CELEX: 62012CJ0187
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Uredba (ES) št. 320/2006
Uredba (ES) št. 968/2006
Kmetijstvo
Začasna shema za prestrukturiranje industrije sladkorja
Pogoji za dodelitev pomoči za prestrukturiranje
Pojma ,proizvodne zmogljivosti‘ in ,popolna odstranitev‘

Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago in veljavnost členov 3 in 4 Uredbe Sveta (ES) št. 320/2006 z dne 20. februarja 2006 o ustanovitvi začasne sheme za prestrukturiranje industrije sladkorja v Skupnosti in spremembi Uredbe (ES) št. 1290/2005 o financiranju skupne kmetijske politike (
UL L 58, str. 42
, v nadaljevanju: temeljna uredba) ter člena 4 Uredbe Komisije (ES) št. 968/2006 z dne 27. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 320/2006 (
UL L 176, str. 32
, v nadaljevanju: izvedbena uredba).
Ti predlogi so bili vloženi v okviru sporov med SFIR – Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA (v nadaljevanju: SFIR), Italia Zuccheri SpA in Co.Pro.B. – Cooperativa Produttori Bieticoli Soc. coop. agricola (v nadaljevanju: Italia Zuccheri/Co.Pro.B.) oziroma Eridania Sadam SpA (v nadaljevanju: Eridania Sadam) na eni strani ter Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) in Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (ministrstvo za kmetijstvo, prehrano in gozdarstvo, v nadaljevanju: Ministero) na drugi strani zaradi dodelitve pomoči za prestrukturiranje iz člena 3 temeljne uredbe.
Pravni okvir
Temeljna uredba
V uvodni izjavi 5 temeljne uredbe je navedeno:
„V obliki ustrezne pomoči za prestrukturiranje bi bilo treba uvesti pomembno ekonomsko spodbudo, da bi se podjetja za proizvodnjo sladkorja z najnižjo produktivnostjo odpovedala svoji kvotni proizvodnji. V ta namen bi bilo treba vzpostaviti pomoč za prestrukturiranje, ki bi ustvarila spodbudo za opustitev kvotne proizvodnje sladkorja in odpoved zadevnim kvotam ter hkrati omogočila ustrezno upoštevanje socialnih in okoljskih obveznosti, povezanih z opustitvijo proizvodnje. Pomoč bi morala biti na voljo v obdobju štirih tržnih let, s ciljem, da se proizvodnja zmanjša na obseg, potreben za doseganje uravnoteženega stanja na trgu v Skupnosti.“
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Pomoč za prestrukturiranje“, določa:
„1.   Vsako podjetje, ki proizvaja sladkor, izoglukozo ali inulinski sirup, ki mu je bila kvota dodeljena do 1. julija 2006, je upravičeno do pomoči za prestrukturiranje na tono opuščene kvote, pod pogojem, da v enem od tržnih let 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009 in 2009/2010:
(a)
opusti kvoto, ki jo je podelilo eni ali več svojih tovarn, in v celoti odstrani proizvodne zmogljivosti zadevnih tovarn ali
(b)
opusti kvoto, ki jo je podelilo eni ali več svojih tovarn, delno odstrani proizvodne zmogljivosti zadevnih tovarn in mesta proizvodnje ter preostalih proizvodnih zmogljivosti zadevnih tovarn ne uporablja za proizvodnjo proizvodov, ki jih zajema skupna tržna ureditev za sladkor;
[…]
3.   Popolna odstranitev proizvodnih zmogljivosti zahteva:
(a)
dokončno in popolno ustavitev proizvodnje sladkorja, izoglukoze in inulinskega sirupa v zadevnih proizvodnih zmogljivostih;
(b)
zaprtje tovarne ali tovarn in odstranitev njihovih proizvodnih zmogljivosti […]
