CELEX: 62009TJ0080
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ametnikud
Vastuapellatsioonkaebus
Psühholoogiline ahistamine
Personalieeskirjade artikkel 12a
Teatis komisjoni poliitika kohta psühholoogilise ahistamise valdkonnas
Administratsiooni abistamiskohustus
Personalieeskirjade artikkel 24
Ulatus
Abitaotlus
Ajutised eemaldamismeetmed
Hoolitsemiskohustus
Vastutus
Kahju hüvitamise nõue
Täielik pädevus
Rakendamise tingimused
Karjääriarengu aruanne
Tühistamishagi
Põhjendatud huvi

Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu
Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 9. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas F‑52/05: Q
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega nimetatud kohus tühistas
komisjoni kaudse otsuse jätta rahuldamata Q poolt 3. mail 2004 Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade artikli 24 alusel
esitatud abitaotlus (edaspidi vastavalt „personalieeskirjad” ja „abitaotlus”) niivõrd, kui komisjoni otsus puudutas keeldumist
võtta ajutine eemaldamismeede, ja mõistis komisjonilt Q kasuks välja 15 500 euro suuruse kahjuhüvitise nii selle otsuse õigusvastasusega
kui ka administratsiooni hoolitsemiskohustuse täitmata jätmise õigusvastasusega tekitatud mittevaralise kahju eest.

Vaidluse taust
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 18–101.

Menetlus esimeses kohtuastmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Q esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. juulil 2005, paludes sisuliselt esiteks tühistada kaudne otsus
jätta abitaotlus rahuldamata, teiseks tühistada tema karjääriarengu aruanded, mis käsitlevad ajavahemikke 2003. aasta 1. jaanuarist
kuni 31. oktoobrini ja 2003. aasta 1. novembrist kuni 31. detsembrini (edaspidi „2003. aasta karjääriarengu aruanded”), ning
kolmandaks mõista komisjonilt välja hüvitis hagejale tekitatud kahju eest. Algselt registreeriti hagi Üldkohtu kantseleis
numbri T‑252/05 all.
Üldkohus suunas 15. detsembri 2005. aasta määrusega, kohaldades nõukogu 2. novembri 2004. aasta otsuse 2004/752/EÜ, Euratom
(millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (ELT L 333, lk 7)) artikli 3 lõiget 3, käesoleva kohtuasja Avaliku
Teenistuse Kohtusse. Hagi registreeriti selle kohtu kantseleis numbri F‑52/05 all.
Vaidlustatud kohtuotsusega rahuldas Avaliku Teenistuse Kohus hagi osaliselt, tühistades abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise
otsuse osas, milles sellega keelduti võtmast ajutist eemaldamismeedet, ning mõistes komisjonilt Q kasuks välja 18 000 euro
suuruse kahjuhüvitise. Ülejäänud osas jättis Avaliku Teenistuse Kohus hagi rahuldamata.

Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Komisjon esitas praegu käsitletava hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 27. veebruaril 2009.
Q esitas 9. juunil 2009 apellatsioonkaebusele vastuse, milles ühtlasi sisaldus vastuapellatsioonkaebus vaidlustatud kohtuotsuse
peale. Lisaks esitas ta anonüümsustaotluse, mille kohus kohe rahuldas.
Komisjon esitas 24. juunil 2009 taotluse repliigi esitamiseks.
Apellatsioonikoja esimees rahuldas viimati nimetatud taotluse 3. juulil 2009.
Komisjon esitas 24. augustil 2009 repliigi, milles ta ühtlasi vastas vastuapellatsioonkaebusele, nagu näeb ette Üldkohtu kodukorra
artikli 143 lõige 2.
Q esitas 24. septembril 2009 taotluse täiendavate märkuste esitamiseks vastuapellatsioonkaebuse juurde.
Apellatsioonikoja esimees rahuldas viimati nimetatud taotluse 6. oktoobril 2009.
Q esitas 15. oktoobril 2009 vasturepliigi.
Q esitas 13. novembril 2009 täiendavad märkused vastuapellatsioonkaebuse juurde.
Komisjon esitas 5. jaanuaril 2010 vastuse vastuapellatsioonkaebuse juurde lisatud täiendavatele märkustele. Samal päeval lõpetati
kirjalik menetlus.
Q esitas 11. veebruari 2010. aasta kirjaga kodukorra artikli 146 alusel põhjendatud taotluse tema ärakuulamiseks suulise menetluse
käigus.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (apellatsioonikoda) alustada suulist menetlust ning esitada kodukorra
artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldava meetme raames pooltele kirjalikke küsimusi, millele pidi vastatama kohtuistungil.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu kirjalikele ja suulistele küsimustele kuulati ära 21. jaanuari 2011. aasta kohtuistungil.
Üldkohtu kirjalikele küsimustele antud vastused kanti kohtuistungi protokolli.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlusalune kohtuotsus osas, milles kohus nõustus esimeses kohtuastmes esitatud teise väitega, mille kohaselt kaudne
otsus keelduda eemaldamismeetme võtmisest oli õigusvastane, ning samuti osas, milles kohus rahuldas hagi nõude mõista välja
kahjuhüvitis nimetatud õigusvastasuse ja administratsiooni poolt hoolitsemiskohustuse järgimata jätmisega tekitatud kahju
eest;
–        jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata;
–        jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata või, teise võimalusena, saata asi tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse;
–        langetada otsus nii Avaliku Teenistuse Kohtus toimunud menetluses kui apellatsioonikaebuse menetluses kantud kohtukulude osas
või, teise võimalusena, jätta nii Avaliku Teenistuse Kohtu menetluses kui ka apellatsioonkaebuse menetlemisel tekkinud kohtukulude
kandmine edaspidi otsustamiseks;
–        mõista Q‑lt välja vastuapellatsioonkaebuse menetlemisega seotud kohtukulud.
Q palub Üldkohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        tunnistada vastuapellatsioonkaebus vastuvõetavaks;
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud tühistamis- ja hüvitisenõuded;
–        mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt.

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuses, mis on esitatud Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel, nõutakse vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist
osas, milles see tühistab abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse niivõrd, kui viimati nimetatud otsusega keelduti võtmast
ajutist eemaldamismeedet ning osas, milles see kohtuotsus mõistab komisjonilt Q kasuks välja 15 500 euro suuruse summa hüvitisena
nii nimetatud õigusvastasusega kui ka administratsiooni poolt hoolitsemiskohustuse täitmata jätmisega tekitatud kahju eest.

Vastuvõetavus
Q väidab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, sest komisjon palub kahes selle kaebuse toetuseks esitatud väites apellatsioonkaebust
lahendaval kohtul võtta uuesti seisukoht asjaolude osas, mille suhtes esimese astme kohus on juba lõpliku hinnangu andnud.
Esiteks ei ole vastuvõetav komisjoni apellatsioonkaebuse esimese väite raames esitatud nõue, et Üldkohus kontrolliks Avaliku
Teenistuse Kohtu hinnangut, mille kohaselt Q peab saama hüvitist mittevaralise kahju eest, mis tal on tekkinud seetõttu, et
komisjon ei täitnud hoolitsemiskohustust, nagu nähtub abitaotluses kirjeldatud tegudest. Teiseks ei ole toimikus sisalduvaid
tõendeid arvestades vastuvõetav see, et apellatsioonkaebuse teise väite raames vaidlustab komisjon vaikimisi hinnangud, milles
esimese astme kohus leidis, et praeguse juhtumi asjaoludel tõi komisjoni vaikiv keeldumine võtta ajutine eemaldamismeede kaasa
ühenduse lepinguvälise vastutuse.
Komisjon palub Q väite, et esineb asja läbivaatamist takistav asjaolu, tagasi lükata.
Vastavalt EÜ artiklile 225a ja Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 11 lõikele 1 peab Üldkohtule esitatav apellatsioonkaebus
piirduma õigusküsimustega ja võib põhineda väidetel, mille kohaselt Avaliku Teenistuse Kohtul puudus pädevus, või see kohus
rikkus menetlusnorme, mistõttu kahjustati asjaomase poole huve, või rikkus Avaliku Teenistuse Kohus ühenduse õigust. Lisaks
peab vastavalt kodukorra artikli 138 lõike 1 esimese lõigu punktile c apellatsioonkaebuses olema märgitud õigusväited ja argumendid.
Osundatud sätetest tuleneb, et apellatsioonkaebuse aluseks võivad olla üksnes väited, mis puudutavad rikkumisi õigusküsimustes,
kuid mitte faktide ebaõiget hindamist. Ainult esimese astme kohus on pädev ühelt poolt tuvastama fakte, välja arvatud juhul,
kui tema järelduste sisuline ebatäpsus on tingitud talle esitatud kohtutoimiku dokumentidest, ja teiselt poolt neid fakte
hindama. Kui arvata välja juhtumid, mil esimese astme kohtule esitatud tõendeid on moonutatud, ei ole faktiliste asjaolude
hindamise puhul tegemist küsimusega, mis kui niisugune alluks apellatsiooniastmes asja lahendava kohtu kontrollile (vt Üldkohtu
12. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑107/07 P: Rossi Ferreras
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Praeguses asjas ei palu komisjon oma esimese väitega selles kahes osas ega teise väitega, et apellatsiooniastmes asja lahendav
kohus hindaks uuesti faktilisi asjaolusid, mida esimese astme kohus on juba tuvastanud ja hinnanud.
Esimese väite esimeses osas heidab komisjon Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuses nõuet,
mille kohaselt ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, nii nagu seda tõlgendas
Euroopa Kohus 4. juuli 2000. aasta otsuses kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punktid 43 ja 44) ja Üldkohus 10. detsembri 2008. aasta otsuses kohtuasjas T‑57/99: Nardone
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 162–164).
Esimese väite esimene osa tõstatab seega õigusküsimuse ning tuleb selles osas vastuvõetavaks tunnistada.
Esimese väite teine osa hõlmab sisuliselt kolm peamist etteheidet.
Esimene etteheide lähtub asjaolust, et komisjoni arvates rikkus Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses personalieeskirjade
artikleid 90 ja 91, kuna ta määras Q‑le kahjuhüvitise alusel, millele ei olnud viidatud ei taotluses personalieeskirjade artikli 90
lõike 1 tähenduses ega kaebuses personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, ega ka mitte esimese astme kohtule esitatud
hagis. Kohtuistungil täpsustas komisjon, et seeläbi heidab ta Avaliku Teenistuse Kohtule ette otsustamist
ultra petita
, muutes niiviisi vaidluseset.
Teine etteheide tuleneb kohtuotsuste põhistamise kohustuse rikkumisest, mis avaldus selles, et Avaliku Teenistuse Kohus ei
esitanud põhjusi, mille tõttu ta kvalifitseeris teatavad abitaotluses nimetatud asjaolud nende kogumis õiguslikust seisukohast
väärhalduseks, mis toob kaasa ühenduse vastutuse.
Viimaseks, kolmandas etteheites, mis täiendab teist, leitakse, et Avaliku Teenistuse Kohus tegi vea teatavate abitaotluses
nimetatud asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel, otsustades, et need asjaolud, käsitatuna kogumis, kujutasid endast väärhaldust,
mis toob kaasa ühenduse vastutuse.
Esimese väite teine osa tõstatab niisiis õigusküsimusi ning tuleb selles osas vastuvõetavaks tunnistada.
Viimaseks heidab komisjon teise väitega Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuses nõuet,
mille kohaselt ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, personalieeskirjade artikleid 7
ja 24 ning kohtuotsuste põhistamise kohustust, osaliselt rahuldades vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 Q nõuded
mõista välja hüvitis abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsusega tekitatud kahju eest, olles samas vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 250, 251 ja 254 otsustanud, et õigusvastase käitumise olemasolu nõue oli täidetud, kuna kaudne otsus, millega komisjon
keeldus ajutist eemaldamismeedet võtmast, oli õigusvastane – nagu on tuvastatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–214
–, niisamuti nagu ka viivitamine haldusjuurdluse algatamisega.
Apellatsioonkaebuse teine väide tõstatab niisiis õigusküsimusi ja tuleb seega tunnistada vastuvõetavaks.
Eelnevast ilmneb, et Q väitega, et esineb läbivaatamist takistav asjaolu, ei saa nõustuda osas, milles see on suunatud apellatsioonkaebuse
ja selle toetuseks esitatud väidete ja väiteosade vastu.

