за връщане на акциза, щом като всички условия, предвидени в националното законодателство, прието в изпълнение на тази директива, чието транспониране не се оспорва, са изпълнени.
Това правителство поддържа, че фактическата обстановка в спора е различна, и посочва, че правният въпрос, на който следва да се отговори, за да може да се разреши спорът в главното производство, се съдържа в останалите преюдициални въпроси.
Като се има предвид, че поставените въпроси следва да се обсъждат заедно и да им се даде общ отговор, допустимостта на първия въпрос не следва да се проверява.
Със своите въпроси запитващата юрисдикция пита по същество дали Директива 92/12 трябва да се тълкува в смисъл, че когато стоки, подлежащи на облагане с акциз и освободени за потребление в държава членка и акцизът за които е платен в тази държава, са били превозени в друга държава членка, в която тези стоки подлежат на облагане с акциз, искането за връщане на платения акциз в държавата членка по изпращането може да бъде отхвърлено единствено с мотива че това искане не е подадено преди изпращането на посочените продукти.
Както Съдът вече е приел, целта на директивата е да установи известен брой правила относно държането, движението и контрола на продуктите, които подлежат на облагане с акциз, по-специално за да се осигури еднаква изискуемост на акциза във всички държави членки (вж. Решение от 23 ноември 2006 г. по дело Joustra,
C-5/05, Recueil, стр. I-11075
, точка 27 и цитираната съдебна практика).
Това хармонизиране позволява по принцип да се избегне двойното данъчно облагане в отношенията между държавите (вж. в този смисъл Решение от 26 април 2007 г. по дело Alevizos,
C-392/05, Сборник, стр. I-3505
, точка 38).
С цел да се гарантира, че начисляването на акцизите се извършва в държава членка, различна от тази на потреблението, член 22 от Директива 92/12 предвижда при определени условия възстановяване на акцизите, заплатени в друга държава членка.
Видно от разпоредбите на член 22, параграфи 1—3 от Директива 92/12, те въвеждат два отделни режима на възстановяване.
Това разграничаване е видно, от една страна, от параграфи 1 и 2 от член 22 от посочената директива и от друга страна, от параграф 3 от същия член.
Предвиденият в член 22, параграфи 1 и 2 от Директива 92/12 режим на възстановяване се прилага по отношение на положения, в които стоките, които подлежат на облагане с акциз в една държава членка и за които в нея е заплатен акцизът, са превозени в режим на отложено плащане в друга държава членка, в която стоките също подлежат на облагане с акциз, без да е необходимо акцизът вече да е бил заплатен в тази последна държава. В замяна на това в положенията по член 22, параграф 3 от тази директива акцизът се възстановява само когато той е заплатен както в държавата членка по изпращане, така и в тази по местоназначение.
Изглежда логично законодателят на Съюза да е предвидил по-строги изисквания в положения, в които възстановяването е било поискано, преди акцизът да е бил заплатен в държавата членка по местоназначение. Сред тези изисквания е изискването, съгласно което искането за възстановяване трябва да бъде подадено преди изпращането на съответните стоки. Другото изискване се съдържа в член 22, параграф 2, буква б) от Директива 92/12, съгласно което движението на стоките се извършва в съответствие с разпоредбите на дял III от тази директива, а именно че тези стоки трябва да бъдат в режим на отложено плащане.
В замяна на това член 22, параграф 3 от Директива 92/12 не предвижда каквото и да е задължение по отношение на момента, в който трябва да бъде подадено искането за възстановяване. Освен това съществува задължението стоките да се превозват не в режим на отложено плащане, а единствено задължението те да се превозват с придружаващ документ, посочен в член 7, параграф 4 от тази директива.
Обстоятелството, съгласно което, от една страна, член 22, параграфи 1 и 2 от Директива 92/12 и от друга страна, член 22, параграф 3 от тази директива предвиждат два отделни режима, се потвърждава и от факта, че вторите алинеи на посочените параграфи 1 и 3 съдържат същата разпоредба, която гласи, че «[д]ържавите членки могат обаче да не уважат такова искане за възстановяване, ако то не удовлетворява изисквания за правилност, които те са определили“. Едно такова повторение не би било необходимо, ако параграфи 1—3 от този член 22 описват един и същи режим на възстановяване.
От друга страна, съществуването на два отделни режима се обяснява и откроява в предложението за Директива на Съвета от 7 ноември 1990 г. относно общия режим, държането и движението на стоки, подлежащи на облагане с акциз (COM(90) 431 окончателен), представено от Комисията на Европейските общности и довело до приемането на Директива 92/12, което уточнява в частта си, съдържаща коментарите към отделните членове, че първият вид процедура за възстановяване предлага възможност на всеки изпращач да постави или да постави отново в режим на отложено плащане стоки, подлежащи на облагане с акциз, като по този начин позволява възстановяване на акциза в първата държава членка, преди акцизът да бъде платен във втора държава членка. В него се добавя, че когато този първи вид процедура не е приложим, друга процедура от втори вид предвижда възстановяване, последващо заплащането на акциз във втората държава членка, възможност, която е обременяваща от финансова гледна точка, но която позволява да се избегне поставянето или повторното поставяне в режим на отложено плащане.