4.   Delna odstranitev proizvodnih zmogljivosti zahteva:
(a)
dokončno in popolno ustavitev zadevne proizvodnje sladkorja, izoglukoze in inulinskega sirupa v zadevnih proizvodnih zmogljivostih,
(b)
odstranitev proizvodnih zmogljivosti, ki se ne bodo uporabljale za novo proizvodnjo in so bile namenjene in uporabljane za proizvodnjo proizvodov pod (a) […]
[…]
5.   Znesek pomoči za prestrukturiranje na tono opuščene kvote je:
(a)
v primeru iz točke (a) odstavka 1:
—
730,00 EUR za tržno leto 2006/2007,
[…]
(b)
v primeru iz točke (b) odstavka 1:
—
547,50 EUR za tržno leto 2006/2007,
[…]“
Člen 4 te uredbe, naslovljen „Prošnja za pomoč za prestrukturiranje“, v odstavku 2 določa:
„Prošnje za pomoč za prestrukturiranje vključujejo:
(a)
načrt prestrukturiranja;
[…]
(c)
zavezo o opustitvi ustrezne kvote v zadevnem tržnem letu;
(d)
v primeru iz člena 3(1)(a), zavezo o popolni odstranitvi proizvodnih zmogljivosti v roku, ki ga določi zadevna država članica;
(e)
v primeru iz člena 3(1)(b), zavezo o delni odstranitvi proizvodnih zmogljivosti v roku, ki ga določi zadevna država članica, in o neuporabi mesta proizvodnje ter preostalih proizvodnih zmogljivosti za proizvodnjo proizvodov, ki jih zajema skupna tržna ureditev za sladkor;
[…]“
Izvedbena uredba
V uvodni izjavi 4 izvedbene uredbe je navedeno:
„V zvezi z opustitvijo kvot člen 3 [temeljne uredbe] določa možnosti popolne ali delne odstranitve proizvodnih zmogljivosti, kar je vzrok za različne zneske pomoči za prestrukturiranje. Glede na to, da je v pogojih, ki veljajo za ti dve možnosti, upoštevana okoliščina, da se višji znesek pomoči za prestrukturiranje dodeli za popolno odstranitev zaradi višjih stroškov, povezanih s tem, se zdi primerno dopustiti možnost, da se ohranijo deli proizvodnje, ki niso del proizvodne linije, če jih je mogoče uporabiti v druge namene, predvidene v načrtu prestrukturiranja, zlasti če takšna uporaba ustvarja delovna mesta. Na drugi strani pa je treba naprave, ki niso neposredno povezane s proizvodnjo sladkorja, odstraniti v razumnem roku, če ni druge možnosti za njihovo uporabo in bi bila njihova ohranitev škodljiva za okolje.“
Člen 4 te uredbe, naslovljen „Odstranitev proizvodnih zmogljivosti“, določa:
„1.   V primeru popolne odstranitve iz člena 3(1)(a) [temeljne uredbe] se zahteve za odstranitev proizvodnih zmogljivosti nanašajo na:
(a)
vse naprave, ki so potrebne za proizvodnjo sladkorja, izoglukoze ali inulinskega sirupa, kot na primer naprave za skladiščenje, analiziranje, pranje in rezanje sladkorne pese, sladkornega trsa ali cikorije; vse naprave, ki so potrebne za izločanje in predelavo ali zgoščevanje sladkorja iz sladkorne pese ali sladkornega trsa, škroba iz žitaric, glukoze iz škroba ali inulina iz cikorije;
(b)
del zmogljivosti, razen tistih iz točke (a), ki je neposredno povezan s proizvodnjo sladkorja, izoglukoze ali inulinskega sirupa in potreben za proizvodnjo v okviru opuščene kvote, tudi če ga bi bilo mogoče uporabiti v povezavi s proizvodnjo drugih proizvodov, kot so: naprave za ogrevanje ali obdelavo vodo ali proizvodnjo energije; naprave za predelavo pesnih rezancev ali melas; naprave za notranji prevoz;
(c)
vse druge naprave, kot so naprave za pakiranje, ki niso bile uporabljene in jih je treba odstraniti iz okoljskih razlogov.