Põhiküsimus
Eespool punktidest 27, 29–32 ja 34 ilmneb, et komisjon esitab apellatsioonkaebuse toetuseks esimese väite, mille esimese osa
kohaselt on rikutud tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastane käitumine, ja mille teise
osa kohaselt on rikutud personalieeskirjade artikleid 90 ja 91, kohtuotsuste põhistamise kohustust ja tingimust, mille kohaselt
ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, personalieeskirjade artikleid 7 ja 24
ja kohtuotsuste põhistamise kohustust.
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud tingimust, mille kohaselt ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks
on õigusvastase käitumise olemasolu
–       Poolte argumendid
Komisjon heidab Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et viimane leidis, et tingimus, mis seab ühenduse lepinguvälise vastutuse
tekke eelduseks õigusvastase käitumise olemasolu, oli täidetud, kuigi ta ei tuvastanud üksikisikutele õigusi andva õigusnormi
piisavalt selget rikkumist vastavalt kohaldatavale kohtupraktikale (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsused Bergaderm ja
Goupil
vs
. komisjon, punktid 43 ja 44, ja Nardone
vs
. komisjon, punktid 162–164).
Q nõuab, et esimese väite esimene osa tagasi lükataks, kuna see tugineb eespool punktis 27 viidatud kohtuotsusest Bergaderm
ja Goupil
vs
. komisjon tulenevale kohtupraktikale, mis ei ole kohaldatav avalikku teenistust puudutavates vaidlustes.
–       Üldkohtu hinnang
Kahju hüvitamise vaidlus, mis on tekkinud ametniku ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on või oli, kuulub juhul,
kui vaidlus tekkis asjaomast ametnikku institutsiooniga siduvast töösuhtest, EÜ artikli 236 ja personalieeskirjade artiklite 90
ja 91 kohaldamisalasse, ning jääb eelkõige selle vastuvõetavust puudutavas osas välja nii EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288
teise lõigu kui ka Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 kohaldamisalast (vt Üldkohtu 26. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas
T‑114/08 P: Marcuccio
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
Personalieeskirjad on sõltumatu õigusakt, mille ainus eesmärk on vastastikusi õigusi ja kohustusi kehtestades reguleerida
institutsioonide ja ametnike vahelisi õiguslikke suhteid (vt selle kohta Üldkohtu 22. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas
T‑342/04: Adam
vs.
komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑2‑23 ja II‑A‑2‑107, punkt 34). Nii on personalieeskirjad loonud institutsioonide ja nende ametnike
vahelistes suhetes tasakaalu vastastikuste õiguste ja kohustuste vahel, mida ei tohi rikkuda ei institutsioonid ega ametnikud
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 31. mai 1988. aasta otsus kohtuasjas 167/86: Rousseau
vs.
kontrollikoda, EKL 1988, lk 2705, punkt 13, ja Üldkohtu 18. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑13/95: Kyrpitsis
vs
. EMSK, EKL AT 1996, lk I‑A‑167 ja II‑503, punkt 52). Selle vastastikuste õiguste ja kohustuste tasakaalu eesmärk on peaasjalikult
säilitada usaldussuhe, mis peab institutsioonide ja nende ametnike vahel olemas olema, selleks et Euroopa kodanikele oleks
tagatud institutsioonidele pandud ja üldisest huvist kantud ülesannete nõuetekohane täitmine (vt selle kohta ja analoogia
alusel Euroopa Kohtu 6. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑274/99 P: Connolly
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I‑1611, punktid 44–47).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et institutsioonide ja nende ametnike vahelistes vaidlustes tunnustatakse õigust
kahju hüvitamisele juhul, kui üheaegselt on täidetud kolm tingimust, milleks on institutsioonile etteheidetava käitumise õigusvastasus,
kahju tegelikkus ja põhjusliku seose olemasolu etteheidetava käitumise ja tekitatud kahju vahel (Üldkohtu 9. veebruari 1994. aasta
otsus kohtuasjas T‑82/91: Latham
vs.
komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑15 ja II‑61, punkt 72; Üldkohtu 24. aprilli 2001. aasta määrus kohtuasjas T‑172/00: Pierard
vs.
komisjon, EKL AT 2001, lk I‑A‑91 ja II‑429, punkt 34, ja Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑249/04: Combescot
vs.
komisjon, EKL AT 2007, lk I‑A‑2‑181 ja II‑A‑2‑1219, punkt 49).
Seda lahendust ei sea kahtluse alla eespool punktis 27 viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, mis erinevate vastutuse kordade ühtlustamiseks nõuab seoses institutsioonidele etteheidetava õigusvastase käitumisega
seda, et oleks tõendatud üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine. Eespool punktis 27 viidatud kohtuotsuse
Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon punktidest 39–43 ilmneb, et see konkreetne nõue ning seda õigustav ühtlustamispüüdlus puudutavad üksnes ühenduse
lepinguvälist vastutust EÜ artikli 288 teise lõigu alusel ning liikmesriikide vastutust liidu õiguse rikkumise eest.
Lisaks, erinevus ühelt poolt tingimuste vahel, mille täidetuse korral saab rakendada ühenduse vastutust oma ametnikele ja
endistele ametnikele personalieeskirjade sätete rikkumisega tekitatud kahju eest ja teiselt poolt tingimuste vahel, mis reguleerivad
ühenduse vastutust kolmandatele isikutele muude ühenduse õigusnormide sätete rikkumisega tekitatud kahju eest, on seda õiguste
ja kohustuste tasakaalu silmas pidades, mille personalieeskirjad loovad institutsioonide ja nende ametnike vahelistes suhetes,
põhjendatud vajadusega tagada Euroopa kodanikele institutsioonidele pandud ja üldisest huvist kantud ülesannete nõuetekohane
täitmine.
Kuigi ühenduste kohus kontrollis eespool punktis 27 viidatud kohtuotsuses Nardone
vs.
komisjon (punktid 162–173), kas väidetav rikkumine kujutab endast üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selget
rikkumist, ei olnud niisugune kontroll vajalik, sest institutsioonide ja nende ametnike vaheliste vaidluste osas tuleneb väljakujunenud
kohtupraktikast, et üksnes õigusvastasuse tuvastamisest piisab selleks, et saaks lugeda täidetuks esimese kolmest tingimusest,
mis on nõutavad ühenduse vastutuse tekkeks tema ametnikele ja endistele ametnikele ühenduse avaliku teenistuse õiguse rikkumisega
põhjustatud kahju eest (vt eespool punkt 42).
Seega tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud personalieeskirjade artikleid 90 ja 91, kohtuotsuste põhistamise kohustust
ja tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu
–       Poolte argumendid
Komisjon heidab Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuses personalieeskirjade artikleid 90
ja 91, kohtuotsuste põhistamise kohustust ja tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase
käitumise olemasolu, mõistes Q‑le välja hüvitise kahju eest, mis tulenes hoolitsemiskohustuse täitmata jätmisest ning mis
väljendus abitaotluses kirjeldatud tegudes.
Esiteks väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus personalieeskirjade artikleid 90 ja 91, kuna ta mõistis vaidlustatud
kohtuotsuses Q‑le välja hüvitise väärhalduse eest, mida ei olnud mainitud ei 3. mail 2004 esitatud ja abitaotlusele lisatud
hüvitisetaotluses (edaspidi „hüvitisetaotlus”) ega 26. novembri 2004. aasta kaebuses, ega ka mitte esimese estme kohtule esitatud
hagis.
Teiseks leiab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus kohtuotsuste põhistamise kohustust, kuivõrd ta ei selgitanud põhjusi,
mis viisid ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 236 ja 237 järeldusele, et teatavaid abitaotluses kirjeldatud tegusid võib,
kui neid käsitleda kogumis, õiguslikult kvalifitseerida väärhalduseks, mis võis tolle kohtuasja raames tuua kaasa heastamisvajaduse.
Õigupoolest ei ole järeldus, et „komisjon eiras teataval määral oma hoolitsemiskohustust”, võrdne hoolitsemiskohustuse ilmse
ja raske rikkumise tuvastamisega. Lisaks rääkis Avaliku Teenistuse Kohus endale vastu, leides, et ükski abitaotluses kirjeldatud
asjaoludest ei kahjustanud Q isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
Kolmandaks väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks
on õigusvastase käitumise olemasolu, põhjusel et antud juhul tuvastas ta ühenduse vastutuse tekke üksnes hoolitsemiskohustuse
rikkumise alusel.
Igal juhul väidab komisjon, et asjaolusid või tegusid, mida Avaliku Teenistuse Kohus käsitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236
administratsiooni hoolitsemiskohustuse teataval määral eiramist näitavatena, ei saa kvalifitseerida väärhalduseks, millega
kaasneb Ühenduse lepinguväline vastutus.
Q nõuab, et esimese väite teine osa tagasi lükataks.
Kõigepealt nõuab Q, et tagasi lükataks etteheide, mille kohaselt on rikutud personalieeskirjade artikleid 90 ja 91, põhjusel
et nii hüvitisetaotluses, 24. novembri 2004. aasta kaebuses kui sõnaselgelt ka esimese astmena asja lahendanud kohtule esitatud
hagis viitas ta hüvitisenõude toetuseks sisuliselt kahjule, mis oli tingitud tervisliku seisundi halvenemisest, mille põhjustas
hoolitsemiskohustuse täitmata jätmine administratsiooni poolt. Ühtlasi võib kohtupraktika kohaselt käsitleda vaidlustamise
aluseid liidu kohtus, esitades niisuguseid väiteid ja argumente, mis ei sisaldu tingimata kaebuses, kuid on sellega tihedalt
seotud.
Seejärel nõuab Q, et lükataks tagasi etteheide, et rikutud on kohtuotsuste põhistamise kohustust. Ta leiab, et Avaliku Teenistuse
Kohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 põhjused, mille tõttu praegusel juhul on tegemist hoolitsemiskohustuse rikkumisega
administratsiooni poolt. Seda tehes tuvastas esimese astme kohus väärhalduse, millega kaasneb ühenduse vastutus.
Lõpuks nõuab Q, et tagasi lükataks väide, et ühenduse vastutuse tekke tingimuseks on õigusvastase käitumise olemasolu. Ametnik
võib viidata hoolitsemiskohustuse rikkumisele, sõltumata personalieeskirjade konkreetse sätte rikkumisest kõigil juhtudel,
mil administratsioon on otsustanud ametniku olukorra üle, võtmata seejuures arvesse tema õigusi ja huve.
–       Üldkohtu hinnang
EÜ artikli 236, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 1 ning personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 sätetest nende koostoimes tuleneb,
et Avaliku Teenistuse Kohus lahendab esimese astmena niisuguseid vaidlusi ühenduste ja ametnike vahel, mis puudutavad ametnikku
kahjustava akti õiguspärasust.
Personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teise lause kohaselt on Avaliku Teenistuse Kohtul täielik pädevus lahendada rahalisi
vaidlusi. Viimati nimetatud säte annab Avaliku Teenistuse Kohtule volituse lahendada lõplikult tema menetluses olevad vaidlused
(Euroopa Kohtu 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑135/06 P: Weißenfels
vs.
parlament, EKL 2007, lk I‑12041, punkt 67, ja 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas, C‑197/09 RX‑II: M
vs.
Euroopa Ravimiamet (uuesti läbivaatamine), EKL 2009, lk I‑12033, punkt 56). Nimetatud volituse eesmärk on anda Avaliku Teenistuse
Kohtule võimalus tagada avalikku teenistust puudutavates kohtuvaidlustes tehtud otsuste kasulik mõju, nii et see kohus võib
ametniku kasuks välja mõista hüvitise juhul, kui asjaomase meetme tühistamisest ei piisaks ametniku õiguste maksmapanekuks
või tema huvide tõhusaks kaitsmiseks või kui selle meetme tühistamine oleks liigne sanktsioon tuvastatud rikkumise eest ning
kui hüvitise väljamõistmine huvitatud isiku kasuks kujutaks endast niisugust heastamise vormi, mis vastab kõige paremini ühtaegu
nii asjaomase isiku huvidele kui ka teenistuse nõuetele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 5. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas
24/79: Oberthür
vs.
komisjon, EKL 1980, lk 1743, punktid 13 ja 14, ja 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑583/08 P: Gogos
vs.
komisjon, EKL 2010, lk I‑4469, punkt 50; Üldkohtu 31. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑10/02: Girardot
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑109 ja II‑483, punktid 86, 87 ja 89 ning seal viidatud kohtupraktika). Niisugusel juhul on Avaliku
Teenistuse Kohtu ülesanne hinnata isikule tekitatud kahju
ex aequo et bono
kohtuasja kõiki asjaolusid arvestades (eespool viidatud kohtuotsused Oberthür
vs
. komisjon, punkt 14, ja Gogos
vs.
komisjon, punkt 44).
Teisalt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast ka see, et personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teine lause on seotud sama
lõike esimese lausega, nii et see säte annab kohtule täieliku pädevuse üksnes juhul, kui tegemist on vaidlusega, milles käsitletakse
isikut kahjustava meetme õiguspärasust artikli 90 lõike 2 tähenduses (vt Üldkohtu 1. detsembri 1994. aasta otsused kohtuasjades
T‑54/92: Schneider
vs.
komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑281 ja II‑887, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika, ja T‑79/92: Ditterich
vs.
komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑289 ja II‑907, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb personalieeskirjade artikli 91 lõikest 2, et Avaliku Teenistuse Kohtule esitatud hagi on vastuvõetav vaid siis,
kui ametisse nimetavale asutusele on eelnevalt esitatud kaebus personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel ja selles ette
nähtud tähtaja jooksul ning kui see kaebus on otsese või kaudse otsusega tagasi lükatud. Personalieeskirjade artikli 90 lõige 2
näeb ette, et ametisse nimetavale asutusele võib esitada kaebuse ametnikku kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või
ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud personalieeskirjades ette nähtud meedet. Isiku huve kahjustavaks meetmeks
on sel juhul kas otsene või kaudne otsus, millega jäetakse rahuldamata kaebus, mille see isik on esitanud ametisse nimetavale
asutusele personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel.
Kui ametnik soovib vaidlustada teda kahjustava meetme õiguspärasuse, võib ta esitada kaebuse otse ametisse nimetavale asutusele
ja seejärel, kui kaebus jäetakse rahuldamata, hagi Avaliku Teenistuse Kohtule. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et
kui kaebus teda kahjustava meetme peale jäetakse rahuldamata, siis võib ametnik esitada hagi, milles ta nõuab teda kahjustava
meetme tühistamist või kahju hüvitamist või mõlemat (vt eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Schneider
vs.
komisjon, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika, ja eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Ditterich
vs.
komisjon, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seevastu juhul, kui ametniku väidetav õigusvastasus ei kujuta endast isikut kahjustavat meedet personalieeskirjade tähenduses,
vaid administratsiooni väärhalduse tõttu, saab ametnik algatada menetluse üksnes nii, et esitab ametisse nimetavale asutusele
taotluse personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel, mille võimalik rahuldamata jätmine kujutab endast otsust, mis seda
ametnikku kahjustab ning mille peale ta võib esitada kaebuse, mis omakorda võib vajaduse korral hiljem olla hagi ese (vt eespool
punktis 58 viidatud kohtuotsus Schneider
vs.
komisjon, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika, ja eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Ditterich
vs.
komisjon, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelnevast järeldub, et kui ametnik taotleb teda kahjustava meetme puudumisel sellise kahju hüvitamist, mis talle tema hinnangul
tekkis, peab ta põhimõtteliselt järgima kaheosalist kohtueelset menetlust, mis hõlmab esiteks taotluse esitamist ja teiseks
vajaduse korral kaebuse esitamist personalieeskirjade artikli 90 lõigete 1 ja 2 alusel.
Niisiis ilmneb personalieeskirjade artiklitest 90 ja 91, et Avaliku Teenistuse Kohus, kellele ametnik on esitanud hagi, mis
käsitleb teda kahjustava meetme õigusvastasust, saab omal algatusel ja tulenevalt talle personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1
antud täielikust pädevusest mõista selle isiku kasuks välja hüvitise vaid siis, kui hüvitise eesmärk on heastada kahju, mis
sellele ametnikule on tekkinud hagi esemeks oleva ning ametnikku kahjustava meetme õigusvastasuse tõttu või vähemasti kahju,
mille on tekkinud sellesama meetmega tihedalt seotud õigusvastasuse tõttu (vt selle kohta analoogia alusel Euroopa Kohtu 14. detsembri
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑12/05 P: Meister
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 112–116, ja eespool punktis 57 viidatud kohtuotsus
Gogos
vs.
komisjon, punktid 49–53).
Praegusel juhul ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 232–242, et Avaliku Teenistuse Kohus mõistis „nõud[ete alusel]
hüvitada kahju, mille tekitas väidetav psühholoogiline ahistamine”, Q kasuks välja 500 euro suuruse summa hüvitisena viimasele
komisjoni väärhaldusega, mis aitas „kaasa [Q] eraldatusele tema üksuse sees”, tekitatud „mittevaralise kahju” eest. Väärhaldus,
millele sellega seoses viidati, seisnes selles, „et komisjon täitis puudulikult oma hoolitsemiskohustust” või selles, nagu
on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236, „et komisjon eiras teataval määral oma hoolitsemiskohustust”, mida näitavad
„kogumina” „mõned faktilised asjaolud, millega Q oma kahju hüvitamise nõuet põhjendab”. Komisjoni rikkumisi on kirjeldatud
vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156–160, 164, 171 ja 180 ning need rikkumised seisnevad selles, et esiteks pikendati Q
katseaega, ilma et talle oleks enne seda tehtud etteheiteid ning võttes temalt ja teistelt isikutelt, keda ta oleks soovinud
näha tunnistusi andmas, võimaluse saada hindamiskomitees ära kuulatud; teiseks selles, et Q‑le anti kuni 2004. aasta suveni
eraldatud kabinetid; kolmandaks selles, et Q‑le ei antud 2003. aasta jaanuarist kuni juunini ühtegi tööülesannet; ja neljandaks
selles, et komisjon viivitas Q ajavahemikku 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini puudutava põhipuhkuse taotluse rahuldamisega
ning arvas vastavad päevad tema põhipuhkusest maha, kuigi Q oli esitanud juba 5. juulil 2004 arstitõendi ajavahemikuks 2004. aasta
17. juulist kuni 27. augustini, mida administratsioon ei vaidlustanud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112, 115 ja 232 Avaliku Teenistuse Kohtu poolt tuvastatud asjaoludest, mida komisjon pole
käesolevas apellatsioonimenetluses vaidlustanud, ilmneb, et Q nõudis oma hüvitisetaotluses, et hüvitataks talle tekitatud
varaline kahju, mis seisnes tema tervisliku seisundi tõsises mõjutamises ning mida näitavad arvukad arstitõendid ja meditsiinilised
arvamused, ning võimetuses täita normaalselt enda ametikohustusi oma üksuses, tingituna abitaotluses kirjeldatud psühholoogilisest
ahistamisest personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses, ning et asjaolu, et komisjon ei vastanud abitaotlusele nelja
kuu jooksul, tekitas vastamata jätmine personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 kohaselt kaudse rahuldamata jätmise otsuse.
Lisaks ilmneb eespool nimetatud asjaoludest ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 tuvastatust, et sisuliselt oli esimese
astme kohtule esitatud hagi eesmärk saavutada abi- ja hüvitisetaotluste kaudse rahuldamata jätmise otsuste tühistamine personalieeskirjade
artikli 24 alusel, ning selle tühistamise tagajärjel ka komisjonilt Q kasuks hüvitise väljamõistmine „väidetava psühholoogilise
ahistamisega tekitatud kahju” eest.
Sellega seoses olgu meenutatud, et personalieeskirjade artikli 24 esimeses lõigus ette nähtud abistamiskohustus kohustab institutsiooni
kaitsma ametnikku kolmandate isikute tegevuse, mitte institutsiooni enda aktide eest, mille kontroll on hõlmatud personalieeskirjade
teiste sätetega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 178/80: Bellardi-Ricci jt.
vs
. komisjon, EKL 1981, lk 3187, punkt 23, ja 25. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 98/81: Munk
vs
. komisjon, EKL 1982, lk 1155, punkt 1). Ehkki personalieeskirjade artikli 24 esimene lõik kehtestati eelkõige ametnike kaitseks
kolmandate isikute rünnakute ja väärkohtlemise eest, kehtib selle artikliga ette nähtud abistamiskohustus administratsiooni
jaoks ka juhul, kui selle sättega kirjeldatud tegude toimepanija on teine ametnik (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuni
1979. aasta otsus kohtuasjas 18/78: V
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 2093, punkt 15, ja Üldkohtu 9. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑254/02: L
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑63 ja II‑277, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika).
Personalieeskirjade artikli 24 teise lõigu eesmärk on hüvitada ametnikule kahju, mis talle on tekitatud kolmandate isikute
või teiste ametnike niisuguse tegevusega, mida on kirjeldatud sama artikli esimeses lõigus, tingimusel et ta ei ole hüvitist
saanud nimetatud isikutelt (vt selle kohta Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2006. aasta määrus kohtuasjas C‑365/05 P: Schmidt-Brown
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 78). Ametniku poolt personalieeskirjade artikli 24 teises lõigus sätestatud
solidaarse ja täiendava kohustuse alusel esitatud kahju hüvitamise hagi on vastuvõetav, kui eelnevalt on ammendatud siseriiklikud
õiguskaitsevahendid, mis peaksid tagama asjaomastele üksikisikutele tõhusa kaitse ja võiksid anda tulemuseks väidetava kahju
hüvitamise (vt eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus L
vs.
komisjon, punkt 148 ja seal viidatud kohtupraktika).
Personalieeskirjade artikli 24 teises lõigus kehtestatud vastutuse erikord rajaneb administratsiooni kohustusel kaitsta ametnike
ja teenistujate tervist ja turvalisust kolmandate isikute või teiste ametnike rünnakute või väärkohtlemise eest, mis võib
avalduda eelkõige psühholoogilise ahistamise kujul personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses ja mille ohvriks nad
oma ametiülesandeid täites võivad langeda. Tegemist on süüst sõltumatu vastutuse korraga, mis erineb ühendusel avaliku teenistuse
valdkonnas lasuva vastutuse üldisest korrast, mida on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 234 ning eespool punktis 42
ning mis nõuab, et ametnik, kes soovib, et ühendus maksaks talle hüvitist, tõendaks, et talle on tekkinud kahju teatava institutsiooni
õigusvastase käitumise tõttu (vt selle kohta Üldkohtu 26. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑59/92: Caronna
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑1129, punktid 25 ja 68, ning eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus L
vs.
komisjon, punktid 143–146 ja 147–153). Lisaks erineb see süüst sõltumatu vastutuse kord ametnikele hüvitise maksmise korrast
kutsehaiguste või tööõnnetuste puhul või niisuguste haiguste süvenemise korral vastavalt personalieeskirjade artiklile 73
ja selle artikli alusel vastu võetud ühiseeskirjades Euroopa ühenduste ametnike õnnetusjuhtumi‑ ja kutsehaiguskindlustuse
kohta. Kuna ühiseeskirjades ametnike õnnetusjuhtumi‑ ja kutsehaiguskindlustuse kohta puuduvad sellekohased sõnaselged sätted,
ei saa asuda seisukohale, et need eeskirjad välistavad ametniku ja teiste tema kaudu õigustatud isikute õiguse nõuda täiendavat
hüvitist juhul, kui institutsioonil on hüvitamise kohustus üldnormide järgi – seda siis, kui ta on vastutav selle ametniku
õnnetuse või haiguse eest, või personalieeskirjade artikli 24 lõike 2 järgi – siis, kui ametniku õnnetus või haigus tekkis
kolmandate isikute või teiste ametnike rünnakute tõttu tema suhtes ning teenistusülesannete täitmisel tema poolt ja kui personalieeskirjades
ette nähtud hüvitistest ei piisa tekitatud kahju täielikuks hüvitamiseks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. oktoobri 1986. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 169/83 ja 136/84: Leussink
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2801, punktid 11 ja 12).
Vaidlustatud kohtuotsuses Avaliku Teenistuse Kohtu poolt tuvastatud ning eespool punktides 64 ja 65 meenutatud asjaoludest
ilmneb, et hüvitisetaotluses nõuti üksnes varalise kahju hüvitamist, mis Q‑l väidetavalt tekkis abitaotluses kirjeldatud psühholoogilise
ahistamise tõttu, millega tegelesid komisjoni personali ja halduse peadirektoraadi juhtkonna liikmed, s.o tegude eest, mille
panid isiklikult toime teised ametnikud, mitte komisjoni väärhalduse tõttu, mille üle järelevalve teostamine toimub vastavalt
eespool punktides 42 ja 66 viidatud kohtupraktikale personalieeskirjade teiste sätete alusel.
Sellest järeldub, et esimese astme kohtule esitatud hagil ei olnud nõuete osas, mis puudutasid Q‑l väidetavalt tekkinud kahju
hüvitamist, muud eesmärki kui hüvitisetaotluses personalieeskirjade artikli 24 teise lõigu alusel nõutu, ning lisaks nõuti
hagis hüvitisetaotluse rahuldamata jätmise tõttu komisjonilt kahjuhüvitise väljamõistmist selle otsuse õigusvastasusega tekitatud
kahju eest summas 100 000 eurot. Seevastu ei võimalda samad tuvastatud asjaolud järeldada, et Q nõudis hüvitisetaotluses hüvitist
mittevaralise kahju eest, mille tekitas komisjoni väärhaldus, kuivõrd komisjon rikkus hoolitsemiskohustust, nagu nähtub teatavatest
abitaotluses kirjeldatud asjaoludest.
Lisaks ei saa asuda seisukohale, et komisjonile süüks arvatud väärhaldus, mida on kirjeldatud eespool punktis 64, on tihedalt
seotud kaudse otsusega jätta rahuldamata hüvitisetaotlus, milles personalieeskirjade artikli 24 teise lõigu alusel nõuti varalise
kahju hüvitamist, mis Q‑le oli väidetavalt tekitatud abitaotluses kirjeldatud psühholoogilise ahistamisega. Kuigi faktilisi
asjaolusid, mida abitaotluses kirjeldatakse psühholoogilise ahistamisena personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses,
tuleb käsitada nende toimepanijate, s.o komisjoni personali ja halduse peadirektoraadi juhtkonna liikmete isiklike tegudena,
ei ole see nii abi‑ ja hüvitisetaotluste kaudse rahuldamata jätmise otsuse puhul, mis on komisjonile omistatav akt. Igal juhul
on aktid, mida Avaliku Teenistuse Kohus arvestas komisjoni väärhalduse tuvastamisel (vt eespool punkt 64), varasemad kui kuupäev,
millal tehti kaudne otsus abi‑ ja hüvitisetaotluste rahuldamata jätmise kohta, s.o 3. september 2004. Nimetatud eksimust,
mis niisiis eelnes kaudsele rahuldamata jätmise otsusele, ei saa käsitada viimatinimetatuga tihedalt seotud olevana eespool
punktis 63 osundatud kohtupraktika tähenduses.
Niisiis, isegi kui personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel esitatud hagi, milles vaidlustati hüvitisetaotluse kaudse
rahuldamata jätmise otsuse seaduslikkus personalieeskirjade artikli 24 teise lõigu sätete seisukohast, ei saanud Avaliku Teenistuse
Kohus neidsamu sätteid rikkumata otsustada küsimuse üle, kas teatavad abitaotluses kirjeldatud asjaolud võivad kogumina kvalifitseeruda
komisjoni väärhalduseks, mis oli Q‑l tekkinud mittevaralise kahju lähtekohaks ning mis kuulub hüvitamisele.
Avaliku Teenistuse Kohus rikkus seega personalieeskirjade artikleid 90 ja 91 ning otsustas
ultra petita
, muutes vaidluseset, kuna ta – nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 242 ja resolutsiooni punktist 2 – mõistis välja
hüvitise mittevaralise kahju eest, mis tulenes väärhaldusest, mille tulemusel Q eraldati oma üksuse sees, ning mis tulenevalt
teatavatest abitaotluses kirjeldatud tegudest seisnes hoolitsemiskohustuse rikkumises komisjoni poolt.
Seetõttu ning ilma, et oleks vaja analüüsida esimese väite teise osa toetuseks esitatud teisi etteheiteid või argumente, tuleb
selle väiteosaga nõustuda ning tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2 niivõrd, kui sellega mõistetakse komisjonilt
Q kasuks välja 500 euro suurune hüvitis.