В мотивите към посоченото предложение за директива точка 16 гласи, че тези две отделни процедури позволяват да се избегне двойното облагане с акциз, което произтича от двукратно освобождаване за потребление в две различни държави членки. В него се добавя, че по този начин се гарантира събирането на акцизите в държавата на реалното потребление и субектите, различни от тези, на които е издадено разрешението, не са изключени от вътреобщностната търговия със стоки, подлежащи на облагане с акциз.
Изглежда, че румънската правна уредба не е взела предвид това разграничение. Всъщност член 192-6, параграф 1 от Данъчния кодекс, който възпроизвежда по същество условията за възстановяване, предвидени в член 22, параграфи 1 и 2, букви a)—в) от Директива 92/12, се различава от този член 22, що се отнася до неговия параграф 1, буква в), като предвижда, че искането за възстановяване трябва да бъде придружено с документ, доказващ, че акцизът е платен в държавата членка по местоназначение, докато посоченият член 22, параграф 2, буква в) не изисква такова условие да е изпълнено.
Задача на националния съд е обаче да установи разпоредбите на националната правна уредба, които транспонират дадена директива на Съюза, и ако това е необходимо — разпоредбите от тази директива, приложими към конкретните обстоятелства по отнесеното пред него дело.
В положение, при което акцизът вече е платен в държавата членка по местоназначение, какъвто изглежда е случаят в делото по главното производство, се прилага именно член 22, параграф 3 от Директива 92/12, който предвижда, че единственото условие за възстановяване е акцизът да е бил платен преди това в държавата членка по местоназначение. Това означава, че стопанският субект не е длъжен да подаде искането за възстановяване преди изпращането на съответните стоки.
В подобно положение резервата, съгласно която държавата членка може да не уважи искане за възстановяване когато то не отговаря на определените от нея изисквания за правилност, не може да се прилага за случаите, в които искането за възстановяване не е подадено преди изпращането на съответните стоки. Понятието „изисквания за правилност“ не може да получи тълкуване, което би допускало въвеждането на условие, предвидено от Директива 92/12 единствено в контекста на друго положение с искането за възстановяване и което по този начин би било в противоречие с член 22, параграф 3, първа алинея от тази директива.
В замяна на това в положение, при което искането за възстановяване е представено, преди да е бил заплатен акцизът в държавата членка по местоназначение, се прилага именно член 22, параграфи 1 и 2 от Директива 92/12, което означава, че държавата членка по изпращане може да изисква искането за възстановяване да бъде подадено преди изпращането на съответните стоки. В този случай става дума за важно условие, изрично определено в член 22, параграф 2, буква a) от тази директива, чието неспазване може да доведе до отказ на възстановяването.
Както следва от структурата на член 22, параграфи 1 и 2 от Директива 92/12, в него е предвидена една двуетапна процедура. След подаването на първоначалното искане стопанският субект трябва да разполага с възможност да представи документите, посочени в член 22, параграф 2, буква в) от тази директива.
С оглед на гореизложеното на поставените въпроси следва да се отговори, че член 22, параграфи 1—3 от Директива 92/12 трябва да се тълкува в смисъл, че когато стоките, подлежащи на облагане с акциз и освободени за потребление в държава членка, в която е платен акцизът, са били превозени в друга държава членка, в която тези стоки подлежат на облагане с акциз и където той също така е бил платен, искане за възстановяване на платения в държавата по изпращане акциз не може да бъде отхвърлено единствено с мотива че искането не е било подадено преди изпращането на посочените стоки, а трябва да бъде преценено въз основа на параграф 3 от този член. И обратно, ако акцизът не е бил платен в държавата членка по местоназначение, такова искане може да получи отказ въз основа на параграфи 1 и 2 от посочения член.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 22, параграфи 1—3 от Директива 92/12/ЕИО 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти, изменена с Директива 92/108/ЕИО на Съвета от 14 декември 1992 г., трябва да се тълкува в смисъл, че когато стоките, подлежащи на облагане с акциз и освободени за потребление в държава членка, в която е платен акцизът, са били превозени в друга държава членка, в която тези стоки подлежат на облагане с акциз и където той също така е бил платен, искане за възстановяване на платения в държавата по изпращане акциз не може да бъде отхвърлено единствено с мотива че искането не е било подадено преди изпращането на посочените стоки, а трябва да бъде преценено въз основа на параграф 3 от този член. И обратно, ако акцизът не е бил платен в държавата членка по местоназначение, такова искане може да получи отказ въз основа на параграфи 1 и 2 от посочения член.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.