Teine väide, mille kohaselt on rikutud tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise
olemasolu, ning mille kohaselt on samuti rikutud personalieeskirjade artikleid 7 ja 24 ning kohtuotsuste põhistamise kohustust
Poolte argumendid
Komisjon heidab Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et viimane rikkus tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks
on õigusvastase käitumise olemasolu, ning samuti heidab ta ette personalieeskirjade artiklite 7 ja 24 ning kohtuotsuste põhistamise
kohustuse rikkumist, kuna nimetatud kohus rahuldas vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 osaliselt nõude, milles
Q nõudis abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsusega tekitatud kahju hüvitamist, kusjuures nimetatud kohus leidis vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 250, 251 ja 254 eelnevalt, et eeltingimus, mille kohaselt peab esinema õigusvastane käitumine, oli kõnealuses
asjas täidetud ning avaldus kaudses otsuses keelduda võtmast eemaldamismeetmeid õigusvastasuses, mis on tuvastatud vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 209–212, ning haldusjuurdluse alustamisega viivitamises.
Esiteks väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–212, 250, 251 ja 254 tingimust,
mille kohaselt ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, personalieeskirjade artikleid 7
ja 24 ning kohtuotsuste põhistamise kohustust, kuna ta jõudis järeldusele – ilma, et ta isegi oleks vastavalt kohtupraktikast
tulenevatele nõuetele tuvastanud, et komisjon eiras oma kaalutlusõiguse piire ilmselgelt ja jämedalt (eespool punktis 27 viidatud
kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon) –, et ühenduse lepinguväline vastutus tekkis seetõttu, et komisjon keeldus võtmast ajutist eemaldamismeedet. Mis
puutub niisuguse ametniku ajutise eemaldamise meetmesse, kes väidetavalt on langenud psühholoogilise ahistamise ohvriks, siis
on institutsioonidel vastavalt personalieeskirjade artiklile 7 suur kaalutlusõigus, mida on kinnitanud ka kohtupraktika (Üldkohtu
5. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑136/98: Campogrande
vs.
komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑267 ja II‑1225, punkt 42) ning 22. oktoobri 2003. aasta teatis komisjoni poliitika kohta psühholoogilise
ahistamise valdkonnas (K (2003) 3644) (edaspidi „teatis psühholoogilise ahistamise kohta”). Seega ei ole olemas üldist ja
absoluutset kohustust, millest tulenevalt administratsioon peaks automaatselt võtma niisuguse ennetava meetme nagu teisele
ametikohale määramine või üleviimine vähimagi kahtluse korral, et tegu on psühholoogilise ahistamisega. Niisugune teisele
ametikohale määramine või üleviimine oleks igal juhul vastuolus personalieeskirjade artikliga 7, mille kohaselt niisugused
ametikohale määramised peavad toimuma üksnes lähtuvalt teenistusüksuse huvidest.
Komisjon leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 250, 251 ja 254 on ühtlasi põhjendamata, sest Avaliku Teenistuse Kohus
ei täitnud kohtupraktikast tulenevat nõuet kontrollida, kas komisjon eiras praegusel juhul ilmselgelt ja jämedalt oma kaalutlusõiguse
piire (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, punktid 43 ja 44).
Igal juhul leiab komisjon, et arvestades abitaotluses kirjeldatud tegusid, Q töölt puudumist tervislikel ja muudel põhjustel
suurema osa ajast 2004. aasta jooksul, tema probleemide alalisust ja ebakonkreetsust, teatavatest teisele kohale määramise
ettepanekutest keeldumist Q poolt ja Q‑ga käimasolnud arutlusi eesmärgiga leida talle sobiv ametikoht mõnes tema väljavalitud
peadirektoraadis, oli otsus Q‑d mitte sundkorras teisele kohale määrata, vaid kaasata ta konstruktiivse lahenduse leidmisse,
kohane nii tema karjääri uuesti ümberkujundamise kui ka teenistuse huvide seisukohast. Alates katseajast oli Q‑d tema taotluse
juba mitu korda „eemaldatud” administratsioon tegutses praegusel juhul kiiresti, pakkudes talle ametikohta mõnes teises peadirektoraadis
tema omal valikul.
Teiseks väidab komisjon sisuliselt, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus ka tingimust, mille kohaselt ühenduse lepinguvälise
vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 251, et administratsioon
käitus õigusvastaselt, viivitades abitaotluses kirjeldatud tegusid käsitleva haldusjuurdluse alustamisega. Komisjon leiab,
et ühest küljest ei arvestanud Avaliku Teenistuse Kohus otsest seost tühistamisnõuete ja hüvitamisnõuete lahenduste vahel.
Kuna Avaliku Teenistuse Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 200 vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata nõuded tühistada
abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsus osas, milles see otsus puudutas keeldumist alustada haldusjuurdlust, siis oleks
ta pidanud ühtlasi tagasi lükkama ka tühistamisnõuetega tihedalt seotud hüvitisenõuded. Teisest küljest aktsepteerib kohtupraktika
teatavat viivitust haldusjuurdlusega alustamisel, kui see viivitus on antud juhtumi asjaoludel põhjendatud (vt eespool punktis 76
viidatud kohtuotsus Campogrande
vs.
komisjon, punkt 54). Praegusel juhul oli umbes neljakuuline viivitamine haldusjuurdluse alustamisega põhjendatud asjaoluga,
et nimetatud juurdluse läbiviimine pidi tehtama ülesandeks uurimis‑ ja distsiplinaarametist (personali ja halduse peadirektoraadi
valitsusalas tegutsev asutus, edaspidi „IDOC”) sõltumatule ärakuulamise eest vastutavale ametnikule.
Q nõuab esiteks, et kohus lükkaks tagasi väite, mille kohaselt on rikutud tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke
eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, personalieeskirjade artikleid 7 ja 24 ning kohtuotsuste põhistamise kohustust.
Eespool punktis 27 viidatud kohtuotsusest Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon tulenev kohtupraktika ei ole avalikku teenistust puudutavates vaidlustes kohaldatav. Ta väidab, et teatises psühholoogilise
ahistamise kohta võtab komisjon kohustuse „keelata repressioonid personali liikme vastu, kes kaebab, et teda ahistatakse”
ning sellest lähtuvalt ja „konkreetset olukorda arvestades” võtta ajutisi eemaldamismeetmeid, mille eesmärk on „eraldada asjaomased
pooled” ning mis „peavad võimaldama eeldataval ohvril taastuda, aidates tal distantseeruda” [mitteametlik tõlge]. Praegusel
juhul oleks komisjon pidanud arvestama mitte ainult abitaotluses kirjeldatud tegude järjepidevust ja korduvust, vaid ka paljude
arstide ja ekspertide otsuseid, kes kõik soovitasid Q personali ja halduse peadirektoraadist eemaldada. Lisaks võib psühholoogilise
ahistamise eeldatava ohvri ajutise eemaldamise meedet pidada teenistuse huvides toimuvaks ametikohale määramiseks personalieeskirjade
artikli 7 tähenduses. Komisjoni 26. aprilli 2006. aasta otsus K(2006) 1264/3, mis käsitleb isiku väärikuse kaitse ning psühholoogilise
ja seksuaalse ahistamisega võitlemise poliitikat komisjonis ja mis tühistab ja asendab teatise psühholoogilise ahistamise
kohta, kinnitab samuti, et „eemaldamismeede toimub teenistuse huvides teisele ametikohale määramise vormis”. Eespool punktis 76
viidatud kohtuotsuses Campogrande
vs.
komisjon väljendatud kriteeriumeid arvestades ei rikkunud Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, otsustades,
et komisjon pani toime väärhalduse, kuna ta ei sekkunud vajaliku energiaga ning ei vastanud abitaotlusele niisuguse kiiruse
ja hoolitsusega, mida juhtumi asjaolud nõudsid.
Teiseks nõuab Q, et kohus lükkaks tagasi etteheite, et Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang rikub õigusnorme, kuivõrd selle hinnangu
kohaselt võib komisjonile ette heita abitaotluses kirjeldatud tegusid käsitleva haldusjuurdluse alustamisega viivitamist.
Eespool punktis 76 viidatud kohtuotsuse Campogrande
vs.
komisjon punkt 54 kohaselt on komisjon õigustatud viivitama haldusjuurdluse alustamisega üksnes teatava aja. Pigem rõhutab
nimetatud kohtuotsus nõudeid, mis tulenevad personalieeskirjade artiklis 24 sätestatud abistamiskohustusele loomuomastest
hoolitsemis-, kiiresti reageerimise ja hoolsuskohustusest.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb analüüsida komisjoni etteheiteid, mille kohaselt on rikutud tingimust, et ühenduse lepinguvälise vastutuse
tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, ning et samuti on rikutud personalieeskirjade artikleid 7 ja 24, kuna
Avaliku Teenistuse Kohus otsustas, et ühenduse lepinguväline vastutus tekkis seetõttu, et ametisse nimetav asutus keeldus
abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse tulemusel võtmast eemaldamismeedet, samas kui vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209
on välja toodud, et „abitaotluses kirjeldatud faktiliste asjaolude tähtsus ja tõsidus [andsid] tunnistust […] „psühholoogilise
ahistamise kahtlusest” [...] teatise psühholoogilise ahistamise kohta tähenduses”.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et personalieeskirjade artikkel 24, mis paneb ühendustele hoolitsemiskohustuse oma ametnike suhtes,
asub II jaotises, mille ese on „ametnike õigused ja kohustused”. Sellest järeldub, et olukorras, kus nõutavad faktilised asjaolud
on täidetud, vastab see abistamiskohustus asjaomase ametniku teatavale seaduslikule õigusele (vt eespool punktis 68 viidatud
kohtuotsus Caronna
vs.
komisjon, punkt 58).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab administratsioon tulenevalt personalieeskirjade artikli 24 esimeses lõigus ette
nähtud abistamiskohustusest juhtumi korral, mis on vastuolus korra ja rahuga teenistusüksuses, sekkuma kogu vajaliku energiaga
ning reageerima nii kiiresti ja nii suure hoolitsusega, nagu juhtumi asjaolud nõuavad, et selgitada välja faktilised asjaolud
ja teha, olles nendest teadlik, vajalikud järeldused. Sel eesmärgil on piisav, kui oma institutsioonilt abi taotlev ametnik
esitab esialgsed tõendid rünnakute kohta, mida ta kinnitab endale osaks saavat. Kui administratsioonile esitatakse niisugused
tõendid, siis ta peab võtma sobivad meetmed, eelkõige lastes läbi viia haldusjuurdluse selleks, et teha koostöös kaebuse esitajaga
kindlaks kaebuse aluseks olevad asjaolud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 224/87: Koutchoumoff
vs
. komisjon, EKL 1989, lk 99, punktid 15 ja 16, ja eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus L
vs
. komisjon, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika), ilma milleta ta ei saa võtta lõplikku seisukohta eelkõige küsimuses,
kas kaebuse menetlemine tuleks lõpetada, andmata sellele edasist käiku, või tuleks algatada distsiplinaarmenetlus ja vajaduse
korral rakendada distsiplinaarsanktsioone (vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 53/72: Guillot
vs
. komisjon, EKL 1974, lk 791, punktid 3, 12 ja 21, ja 9. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 55/88: Katsoufros
vs.
Euroopa Kohus, EKL 1989, lk 3579, punkt 16).
Lisaks, kui administratsioon saab ametnikult abitaotluse personalieeskirjade artikli 24 esimese lõigu alusel, siis peab ta
tulenevalt kaitsekohustusest, mille see artikkel talle paneb (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus V
vs
. komisjon, punkt 16) ühtlasi võtma kohased ennetavad meetmed, nagu teisele ametikohale määramine või üleviimine, mille eesmärk
on kaitsta seda ametnikku kogu aja jooksul, mis on nõutav haldusjuurdluse läbiviimiseks (vt selle kohta eespool punktis 76
viidatud kohtuotsuse Campogrande
vs.
komisjon, punkt 55).
Lisaks kuulub administratsioonile ulatuslik, kuid liidu kohtu kontrollile alluv kaalutlusõigus nii ajutiste kui ka lõplike
meetmete osas, mis tuleb võtta personalieeskirjade artikli 24 alusel. Liidu kohtu kontroll piirdub küsimusega, kas asjassepuutuv
institutsioon on toiminud mõistlikkuse piires ega ole kasutanud oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt (vt selle kohta Üldkohtu
25. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑154/05: Lo Giudice
vs
. komisjon, EKL AT 2007, lk I‑A‑2‑203 ja II‑A‑2‑1309, punkt 137 ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski tuleb ka rõhutada, et 3. mail 2004 esitatud abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse tegemise ajaks oli teatis
psühholoogilise ahistamise kohta juba vastu võetud ning et nii oma sõnastuse ja vormi kui ka oma sisu poolest oli see teatis
võrdväärne komisjonile kohustusliku sisedirektiiviga, sest komisjon ei avaldanud selget soovi kalduda sellest põhjendatud
ja üksikasjaliku otsusega kõrvale (vt selle kohta analoogia alusel Euroopa Kohtu 30. jaanuari 1974. aasta otsus kohtuasjas
148/73: Louwage
vs
. komisjon, EKL 1974, lk 81, punkt 12, ja Üldkohtu 6. veebruari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑246/04 ja T‑71/05:
Wunenburger
vs
. komisjon, EKL AT 2007, lk I‑A‑2‑21 ja II‑A‑2‑131, punkt 127).
Vastavalt teatise psühholoogilise ahistamise kohta punktile 4.1.1., mille ese olid „[a]histamise kindlakstegemise järel võetavad
meetmed”, pidi psühholoogilise ahistamise vastane poliitika olema uus vahend, mille abil kaitsta institutsioonis töötavaid
inimesi ning tagada eeldatavatele ohvritele ja võimalikele tunnistajatele institutsiooni kaitse. Sel eesmärgil nägi teatise
psühholoogilise ahistamise kohta punkti 4.1.1. alapunkt i „[k]iireloomulis[te] meetme[tena]” ette, et „[p]sühholoogilise ahistamise
vähimagi kahtluse korral või[sid] kõne alla tulla eemaldamismeetmed”, et „[n]ende meetmete eesmärk o[li] eraldada asjaomased
pooled ja neid ei toh[tinud] ajada segi liikuvuspoliitikaga”, „[n]ende võtmiseks või[s] ametisse nimetavale asutusele kirjaliku
ettepaneku teha usaldusisik või ombudsman”, ning et „[m]is puudutab ajutisi meetmeid, siis see eemaldamine ei sõltu vaba ametikoha
olemasolust”. Lisaks nägi see säte ette, et „[n]eed eemaldamismeetmed, mille puhul tul[i] võtta arvesse konkreetseid olukordi,
või[s] võtta kohe ja vajaduse korral lõplikult”, ning et „[n]eed p[idi]d võimaldama eeldataval ohvril taastuda, aidates tal
distantseeruda”. [mitteametlik tõlge]
Neist sätetest tuleneb, et teatis psühholoogilise ahistamise kohta, mis seejärel tühistati ja asendati otsusega K(2006) 1264/3,
rajanes ideel, et administratsioon ei peaks ootama, kuni konfliktsituatsioon põlistub, vaid peaks vastupidi sekkuma kogu vajaliku
energiaga ning reageerima nii kiiresti ja nii suure hoolitsusega, nagu juhtumi asjaolud nõuavad, et võtta ennetavalt vajalikud
eemaldamisemeetmed. Komisjon viitab ses osas põhjendamatult tegusõnale „võima”, mida teatis psühholoogilise ahistamise kohta
kasutab, eesmärgiga väita, et tal oli igal juhul vabadus kaaluda, kas ajutise eemaldamismeetme võtmine oli antud juhtumi asjaoludel
vajalik. Kõnealuse teatise kontekstis tuleb tegusõna „võima” mõista nii, et administratsioonil oli voli võtta ennetav eemaldamismeede
kogu ajaks, mis oli nõutav haldusjuurdluse läbiviimiseks, mille tulemusel pidi administratsioonil olema võimalik välja selgitada
faktilised asjaolud ning asuda nende osas lõplikule seisukohale. See tegusõna ei mõjuta kuidagi seda, et vajadus tagada personalieeskirjade
artikli 24 esimesest lõigust tuleneva abistamiskohustuse kasulik mõju tähendas seda, et administratsioonil võis teatavate
faktiliste asjaolude kokkulangemise korral olla kohustus ametnikku aidata, võttes ennetavalt eemaldamismeetme.
Arvestades personalieeskirjade artikli 24 esimest lõiku ja teatist psühholoogilise ahistamise kohta, tuleb niisiis asuda seisukohale,
et päeval, mil tehti kaudne otsus abitaotluse rahuldamata jätmise kohta, oli administratsioonil personalieeskirjade artikli 24
esimese lõigu alusel kohustus abistada temalt abi taotlevat ametnikku, võttes ennetavalt eemaldamismeetme, juhul kui, esiteks,
talle oli teatatud asjaoludest, mis panid või oleks mõistlikult pidanud panema teda kahtlustama, et see ametnik oli niisuguste
tegude objekt, mis kuuluvad personalieeskirjade artikli 24 esimese lõigu kohaldamisalasse, nagu psühholoogiline ahistamine
personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses (vt selle kohta eespool punktis 86 viidatud kohtuotsus Lo Giudice
vs.
komisjon, punkt 153), ning kui teiseks oli selgunud, et see meede oli vajalik, et kaitsta asjaomase ametniku tervist ja turvalistust
eelkõige kahtlustatavate tegude kordumise eest (vt selle kohta eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Campogrande
vs.
komisjon, punkt 55; vt selle kohta ja analoogia alusel Üldkohtu 3. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑48/01: Vainker
vs.
parlament, EKL AT 2004, lk I‑A‑51 ja II‑197, punktid 92 ja 93).
Isegi kui komisjon eespool punktides 40–45 nimetatud põhjustel eksib, väites, et Avaliku Teenistuse Kohus oleks pidanud kontrollima,
kas komisjon rikkus ilmselgelt ja oluliselt oma kaalutlusõiguse piire, ei muuda see praegusel juhul asjaolu, et oma väidetes
heidab komisjon Avaliku Teenistuse Kohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus õigusnormi ja kohtuotsuste põhistamise kohustust,
tühistades abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse osas, milles see puudutas keeldumist võtta ajutine eemaldamismeede,
võtmata seejuures arvesse kaalutlusõigust, mis komisjonil niisuguse meetme võtmise osas on.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et personalieeskirjade artikli 24 esimese lõigu alusel võetavate eemaldamisemeetmete eesmärk
on ennetavalt kaitsta niisuguse ametniku tervist ja turvalisust, kes on langenud mõne selles sättes nimetatud teo ohvriks.
Selle kaitse-eesmärgi kohaselt ei saa niisugused meetmed sõltuda vaba ametikoha olemasolust teenistusüksustes, nagu õigesti
täpsustas teatis psühholoogilise ahistamise kohta. Niisiis ei saa neid abimeetmeid segi ajada personalieeskirjade artikli 7
lõike 1 aluselt tehtavate, teenistusüksuse huvides teisele ametikohale määramise otsustega. Viimati nimetatud otsuste eesmärk
on tagada teenistusüksuse nõuetekohane toimimine ja seda isegi siis, kui nende tegemise põhjuseks on keerulised sisesuhted,
ning seetõttu kuuluvad need selle laia kaalutlusõiguse alla, mille olemasolu Euroopa Kohtu praktika institutsioonidel oma
teenistusüksuste ülesehitamisel, neile pandud ülesannete täitmisel ning viimaste tarbeks nende käsutuses oleva personali ametikohtadele
määramisel tunnustab, tingimusel et ametikohale määramisel järgitaks ametikoha ja palgaastme omavahelist vastavust (vt Euroopa
Kohtu 12. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑294/95 P: Ojha
vs.
komisjon, EKL 1996, lk I‑5863, punktid 40 ja 41 ning seal viidatud kohtupraktika).
Seega jääb vastavalt eespool punktis 86 viidatud kohtupraktikale üle ainult hinnata, kas Avaliku Teenistuse Kohus kontrollis,
et komisjon ei jäänud mõistlikkuse piiridesse ja kasutas oma kaalutlusõigust ilmselgelt valesti, jättes võtmata ajutise eemaldamismeetme,
kuna faktilised tingimused, mille kokkulangemise korral peab komisjon niisuguse meetme võtma ning mis on loetletud eespool
punktis 90, olid täidetud.
Olles abitaotluses kirjeldatud faktilised asjaolud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 kokku võtnud ning olles märkinud,
et „paljude dokumentide hulgas, mis hageja oma abitaotlusele lisas, oli isikute loetelu, kes või[si]d kõnesoleva isiku sõnul
väidetavat psühholoogilist ahistamist kinnitada”, leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209, et
„abitaotluses kirjeldatud faktiliste asjaolude tähtsus ja tõsidus [andsid] tunnistust kui mitte psühholoogilise ahistamise
asetleidmisest, siis vähemalt „psühholoogilise ahistamise kahtlusest” […] teatise psühholoogilise ahistamise kohta tähenduses
ning kohustasid komisjoni võtma „eemaldamismeetmed” juba enne haldusjuurdluse läbiviimist ja kõnesoleva isiku etteheidete
tõelevastavuse kontrollimist.” Seejärel leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 214, et abitaotluse
kaudne rahuldamata jätmise otsus, milles komisjon keeldus ajutise eemaldamismeetme võtmisest, tuleb tühistada. See kajastab
vaidlustatud kohtuotsuse punktis 196 esitatud hinnanguid, millest ilmneb, et „komisjon [oli] isegi enne lõplikku seisukohavõttu
selle taotluse osas sellegipoolest kohustatud andma teatavad aktid, kas või üksnes kaebuse tagamiseks”. Vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 250 ja 253 leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekitasid eelkõige „komisjoni keeldumine
võtta ajutisi meetmeid ning viivitamine haldusjuurdluse algatamisega” ning et just see käitumine põhjustas „mittevaralise
kahju”, mis seisnes [Q‑le tekitatud] „ebakindlus[es] ja mure[s], sest ta võis karta, et komisjon ei võta tema abitaotlust
arvesse ning õigusvastane käitumine, mis oli talle seni institutsiooni poolt osaks saanud, võib jätkuda”. Avaliku Teenistuse
Kohus lisas selle mittevaralise kahju vaidlustatud kohtuotsuse punktis 254 sellele mittevaralisele kahjule, mille nimetatud
kohtu arvates hüvitaks õiglaselt see, kui „komisjonilt mõistetakse [Q] kasuks välja 15 000 euro suurune summa”.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 250 ilmneb selgelt, et ainus põhjus, mille tõttu Avaliku Teenistuse Kohus järeldas, et komisjon
pidi võtma ajutise eemaldamismeetme, oli „psühholoogilise ahistamise kahtluse” esinemine teatise psühholoogilise ahistamise
kohta tähenduses.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 207–214 ja 250 ilmneb siiski ka see, et Avaliku Teenistuse Kohus kontrollis vastavalt
käesoleva kohtuotsuse punktis 98 nimetatud eeskirjale, kas ajutise eemaldamismeetme võtmine oli vajalik Q tervise ja turvalisuse
kaitseks kogu haldusjuurdluse vältel.
Neil asjaoludel rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209 ja 211, et komisjon
oli kohustatud võtma ajutise eemaldamismeetme, ilma et ta oleks seejuures eelnevalt kontrollinud, kas selle meetme võtmine
oli vajalik Q tervise ja turvalisuse kaitseks kogu haldusjuurdluse vältel.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei too õigusnormi rikkumine esimese astme kohtu poolt siiski kaasa nimetatud
kohtu otsuse tühistamist, kui selle kohtuotsuse resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑312/00 P: komisjon
vs.
Camar ja Tico, EKL 2002, lk I‑11355, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑93/02 P:
Biret International
vs.
nõukogu, EKL 2003, lk I‑10497, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika). Kui apellatsioonikohus asendab sellise juhtumi korral
kohtuotsuse põhjendused muude põhjendustega, siis ta võtab arvesse esimese astme kohtu tuvastatud faktilised asjaolud (vt
eespool viidatud kohtuotsus Biret International
vs.
nõukogu, punktid 60–66).
Selles osas ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 41, et pärast seda, institutsiooni arst leidis läbiviidud tervisekontrolli
põhjal 7. mai 2004. aasta arvamuses, et Q oli „alates 10. [maist] 2004 võimeline töötama 100‑protsendiliselt”, kuid „[Q] tervise
huvides oleks soovitav, et ta vahetaks ametikohta”. Järgmiseks ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 54, et „[p]sühhiaater,
kellele meditsiinitalitus usaldas ülesande teha [Q‑le] psühhiaatriline ekspertiis, rõhutas 18. mail 2004 oma ekspertiisis,
et „[p]robleem on sotsiaalne (konflikt tema [i]nstitutsioonis), seega tul[i] probleemiga tegelda ühiskondlikul tasandil (taasintegreerimine
teise [p]eadirektoraati)””. Lisaks on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 märgitud, et „tervisekontrollis, kuhu [Q] saadeti
pärast seda, kui ta esitas arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 28. augustist kuni 25. septembrini, tehti 6. septembril
2004 järeldus, et [Q] „[oli selle] päeva seisuga 100% töövõimeline”, kuid korrati siiski märkust, mille tegi 18. mail 2004
tookord Q läbi vaadanud psühhiaater, kes arvas, et „[Q] tervise huvides ol[i] soovitav, et ta muudaks ametikohta””. Viimaseks
ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 73, et „[Q] esitatud sõltumatule arstile suunamise taotluse järel valitud sõltumatu
arst [...] tõdes, et „[Q] [oli] võimeline taas töötama, kuid mõnes teises [peadirektoraadis]”, ning täpsustas, et „[Q] määramine
tagasi oma varasemale ametikohale või[s] ainult puhuda läbielatud psühholoogilise ahistamise taas lõkkele ja ta tasakaalust
välja viia””. Niisiis ilmneb vaidlustatud kohtuotsuses tuvastatud asjaoludest, et arstlikes arvamustes ja arstitõendites jõuti
järeldusele, et Q tervise kaitsmiseks oli vajalik eemaldamismeede, ja selle pidanuks võtma juba enne, kui administratsioon
viib läbi haldusjuurdluse, mis võimaldab kontrollida, kas psühholoogiline ahistamine, mida Q tundis, leidis tõesti aset ning
kas seetõttu peaks võtma teatavad lõplikud meetmed eesmärgiga karistada ahistamise toimepanijaid ning lisaks kohustada neid
heastama oma tegude kahjulikud tagajärjed.
Arvestades niisuguste pädevate isikute antud arvamusi ja väljastatud tõendeid, kelle arstlik arvamus on komisjonile tema otsustamispädevuse
teostamisel siduv, tuleb asuda seiskohale, et vähemalt alates 6. oktoobrist 2004 oli vajalik ajutise eemaldamismeetme võtmine,
et tagada Q tervisliku seisundi kohene kaitse. Niisiis olid praeguse juhtumi asjaoludel täidetud faktilised tingimused, mis
võimaldavad asuda seisukohale, et abitaotluse kaudse rahuldamatajätmise otsuse vastuvõtmise päeval oli administratsioon kohustatud
võtma ennetavalt niisuguse ajutise eemaldamismeetme, nagu on kirjeldatud eespool punktis 98. Seetõttu ei toiminud komisjon
mõistlikkuse piires ning kasutas oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt, sest ta ei eemaldanud Q‑d ajutiselt personali ja
halduse peadirektoraadist või selle direktoraadi üksusest D 2, kus Q töötas, olgugi et oli ilmnenud, et niisuguse meetme võtmine
oli vajalik Q tervisliku seisundi kaitsmiseks.
Sellest järeldub, et olenemata asjaolust, et vaidlustatud kohtuotsus rikub selles osas õigusnormi, leidis Avaliku Teenistuse
Kohus vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktides 1 ja 2 õigesti, et abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsus tuli
tühistada osas, milles sellega keelduti võtmast ajutist eemaldamismeedet, ning et komisjon pidi Q‑le hüvitama selle keeldumise
kahjulikud tagajärjed.
Selles osas tuleb tagasi lükata teise väite raames esitatud etteheited, mille kohaselt on rikutud tingimust, et ühenduse lepinguvälise
vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise olemasolu, ning personalieeskirjade artikleid 7 ja 24, sest need etteheited
ei ole tulemuslikud.
Teiseks tuleb analüüsida teise väite raames esitatud etteheiteid, mille kohaselt Avaliku Teenistuse Kohus rikkus vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 251 tingimust, mille kohaselt ühenduse lepinguvälise vastutuse tekke eelduseks on õigusvastase käitumise
olemasolu, kuna nimetatud kohus otsustas, et administratsioon käitus õigusvastaselt, viivitades haldusjuurdluse alustamisega,
kuid ei võtnud seejuures arvesse, et nimetatud juurdlusega alustamisega viivitamine oli õigustatud vajadusega tagada uurimise
erapooletus.
Avaliku Teenistuse Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 251, et „abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse tegemise
kuupäeval ei olnud haldusjuurdlust veel algatatud, sest ärakuulamise eest vastutav ametnik sai komisjoni peasekretärilt volitused
see juurdlus läbi viia alles 8. septembril 2004 ning esimesed ärakuulamised algasid alles 2004. aasta oktoobris”. Vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 253 leidis nimetatud kohus, et kõnealuse viivitamisega tekitatud mittevaraline kahju tuleb hüvitada, arvetes
nimetatud kahju mittevaralise kahju hulka, mille Avaliku Teenistuse Kohtu arvates hüvitab õiglaselt see, „kui komisjonilt
mõistetakse [Q] kasuks välja 15 000 euro suurune summa”.
Tulenevalt personalieeskirjade artikli 24 esimeses lõigus ette nähtud abistamiskohustusest peab administratsioon sekkuma nii
kiiresti, nagu juhtumi asjaolud nõuavad, viies eelkõige läbi haldusjuurdluse, et selgitada koostöös kaebuse esitajaga välja
kaebuse aluseks olevad faktilised asjaolud (eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Campogrande
vs.
komisjon, punktid 42 ja 53). Viidatud kohtupraktika ei välista siiski, et võib esineda eelkõige menetluse korraldamise vajadustega
seotud objektiivseid põhjusi, mis võivad õigustada nimetatud juurdluse alustamisega viivitamist (vt selle kohta eespool punktis 76
viidatud kohtuotsus Campogrande
vs.
komisjon, punkt 56).
Praegusel juhul ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 40, et Q palus abitaotluses, et menetluse algataks „neutraalne instants”,
mis ei oleks seotud personali ja halduse peadirektoraadiga ning mis oleks seega IDOC‑ist sõltumatu. Lisaks ilmneb vaidlustatud
kohtuotsuse punktist 59, et IDOC‑i direktor märkis 11. juuni 2004. aasta kirjas komisjoni peasekretärile, et „kuna Q süüdistas
kogu personali ja halduse peadirektoraadi juhtkonda, sealhulgas selle peadirektorit, näi[s] talle vajalik, et komisjoni peasekretär
täidaks haldusjuurdluses ametisse nimetava asutuse rolli ja selle juurdluse läbiviimisel nimetataks „ärakuulamise eest vastutavaks
ametnikuks” isik, kes ei ole seotud personali ja halduse peadirektoraadiga.” Seejärel ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 64,
et „[k]omisjoni peasekretär teatas 1. juulil 2004 IDOC-i direktorile, et nõustub täitma kavandatavas haldusjuurdluses ametisse
nimetava asutuse rolli, ning täpsustas ärakuulamise eest vastutava ametniku nime, kelle ta oli selle juurdluse läbiviimiseks
valinud.” Viimaseks ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 71, et „[ä]rakuulamise eest vastutav ametnik, kelle komisjoni
peasekretär hageja taotletud haldusjuurdluse raames nimetas, sai 8. septembri 2004. aasta teatega peasekretärilt volitused
„teha kindlaks, kas sõnastatud väited on tõesed, mis puudutab eelkõige toimikus nimetatud ametniku või ametnike käitumist,
ning võimaldada nii hinnata tegelikku olukorda ja otsustada, missugused järeldused tule[ks] sellest vajaduse korral teha””.
Praegusel juhul jättis Avaliku Teenistuse Kohus siiski kontrollimata, kas haldusjuurdluse „neutraalse instantsi” poolt korraldamise
vajadus vastavalt soovile, mida Q väljendas abitaotluses, ja teha see ülesandeks mitte IDOC‑ile, nagu see on tavaliselt ette
nähtud, vaid erandlikult väljastpoolt personali ja halduse peadirektoraati määratud isikule, õigustas kõnealust viivitust.
Kuna Avaliku Teenistuse Kohus ei kontrollinud kõiki asjaolusid nii, nagu seadus temalt nõuab, siis ei andnud ta vaidlustatud
kohtuotsusele vajalikku õiguslikku alust osas, mis puudutab otsust mõista komisjonilt Q kasuks välja kahjuhüvitis ja intressid
selle umbes neli kuud kestnud viivituse eest, mis kulus haldusjuurdluse alustamiseks.
Selles osas tuleb nõustuda teise väitega ja tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2 niivõrd, kui see mõistab
komisjonilt Q kasuks välja kahjuhüvitise selle umbes neli kuud kestnud viivituse eest, mis kulus haldusjuurdluse alustamiseks.
Kuna Avaliku Teenistuse Kohus ei teinud nähtuvalt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 250–254 vahet hüvitisel, mis Q kasuks
tuleks välja mõista viimati nimetatud alusel, ja hüvitisel, mida ta peaks saama komisjoni keeldumise tõttu võtta ajutine eemaldamismeede,
siis tuleb tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2 niivõrd, kui see mõistab komisjonilt Q kasuks välja 15 000 euro
suuruse summa osas, milles selle eesmärk on hüvitada Q‑le mittevaraline kahju, mis tekitati haldusjuurdluse alustamisega väidetava
viivitamise tõttu.
Kõiki eelnenud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebus osaliselt rahuldada ning jätta see ülejäänud osas rahuldamata.

Vastuapellatsioonkaebus
Kodukorra artikli 142 lõike 2 alusel esitatud vastuapellatsioonkaebuses nõutakse vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist osas,
milles see lükkab tagasi esimese astme kohtule esitatud hagis sisaldunud nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded
ja mõista välja hüvitis täiendava kahju eest, mille tekitas kaudne otsus jätta rahuldamata taotlus lõplike meetmete võtmiseks,
mis oleksid kohased karistama väidetavaid psühholoogilise ahistamise toimepanijaid ja lisaks heastama nende tegude kahjulikud
tagajärjed.
Q esitab vastuapellatsioonkaebuse toetuseks üheksa väidet. Kaheksa esimest väidet on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu
osas, milles see lükkab tagasi esimese astme kohtule esitatud hagis sisaldunud nõuded mõista välja hüvitis täiendava kahju
eest, mille tekitas kaudne otsus jätta rahuldamata taotlus lõplike meetmete võtmiseks, mis oleksid kohased karistama väidetavaid
psühholoogilise ahistamise toimepanijaid ja lisaks heastama nende tegude kahjulikud tagajärjed. Esimese väite kohaselt on
rikutud personalieeskirjade artikli 12a lõiget 3. Teises väites öeldaks, et tehtud on viga abitaotluses kirjeldatud asjaolude
õiguslikul kvalifitseerimisel personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 seisukohast. Kolmanda väite kohaselt on vaidlustatud
kohtuotsuses sisuline ebatäpsus seoses faktiliste asjaoludega, ning see on omakorda toonud kaasa õigusnormi rikkumise vaidluseseme
määratlemisel. Neljanda väite kohaselt on moonutatud teatavaid esimese astme kohtus esitatud tõendeid. Viiendas väites leitakse,
et komisjon rikkus teatist psühholoogilise ahistamise kohta. Kuuenda väite kohaselt on rikutud kohtuotsuste põhistamise kohustust.
Seitsmes väide tuleneb keelu otsustada
ultra petita
rikkumisest ning seeläbi ka Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse piiride ületamisest. Kaheksanda väite kohaselt tõlgendati valesti
kahte haldusmemorandumit. Üheksas väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu osas, milles see lükkab tagasi esimese
astme kohtule esitatud hagis sisaldunud nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded. Selles väites leitakse, et kohus
rikkus õigusnormi seoses hageja õigusega nõuda 2003. aasta karjääriarengu aruannete tühistamist.
Komisjon märgib, et vastuapellatsioonkaebusele vastamiseks peab ta kõigepealt võtma seisukoha personalieeskirjade artikli 12a
lõikes 3 sisalduva mõiste „psühholoogiline ahistamine” tõlgenduse suhtes, mille Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses
sellele mõistele andis. Komisjon väidab, et selles tõlgenduses on mitu viga. Q ei nõustu komisjoni sellekohaste märkustega.
Korrakohase õigusemõistmisega seotud põhjustel tuleb esmalt analüüsida viiendat väidet, teiseks kaheksandat väidet, kolmandaks
esimest, teist, kolmandat, neljandat ja kuuendat väidet koos ning ühtlasi ka komisjoni ja Q märkusi seoses psühholoogiline
ahistamise mõistega personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses, neljandaks tuleb analüüsida seitsmendat väidet ja
viiendaks ning viimaseks üheksandat väidet.

Vastuapellatsioonkaebuse viies väide, mille kohaselt komisjon rikkus teatist psühholoogilise ahistamise kohta
Poolte argumendid
Q rõhutab, et komisjon rikkus teatise psühholoogilise ahistamise kohta punkte 2.2 ja 4.1, kuna ükski Q ülemustest ei teinud
midagi, et lõpetada psühholoogilist ahistamist, millest Q abitaotluses teatas.
Komisjon nõuab viienda väite tagasilükkamist ilmselge vastuvõetamatuse tõttu. Q ei too välja ühtegi õigusnormi, mida Avaliku
Teenistuse Kohtu oleks vaidlustatud kohtuotsuses rikkunud, vaid piirdub nende argumentide kordamisega, mis ta esitas juba
esimese astme kohtule esitatud hagis. Igal juhul on tõlgendus, mille Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses teatisele
psühholoogilise ahistamise kohta andis, Q huvide seisukohalt soodne.
Q nõuab, et komisjoni väide, et Q viies väide on vastuvõetamatu, tagasi lükataks, kuna vaidlustatud kohtuotsuses sisalduv
õigusnormi rikkumine on vastuhagis piisavalt selgelt määratletud.
Üldkohtu hinnang
Eespool punktis 24 viidatud sätetest tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt välja tuua otsuse, mille tühistamist taotletakse,
kritiseeritavad osad ning samuti seda kaebust konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid (vt Üldkohtu 10. märtsi 2008. aasta
määrus kohtuasjas T‑233/07 P: Lebedef-Caponi
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Apellatsioonkaebus ei vasta nimetatud nõudele, kui see piirdub esimese astme kohtus juba esitatud, sh nimetatud kohtu poolt
sõnaselgelt kõrvalejäetud asjaoludele tuginevate väidete ja argumentide kordamise või sõnasõnalise taasesitamisega. Selline
apellatsioonkaebus kujutab tegelikkuses endast taotlust esimese astme kohtu otsus pelgalt uuesti läbi vaadata, mis ei ole
apellatsioonikohtu pädevuses (vt eespool punktis 118 viidatud kohtumäärus Lebedef-Caponi
vs
. komisjon, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Q viitab viienda väite raames õigusnormi rikkumisele, mille pani toime komisjon, mitte Avaliku Teenistuse Kohus, kuna ta väidab,
et „komisjon rikkus teatise psühholoogilise ahistamise kohta punkti 2.2” või et „komisjon rikkus ka [sellesama teatise punkti 4.1]”.
Järelikult tuleb nõustada komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väitega ning seega tuleb viies väide vastuvõetamatuse tõttu
tagasi lükata.

Vastuapellatsioonkaebuse kaheksas väide, mille kohaselt on vääralt tõlgendatud kahte haldusmemorandumit
Poolte argumendid
Q väidab, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, tõlgendades vääralt kahte toimikus sisaldunud haldusmemorandumit.
Esiteks tõlgendas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 vääralt komisjoni peasekretäri 1. juuli 2004. aasta memorandumit
IDOC‑i direktorile, tuvastades, et esimene teatas teisele, et ta nõustub täitma haldusjuurdluses ametisse nimetava asutuse
rolli. Tegelikult märkis peasekretär selles memorandumis, et ta nõustub täitma ametisse nimetava asutuse rolli seoses institutsiooni
vastusega abitaotlusele ning selle sammu eesmärk oli välistada erapoolikuse etteheitmist personali halduse peadirektoraadile.
Teiseks tõlgendas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 vääralt memorandumit, mille personali ja halduse
peadirektor 16. septembril 2005 Q‑le saatis, märkides, et see sisaldas ametisse nimetava asutuse sõnaselget otsust jätta abitaotlus
rahuldamata. Samas ei olnud selle memorandumi autor komisjoni peasekretär, kes täitis ainsana ametisse nimetava asutuse ülesandeid,
ning sellele memorandumile ei olnud lisatud mingit otsust, nii et ametisse nimetav asutus ei võtnud Q abitaotluse kohta vastu
mingit otsust.
Komisjon väidab vastu, et kaheksandas väites vaidlustatud punktid vaidlustatud kohtuotsusest on osa faktilistest asjaoludest
tehtud ülevaatest ega kuulu seega nimetatud kohtuotsuse osa „Õiguslik käsitlus” alla. Lisaks on see väide vastuvõetamatu,
kuna selles ei ole välja toodud õigusnormi rikkumist, mille Avaliku Teenistuse Kohus väidetavalt toime pani.
Q nõuab, et vastuvõetamatuse väide, mille komisjon kaheksanda väite vastu esitab, tuleb tagasi lükata, kuna kõnealune õigusnormi
rikkumine on vastuapellatsioonkaebuses piisavalt määratletud.
Üldkohtu hinnang
Nagu juba märgitud eespool punktis 118, tuleb apellatsioonkaebuses täpselt välja tuua otsuse, mille tühistamist taotletakse,
kritiseeritavad osad ning samuti seda kaebust konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid.
Praegusel juhul ei ole Q oma märkustes välja toonud vaidlustatud otsuses sisalduvat õigusnormi rikkumist, mis oleks tingitud
kahe eespool nimetatud haldusmemorandumi sisu ebaõigest tõlgendamisest ning avalduks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64
ja 86, mis mõlemad on seotud ülevaatega „Vaidluse aluseks oleva[test] faktilis[test] asjaolu[est]” vastavalt kodukorra artikli 81
kümnendale taandele.
Seetõttu tuleb nõustada komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väitega ning kaheksas väide seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi
lükata.

Esimene väide, mis tuleneb personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 rikkumisest, teine väide, mille kohaselt on tehtud viga
abitaotluses kirjeldatud asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 seisukohast, kolmas
väide, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuses sisuline ebatäpsus seoses faktiliste asjaoludega, nii et see on omakorda
toonud kaasa õigusnormi rikkumise vaidluseseme määratlemisel, neljas väide, et moonutatud on teatavaid esimese astme kohtus
esitatud tõendeid, ja kuues väide, mis tuleneb kohtuotsuste põhistamise kohustuse rikkumisest
Esimene, teine, kolmas, neljas ja kuues väide ning komisjoni ja Q väited seoses personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 sisalduva
psühholoogilise ahistamise mõistega on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse nende põhjenduste vastu, mis sisalduvad eeskätt selle
kohtuotsuse punktides 189 ja 236 ning millega Avaliku Teenistuse Kohus otsustas vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktile 147
„[Q] esitatud psühholoogilise ahistamise etteheite” üle ning leidis sama kohtuotsuse punktis 189, et Q‑l „ei ol[nud] alust
väita, et ta o[li] psühholoogilise ahistamise ohver”, ning et seega ei ole ta õigustatud saama sel alusel eest hüvitist. See
ei mõjuta asjaolu, et Avaliku Teenistuse Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 236 ja 238–242, et teatavad asjaolud,
millele Q abitaotluses viitas, annavad oma kogumis tunnistust komisjoni väärhaldusest, mis seisnes hoolitsemiskohustuse teataval
määral eiramises, ning mõistis Q kasuks välja hüvitise mittevaralise kahju eest, mille see väärhaldus põhjustas, kuna see
soodustas Q eraldamist tema üksuse sees, kuid mitte kutsehaigusena avalduva varalise kahju eest, mis tulenes samas väärhaldusest,
kuna see kahju hüvitamise nõue oli ennatlik, sest Q patoloogiate kutsehaiguseks tunnistamise menetlus oli veel pooleli ning
ei olnud võimalik kindlaks teha, kas Q‑l tekkinud kogu kahju ei saaks hüvitada ühiseeskirjades õnnetusjuhtumi‑ ja kutsehaiguskindlustuse
kohta ette nähtud korra alusel.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt kodukorra artiklile 113 võib Üldkohus igal ajal oma algatusel kontrollida oluliste
asja läbivaatamist takistavate asjaolude olemasolu.
Kuna personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel esitatud hagi vastuvõetavuse tingimused põhinevad avalikul huvil, siis
kontrollib liidu kohus neid vajaduse korral omal algatusel (vt Üldkohtu 8. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑498/07 P:
Krcova
vs.
Euroopa Kohus
,
punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika), tingimusel et ta on eelnevalt andnud pooltele võimaluse esitada oma märkused (vt
selle kohta eespool punktis 57 viidatud kohtuotsus M
vs.
Euroopa Ravimiamet (uuesti läbivaatamine), punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Isikut kahjustava meetme olemasolu personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 ja artikli 91 lõike 1 tähenduses on niisuguse hagi
vastuvõetavuse vältimatu tingimus, mille esitavad ametnikud selle institutsiooni vastu, kelle teenistuses nad on (vt Üldkohtu
13. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑20/92: Moat
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑799, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 25. märtsi 2003. aasta määrus kohtuasjas
T‑243/02: J
vs.
komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑99 ja II‑523, punkt 30).
Selleks et otsustada abitaotluses kirjeldatud psühholoogilise ahistamise olemasolu üle, tõdes Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 118 ja 119 kaudselt, kuid vältimatult, et talle on esitatud isikut kahjustav meede, mille puhul on tegemist
ametisse nimetava asutuse otsusega jätta abitaotlus – olgugi et kaudselt – rahuldamata, kuna nimetatud asutus keeldus tuvastamast
väidetava psühholoogilise ahistamise olemasolu.
Samas on tõdemus, et Avaliku Teenistuse Kohus tugines otsuse tegemisel vältimatult psühholoogilise ahistamise olemasolule,
ebaõige, nagu ilmneb ka nimetatud kohtu enese sedastatust vaidlustatud kohtuotsuse edasistes punktides.
Õigupoolest tuvastas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 kõigepealt, et esimese astme kohtule esitatud
hagi tuleks käsitada nii, et sellega nõutakse, et „tühistataks kaudne otsus jätta abitaotlus rahuldamata”, „tühistataks 2003. aasta
karjääriarengu aruanne” ning „kohustataks komisjoni hüvitama [Q‑le] põhjustatud kahju”.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 196 ilmneb, et Avaliku Teenistuse Kohus pidas ainult abitaotluse kaudset rahuldamata jätmise
otsust Q‑d kahjustavaks meetmeks osas, milles see puudutas keeldu „[anda] teatavad aktid, kas või üksnes kaebuse tagamiseks
[haldusjuurdluse läbiviimiseks vajaliku aja jooksul]”. Seda tehes ei tuvastanud kohus niisuguse isikut kahjustava meetme olemasolu,
milles keeldutaks tunnistamast abitaotluses kirjeldatud psühholoogilise ahistamise asetleidmist, mille asetleidmise ta kaudselt,
kuid vältimatult oli postuleerinud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119, selleks et teha otsus „[Q] esitatud psühholoogilise
ahistamise etteheite kohta”.
Igal juhul tuleb praegusel juhul meeles pidada, et Q ise palus abitaotluses, et algatataks haldusjuurdlus abitaotluses kirjeldatud
psühholoogilise ahistamise asetleidmise tuvastamiseks, kutsudes samas komisjoni üles tegema juurdluse läbiviimise ülesandeks
mõnele teisele „neutraalsele instantsile” kui IDOC, kellel on tavaliselt niisuguse juurdluse läbiviimise volitused. Vaidlustatud
kohtuotsuse punktidest 198, 199 ja 251 ilmneb, et administratsioon oli enne seda, kui Q 4. juulil 2005 hagiavalduse esitas,
selle taotluse rahuldanud, kuna haldusjuurdlus oli algatatud 8. septembril 2004 ning toimus 2004. aasta oktoobrikuust kuni
21. märtsini 2005 vastavalt haldusjuurdluse eeskirjadele, mis on sätestatud personalieeskirjade IX lisas, mis on omakorda
vastu võetud personalieeskirjade artikli 86 lõike 3 alusel.
Mis puudutab personalieeskirjade artikli 86 lõike 3 alusel läbiviidavat juurdlusmenetlust, mille eesmärk on otsustada ametniku
poolt personalieeskirjade artikli 24 alusel esitatud abitaotluse üle, siis see menetlus lõpeb juurdlusaruande põhjal ametisse
nimetava asutuse võetava lõpliku otsusega, nagu ka Avaliku Teenistuse Kohus ise märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 196
ning nagu lisaks ilmneb personalieeskirjade IX lisa artiklist 3 (vt selle kohta eespool punktis 84 viidatud kohtuotsus Cour
Guillot
vs.
komisjon, punktid 21, 22 ja 36, ning Euroopa Kohtu 1. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 36/81, 37/81 ja 218/81:
Seton
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1789, punktid 29–31). Alles selle otsuse langetamise hetkel mõjutatakse ametniku õiguslikku seisundit
(vt selle kohta ja analoogia alusel seoses personalieeskirjade artikli 73 alusel toimuva haldusmenetlusega eespool punktis 66
viidatud kohtuotsus L
vs.
komisjon, punkt 123).
Niivõrd kui ärakuulamise eest vastutava ametniku lõplik otsus viitab haldusjuurdluse aruandele, mis koostati pärast kaudse
otsuse tegemist ja mille raames uuriti juurdluse käigus esitatud dokumentide ja antud tunnistuste põhjal üksikasjalikult asjaomase
ametniku väiteid seoses psühholoogilise ahistamise asetleidmisega, tuleb eelnimetatud otsust käsitada mitte kui kaudset otsust
lihtsalt kinnitavana, vaid kui otsust, mis kaudse otsuse pärast olukorra administratsiooni poolt uuesti läbivaatamist asendab
(vt selle kohta eespool punktis 86 viidatud kohtuotsus Lo Giudice
vs.
komisjon, punktid 47 ja 48).
Praegusel juhul ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 86, et „ametisse nimetav asutus jättis [Q‑le] saadetud 16. septembri
2005. aasta kirjaga sõnaselgelt rahuldamata viimase abitaotluse, leides haldusjuurdluse järelduste põhjal, et väited psühholoogilise
ahistamise kohta ei olnud põhjendatud või ei saanud neid tõendada”. Vastavalt eespool punktis 138 viidatud kohtupraktikale
asendas ametisse nimetava asutuse sõnaselge lõplik otsus jätta abitaotlus rahuldamata, mille sisust teatati Q‑le 16. septembri
2005. aasta kirjaga, esimeses kohtuastmes toimunud menetluse vältel abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse pärast seda,
kui ametisse nimetav asutus oli olukorra haldusjuurdluse tulemuste põhjal vastavalt personalieeskirjade IX lisa artiklile 3
uuesti läbi vaadanud.
Samas ei ilmne vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 117, 196 ja 197, et Avaliku Teenistuse Kohtusse kui esimesse kohtuastmesse
oleks pöördutud ametisse nimetava asutuse otsuse jätta abitaotlus lõplikult rahuldamata vaidlustamiseks. Ka ei ilmne vaidlustatud
kohtuotsusest, et Avaliku Teenistuse Kohus oleks selles kontrollinud nimetatud otsuse või kas või selle toetuseks vajalike
põhjenduste õiguspärasust.
Q kinnitas kohtuistungil sellekohasele küsimusele vastates, et vaidlus, mille ta Avaliku Teenistuse Kohtu lahendada andis,
käsitles eelkõige abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse õiguspärasuse kontrolli, mitte aga ametisse nimetava asutuse
sõnaselget otsust jätta abitaotlus rahuldamata, mille sisust teada teavitati 16. septembri 2005. aasta kirjaga. Ta ei märkinud,
et ta oleks esimese astme kohtu menetluse käigus taotlenud luba kohandada oma nõudeid ja väiteid pärast seda, kui esimene
otsus asendati teisega (vt selle kohta Üldkohtu 26. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑55/03: Brendel
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑311 ja II‑1437, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 6. juuli 2001. aasta
määrus kohtuasjas T‑161/00: Tsarnavas
vs.
komisjon, EKL AT 2001, lk I‑A‑155 ja II‑721, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika). Komisjon omalt poolt väitis, et Q‑d
kahjustavaks meetmeks oli ainult ametisse nimetava asutuse sõnaselge otsus jätta abitaotlus rahuldamata, kuna selles sisaldus
haldusjuurdluste tulemustest lähtuv keeldumine tuvastada abitaotluses kirjeldatud psühholoogilise ahistamise asetleidmine.
Lisaks märkis ta, et vaidlustatud kohtuotsuses tegi Avaliku Teenistuse Kohus kaebuses kirjeldatud psühholoogilise ahistamise
asetleidmise kohta otsuse, mis ei sõltunud ametisse nimetava asutuse otsusest.
Eelnevast tuleneb, et kuna Avaliku Teenistuse Kohtu lahendada ei antud vaidlust, mille ese oleks olnud nõue hinnata abitaotluse
sõnaselge rahuldamata jätmise otsuse – mille sisust Q‑le teatati 16. septembri 2005. aasta kirjaga – õiguspärasust, siis rikkus
Avaliku Teenistuse Kohus personalieeskirjade artikleid 90 ja 91 ning ületas kohtuliku kontrolli piire, asudes sisuliselt ise
administratsiooni kohale, kuna ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147 ja 189 „[Q] esitatud psühholoogilise ahistamise
etteheite” üle (vt selle kohta Euroopa Kohtu 3. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑277/01 P: parlament
vs.
Samper, EKL 2003, lk I‑3019, punktid 44 ja 50) ning kuna ta leidis sama kohtuotsuse punktis 189, et Q‑l ei olnud alust väita,
et ta on psühholoogilise ahistamise ohver personalieeskirjade artikli 12 lõike 3 tähenduses (vt selle kohta Üldkohtu 16. mai
2006. aasta otsus kohtuasjas T‑73/05: Magone
vs.
komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑2‑107 ja II‑A‑2‑485, punktid 14–16, ja eespool punktis 86 viidatud kohtuotsus Lo Giudice
vs.
komisjon, punktid 54–56).
Seetõttu ning ilma, et oleks vaja teha otsust esimese, teise, kolmanda, neljanda ja kuuenda väite kohta, tuleb vaidlustatud
kohtuotsus tühistada osas, milles see otsustab „[Q] esitatud psühholoogilise ahistamise etteheite” üle ning leiab, et Q‑l
ei olnud alust väita, et ta oli psühholoogilise ahistamise ohver personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses.

Seitsmes väide, mille kohaselt on rikutud keeldu otsustada
ultra petita
ning mille kohaselt on järelikult ületatud ka Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse piire
Poolte argumendid
Q heidab Avaliku Teenistuse Kohtule otsustamist
ultra petita
ning seetõttu ka oma pädevuse piiride ületamist, kuna nimetatud kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 241 rahuldamata
Q nõude varalise kahju hüvitamiseks, mis seisnes sissetuleku kaotuses seetõttu, et komisjon saatis ta abitaotluses kirjeldatud
psühholoogilise ahistamise järgselt omal algatusel invaliidsuspensionile. Avaliku Teenistuse Kohus jättis nimetatud nõude
rahuldamata memorandumi põhjal, millega Q esitas 17. oktoobril 2005 taotluse, et „ärevus‑ ja depressioonisündroom”, mille
all Q tundis end kannatavat, tunnistataks kutsehaiguseks personalieeskirjade artikli 73 alusel, samas kui ilmselgelt ei olnud
pooled esitanud seda memorandumit Avaliku Teenistuse Kohtule hindamiseks ning selle üle ei olnud toimunud võistlevat vaidlust.
Komisjon nõuab, et seitsmes väide lükataks ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi.
Üldkohtu hinnang
Praegusel juhul ei väida Q, et Avaliku Teenistuse Kohus oleks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 241 moonutanud esimese kohtuastme
toimikus olevaid dokumente.
Ta väidab üksnes, et kuigi esimese astme kohtu toimikumaterjalidest ilmneb, et ta taotles menetluse algatamist oma haiguse
kutsehaiguseks tunnistamiseks, ei võinud Avaliku Teenistuse Kohus seda faktilist asjaolu arvestada tema hüvitisetaotluse vastuvõetamatuse
tõttu rahuldamata jätmiseks niivõrd, kui selles nõuti tema invaliidsuse tõttu automaatselt pensionile saatmisega tekitatud
varalise kahju hüvitamist, kuna pooled ei olnud konkreetselt viidanud sellele faktilisele asjaolule ja selle tagajärgedele
hüvitisenõude vastuvõetavusele, ning nad ei olnud selle üle kohtus vaielnud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 232 ja 233 ilmneb, et komisjon ei viidanud selle hüvitamisenõude ennatlikkusele ning pooled
ei vaielnud selle üle esimese astme kohtus.
Tuleb siiski meenutada, et vastavalt eespool punktis 130 viidatud kohtupraktikale on personalieeskirjade artiklite 90 ja 91
alusel esitatud hagi vastuvõetavuse tingimused seotud avaliku korraga ning liidu kohus võib nende täidetust vajaduse korral
kontrollida omal algatusel.
Lisaks ei saa kohtule ette heita faktide tuvastamist selle kontrollimisel, kas temale esitatud hagis sisalduv hüvitisenõue
täidab vastuvõetavuse tingimused, juhul kui need faktid põhinevad toimikumaterjalidel, mille pooled talle oma nõuete lahendamiseks
on esitanud.
Seega ei ole põhjendatud Q etteheited, et Avaliku Teenistuse Kohus otsustas
ultra petita
ja ületas oma pädevuse piire, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 241 omal algatusel, et osa vaidlusalusest hüvitisenõudest
on vastuvõetamatu, olles eelnevalt tuvastanud toimikumaterjalide põhjal teatavad faktilised asjaolud.
Neil põhjustel tuleb seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Üheksas väide, mille kohaselt on rikutud õigusnormi seoses põhjendatud huvi olemasoluga 2003. aasta karjääriarengu aruannete
tühistamiseks
Poolte argumendid
Q leiab, et Avaliku Teenistuse Kohtu otsus jätta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 227 rahuldamata tema nõuded 2003. aasta
karjääriarengu aruannete tühistamiseks rikub õigusnormi, kuna see on vastuolus Euroopa Kohtu hiljutise praktikaga, mille kohaselt
säilib ka püsivalt ja täielikult töövõimetul ametnikul huvi vaidlustada oma karjääriarengu aruandeid. Niisiis tuleb Euroopa
Kohtu eeskujul eristada niisuguse ametniku olukorda, kes saadetakse personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 alusel automaatselt
pensionile, niisuguse ametniku olukorrast, kes on jõudnud pensioniikka, ametist lahkunud või teenistusest vabastatud. Lisaks
tuleks personalieeskirjade artiklit 53 tõlgendada koos personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 13 ja 15, mis sätestavad,
et töövõimetuks tunnistatud ametniku tegevus on üksnes peatatud ning et tema töövõimetust tuleb perioodiliselt kontrollida,
kuni ta pole saanud 63-aastaseks. Lisaks leiab Q, et tal on säilinud konkreetne ja jätkuv huvi nõuda 2003. aasta karjääriarengu
aruannete tühistamist, kuna need sisaldavad negatiivseid hinnanguid tema kohta.
Täiendavates märkustes käsitleb Q dokumenti, mille kohta ta väidab, et ei olnud selle olemasolust vastuapellatsioonkaebuse
esitamise ajal teadlik, nimelt 26. juulil 2005 komisjoni arsti Dr D poolt töövõimetuskomisjoni liikmena alla kirjutatud dokumenti,
milles nimetatud arst märgib, et ei ole nõus Q töövõimetuks tunnistamise ja teiste töövõimetuskomisjoni liikmete, Dr R‑i ja
Dr S‑i kui enamuse otsusega. Kuna üks arst jäi eriarvamusele, siis rikuvad nii töövõimetuskomisjoni järeldused kui ka otsus
Q töövõimetuks tunnistamise kohta õigust ning selle rikkumise raskus on ilmne ja annab talle õiguse nõuda asjaomaste aktide
tühistamist. Eriarvamus näitab, et tema tervise taastamine on võimalik ning seetõttu ei ole välistatud tema naasmine komisjoni.
Samuti võib ta taotleda enda taas töölevõtmist, kui ta leiab, et ta ei vasta enam invaliidsustoetuse saamise tingimustele.
Järelikult rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi, tehes järelduse, et Q‑l ei ole enam põhjendatud huvi 2003. aasta karjääriarengu
aruannete vaidlustamiseks ning et seega ei ole vaja enam lahendada Q nõudeid nimetatud aruannete tühistamiseks.
Komisjon nõuab, et üheksas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükataks.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on personalieeskirjade kohaldamisalasse kuuluva isiku poolt personalieeskirjade artikli 90
ja 91 alusel esitatud hagi, milles nõutakse isikut kahjustava meetme tühistamist, vastuvõetav üksnes siis, kui hagi esitamise
ajal on hagejal tekkinud ja jätkuv ning piisavalt selge huvi kõnealuse meetme tühistamise suhtes; selline huvi eeldab, et
hagi tulemusel võib selle esitanud pool saada mingit kasu (vt selle kohta Üldkohtu 29. novembri 2006. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 ja T‑139/05: Agne-Dapper jt
vs.
komisjon jt, EKL AT 2006, lk I‑A‑2‑291 ja II‑A‑2‑1497, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). Menetluse algatamise huvi
olemasolu kui vastuvõetavuse tingimust tuleb hinnata hagi esitamise hetkel (vt selle kohta Üldkohtu 28. juuni 2005. aasta
määrus kohtuasjas T‑147/04: Ross vs. komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑171 ja II‑771, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb sellegipoolest, et selleks, et ametnik saaks esitada hagi ametisse nimetava asutuse
otsuse tühistamiseks, on tarvis, et tal oleks säilinud isiklik huvi selle otsuse tühistamise vastu (vt Üldkohtu 24. aprilli
2001. aasta otsus kohtuasjas T‑159/98: Torre jt vs. komisjon, EKL AT 2001, lk I‑A‑83 ja II‑395, punkt 30 ja seal viidatud
kohtupraktika). Niisuguse huvi kadumisel ei ole hagi suhtes enam vaja otsust teha (vt eespool viidatud kohtuotsus Torre jt
vs. komisjon, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seoses ametniku või endise ametniku huviga tema kohta koostatud karjääriarengu aruande tühistamise vastu tuleb esiteks märkida,
et nimetatud aruanne on ametniku vahetu ülemuse poolt antud hinnang sellele, kuidas hinnatav ametnik on talle usaldatud ülesandeid
täitnud ja milline on olnud tema tööalane käitumine asjaomasel perioodil, ning et sõltumata karjääriarengu aruande kasulikkusest
tulevikus, on see kirjalikuks ametlikuks tõendiks ametniku tehtud töö kvaliteedi kohta. Selline hinnang ei kirjelda pelgalt
täidetud ülesandeid asjaomasel perioodil, vaid sisaldab ka hinnatava isiku ametialases tegevuses ülesnäidatud inimlike omaduste
hinnangut. Seega on igal ametnikul õigus sellele, et tema tööle antaks kinnitus õigesti ja õiglaselt koostatud aruande alusel.
Järelikult tuleb vastavalt õigusele tõhusale kohtulikule kaitsele tunnustada igal juhul ametniku õigust vaidlustada teda puudutav
karjääriarengu aruanne selle sisu tõttu või seetõttu, et aruanne ei ole koostatud personalieeskirjades sätestatud eeskirjade
kohaselt (Euroopa Kohtu 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑198/07 P: Gordon
vs.
komisjon, EKL 2008, lk I‑10701, punktid 43–45).
Teiseks, kuigi on tõsi, et ametnik, kelle töövõimetuskomitee on püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistanud, saadetakse
personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 alusel automaatselt pensionile, on sellise ametniku olukord erinev niisuguse ametniku
olukorrast, kes on jõudnud pensioniikka, ametist lahkunud või teenistusest vabastatud, kuna tegemist on pöörduva olukorraga
(eespool punktis 157 viidatud kohtuotsus Gordon
vs.
komisjon, punkt 46). Ametnik, kellel on tuvastatud selline töövõimetus, võib ühel päeval liidu institutsioonis teenistust
jätkata. Sellega seoses tuleb personalieeskirjade artikli 53 üldsätet lugeda koostoimes personalieeskirjade VIII lisa artiklite 13−15
erisätetega. Töövõimetuks tunnistatud ametniku tegevus üksnes peatatakse, kuna tema olukorra edasine areng institutsioonis
sõltub tingimuste püsivusest, mis õigustavad tema töövõimetust, mida saab regulaarselt kontrollida (eespool punktis 157 viidatud
kohtuotsus Gordon
vs.
komisjon, punkt 47). Lisaks, kuna püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistatud ametnikku võidakse institutsiooni teenistusse
ennistada, siis säilib tal huvi − eespool punktis 156 osundatud kohtupraktika tähenduses − selle vastu, et tema karjääriarengu
aruanne koostataks õiglaselt, objektiivselt ja nõuetekohaste hindamisalaste õigusnormide alusel. Teenistusse ennistamise korral
leiaks nimetatud aruanne kasutust ametniku arengu heaks kas oma teenistusüksuses või liidu institutsioonides (eespool punktis 157
viidatud kohtuotsus Gordon
vs.
komisjon, punktid 46−51).
Teisiti võib see olla ainult mõnel erijuhul, mil töövõimetuks tunnistatud ametniku konkreetse olukorra põhjal on selge, et
ta ei ole enam kunagi võimeline naasma institutsiooni teenistusse, arvestades näiteks tema töövõimet hinnanud töövõimetuskomisjoni
järeldusi, millest ilmneb, et töövõimetuse kaasa toonud patoloogia on püsiv ega ole vaja mingit tervisekontrolli, mille käigus
asjaomane isik uuesti läbi vaadatakse (vt selle kohta eespool punktis 156 viidatud määrus Ross
vs.
komisjon, punktid 9 ja 32) või arvestades asjaomase ametniku kinnitusi, mille kohaselt ta igal juhul ei kavatse naasta institutsiooni
teenistusse (vt selle kohta eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Combescot
vs.
komisjon, punktid 27 ja 29).
Käesoleval juhul leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 – ning Q pole seda oma vastuapellatsioonkaebuses
ka vaidlustanud –, et Q poolt personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel esitatud hagi ese oli eelkõige nõue tühistada
2003. aasta karjääriarengu aruanded. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 218–224 nimetas kohus põhjused, miks ta leidis, et
nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded olid hagi esitamise ajal vastuvõetavad. Samas leidis nimetatud kohus
vaidlustatud kohtuotsus punktides 225–230, et kõnealuste nõuete üle ei olnud enam vaja otsust teha, sest Q oli kaotanud oma
huvi nõuda 2003. aasta karjääriarengu aruannete tühistamist. Selleks et põhjendada, miks kõnealune huvi Q‑l käesoleval juhul
puudus, märkis Avaliku Teenistuse Kohus, et „[Q] saadeti pensionile ja talle määrati ametisse nimetava asutuse 23. augusti 2005. aasta
otsusega invaliidsustoetus alates 31. augustist 2005”, et „[l]isaks leidis töövõimetuskomisjon, et „võttes arvesse töövõimetuse
kaasa toonud patoloogia püsivust, ei ol[nud] vaja mingit tervisekontrolli, mille käigus kõnesolev isik uuesti läbi vaadataks””,
et „[s]eega ei saa[nud] 2003. aasta karjääriarengu aruannete muutmisel olla enam mingit tagajärge hageja karjäärile”, ning
et „[l]isaks ei tõenda[nud] [Q] ega isegi väi[tnud], et on olemas eriline asjaolu, mille tõttu on säilinud isiklik ja jätkuv
huvi nõuda [2003. aasta karjääriarengu aruannete tühistamist]”.
Hinnates Q põhjendatud huvi olemasolu, tugines Avaliku Teenistuse Kohus õigesti töövõimetuskomisjoni järeldustele, millest
tema enese poolt tuvastatu kohaselt ilmnes, et kõik tingimused, mis olid nõutavad Q automaatselt pensionile saatmiseks tema
püsiva täieliku töövõimetuse tõttu vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artiklile 13, olid täielikult täidetud, kuna esiteks
oli nimetatud komisjon vastavalt personalieeskirjade artiklitele 53 ja 78 pädev otsustama Q töövõimelisuse üle, ning teiseks
ei muutnud nimetatud komisjoni järeldusi õigusvastasteks pelk asjaolu, et need järeldused olid nähtuvalt komisjoni esitatud
dokumendist üksnes töövõimetuskomisjoni liikmete enamuse otsus, kuna üks liikmetest jäi eriarvamusele. Töövõimetuskomisjoni
otsused on ühised otsused, mis tehakse selle komisjoni liikmete häälteenamusega.
Sellegipoolest jättis Avaliku Teenistuse Kohus täitmata oma seadusest tuleneva kohustuse võtta arvesse ka huvi, mis Q‑l võis
igal juhul säilida 2003. aasta karjääriarengu aruannete vaidlustamise vastu nende sisu tõttu ja eelkõige seetõttu, et – nagu
märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 273 – need „karjääriarengu aruanded sisalda[si]d sõnaselgelt negatiivseid hinnanguid
[Q] võimetele”, kui tõlgendada mõistest „ametniku või endise ametniku põhjendatud huvi teda puudutava karjääriarengu aruande
tühistamise vastu” vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis tuleneb eespool punktis 157 viidatud kohtuotsusest Gordon
vs.
komisjon (punktid 43–45).
Tõsi, eespool punktis 157 viidatud kohtuotsus Gordon
vs.
komisjon tehti mõned päevad hiljem kui vaidlustatud kohtuotsus. See ei võimalda aga Üldkohtul kontrollida vaidlustatud kohtuotsuse
seaduslikkust mõiste „põhjendatud huvi karjääriarengu aruande tühistamise vastu” seisukohalt, võtmata arvesse tõlgendust,
mille Euroopa Kohus sellele mõistele andis eespool punktis 157 viidatud kohtuotsuses Gordon
vs.
komisjon.
Tõlgendus, mille Euroopa Kohus liidu õigusnormile annab, selgitab ja täpsustab vajaduse korral selle sätte tähendust ja ulatust,
nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest. Sellest järeldub, et niiviisi tõlgendatud
õigusnormi saab ja peab kohaldama isegi õigussuhetele, mis on tekkinud enne asjaomast Euroopa Kohtu otsust, kui muu hulgas
on täidetud tingimused, mis võimaldavad esitada nimetatud õigusnormi kohaldamist puudutava vaidluse pädevatele kohtutele lahendamiseks
(vt selle kohta ja analoogia alusel seoses Euroopa Kohtu poolt talle EÜ artikliga 234 määratud pädevuse teostamisel antud
tõlgenduste ajalise mõjuga Euroopa Kohtu 27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 61/79: Denkavit italiana, EKL 1980, lk 1205,
punkt 16, ja 11. augusti 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑367/93–C‑377/93: Roders jt, EKL 1995, lk I‑2229, punkt 42).
Neid põhimõtteid arvestades on Euroopa Kohtu antud tõlgenduste ajalise mõju piiramine erandlik (eespool viidatud kohtuotsused
Denkavit italiana, punkt 17, ja Roders jt, punkt 43).
Käesoleval juhul ei ilmne eespool punktis 157 viidatud kohtuotsusest Gordon
vs.
komisjon tingimusi, mis õigustaksid kõrvakaldumist tõlgendusest, mille Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuses andis mõistele
„põhjendatud huvi karjääriarengu aruande tühistamise vastu”.
Niisiis tuleb nõustuda üheksanda väitega ja seetõttu tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles see leiab, et puudub
vajadus otsustada nõude üle tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb vastuapellatsioonkaebus rahuldada osaliselt ning ülejäänud osas rahuldamata jätta.

Asja tagasisaatmine Avaliku Teenistuse Kohtusse
Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 13 lõikes 1 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Üldkohus
Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse ning teeb ise antud küsimuses otsuse. Üldkohus suunab asja kohtuotsuse tegemiseks tagasi Avaliku
Teenistuse Kohtusse, kui Üldkohtul ei ole võimalik otsust teha.
Kuna käesoleval juhul ei teinud Avaliku Teenistuse Kohus nähtuvalt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 230 otsust nõude kohta
tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded, ei ole sellekohases vaidluses võimalik otsust teha ja asi tuleb suunata tagasi
Avaliku Teenistuse Kohtule, et viimane otsustaks nimetatud nõuete üle.
Lisaks ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktist 2, tõlgendatuna koos sama kohtuotsuse punktidega 250–254, et
Avaliku Teenistuse Kohus ei teinud otsust summa kohta, mis komisjonilt tuleks Q kasuks välja mõista ainult selle mittevaralise
kahju eest, mis Q‑le tekitati ajutise eemaldamismeetme võtmata jätmisega, ning kuna ka käesolevas vaidluses ei ole praegu
võimalik otsust teha, siis tuleb asi suunata tagasi Avaliku Teenistuse Kohtule, et viimane otsustaks nimetatud summa üle.

Kohtukulud
Kuna kohtuasi suunatakse tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude
osas otsus hiljem.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda)
otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 9. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas F‑52/05: Q
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) osas, milles see mõistab resolutsiooni punktis 2 komisjonilt Q kasuks
välja 500 euro suuruse hüvitise ning 15 000 euro suuruse summa niivõrd, kuivõrd selle summa eesmärk on hüvitada Q‑le tekitatud
mittevaraline kahju, mille väidetavalt põhjustas viivitamine haldusjuurdlusega alustamisega, ning osas, milles resolutsiooni
punkt 3 selleks, et jätta esimese kohtuastme hagiavaldus ülejäänud osas rahuldamata, teeb otsuse põhjendava osa punktides 147–189
[Q] esitatud „psühholoogilise ahistamise väite” kohta ja milles põhjenduste punktis 230 leitakse, et otsust ei ole vaja teha
nende nõuete kohta, mis puudutavad perioodide 1. jaanuar kuni 31. oktoober ja 1. november kuni 31. detsember 2003 kohta koostatud
Q karjääriarengu aruannete tühistamist.
2.
Jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Suunata kohtuasi tagasi Avaliku Teenistuse Kohtule, et viimane otsustaks nõuete üle tühistada eespool nimetatud karjääriarengu
aruanded ja summade üle, mis tuleb komisjonilt Q kasuks välja mõista ainult selle mittevaralise kahju eest, mille põhjustas
komisjoni keeldumine võtta ajutised eemaldamismeetmed.
4.
Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.
Jaeger
Pelikánová
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 12. juulil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.