2.   V primeru delne odstranitve iz člena 3(1)(b) [temeljne uredbe] se zahteva za odstranitev proizvodnih zmogljivosti nanaša na naprave iz odstavka 1 tega člena, ki niso namenjene uporabi v drugi proizvodnji ali drugi uporabi v tovarni v skladu z načrtom prestrukturiranja.“
Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Zadeva C‑187/12
Družba SFIR je podjetje za proizvodnjo sladkorja. Leta 2006 je na podlagi prošnje za dodelitev polnega zneska pomoči, ki jo je skupaj z načrtom prestrukturiranja iz člena 4(2)(a) temeljne uredbe (v nadaljevanju: načrt prestrukturiranja) vložila na Ministero, pristopila k začasni shemi za prestrukturiranje industrije sladkorja, ki je bila uvedena s to uredbo (v nadaljevanju: shema za prestrukturiranje). V tem načrtu je bila predvidena odstranitev proizvodnih zmogljivosti in ohranitev, med drugim, nekaterih silosov. Najprej je Ministero prošnjo za pomoč odobrilo in načrtu za prestrukturiranje, katerega kopijo je posredovalo Evropski komisiji, ni nasprotovalo.
Kljub temu je Ministero z obvestilom št. 2095 z dne 15. marca 2011 (v nadaljevanju: obvestilo iz leta 2011) družbo SFIR obvestilo, da je Komisija po tem, ko je v inšpekcijskih pregledih, opravljenih leta 2010, v bližini nekaterih opuščenih obratov opazila silose, izrazila pripombe, da ohranitev teh silosov ni skladna s pogoji, ki morajo biti po temeljni in izvedbeni uredbi izpolnjeni za dodelitev polnega zneska pomoči za prestrukturiranje. Po mnenju Komisije bi bilo treba za zadevne silose šteti, da so „neposredno povezani s proizvodnjo sladkorja“ v smislu člena 4(1)(b) izvedbene uredbe.
AGEA je nato družbo SFIR pozvala, naj do 31. marca 2012 odstrani silose in tako zagotovi popolno odstranitev proizvodnih zmogljivosti. AGEA je družbo SFIR obvestila tudi, da varščine, ki jo je ta družba položila za izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz njene udeležbe v shemi prestrukturiranja, ni mogoče sprostiti. Družba SFIR je to odločbo in nekatere druge z njo povezane akte izpodbijala pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.
To sodišče je tožbi družbe SFIR s sodbo št. 9481 z dne 1. decembra 2011 ugodilo le v delu, v katerem je ta družba zahtevala sprostitev dela varščine, ki ustreza pomoči za prestrukturiranje, ki je bila dodeljena za delno odstranitev proizvodnih zmogljivosti. V preostalem delu so bili njeni predlogi zavrnjeni. Tožbenim razlogom, v katerih je ta družba trdila, da „popolna odstranitev“ proizvodnih zmogljivosti, za katero se dodeli pomoč, ki je za 25 % višja od pomoči za „delno odstranitev“, ne vključuje odstranitve zadevnih silosov, sodišče ni pritrdilo. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio je štelo, da proizvodne zmogljivosti med drugim vključujejo tiste, ki se uporabljajo v fazah skladiščenja in pakiranja, ki neposredno sledita proizvodnji, tako da naj bi bilo mogoče ohranitev teh zmogljivosti dovoliti le, če so namenjene proizvodnji drugih proizvodov ali drugi rabi v okviru industrijskega območja.
Družba SFIR je zoper to sodbo vložila pritožbo pred Consiglio di Stato, ki je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba popolno odstranitev zmogljivosti za proizvodnjo sladkorja, izoglukoze in inulinskega sirupa v smislu člena 3 [temeljne uredbe], katerega način uporabe določa [izvedbena uredba], razumeti tako, da je treba odstraniti samo tiste naprave, ki so potrebne za proizvodnjo, kakor izrecno določa člen 3 [temeljne uredbe], v skladu s katero je treba razlagati [izvedbeno uredbo], sicer uredba ni veljavna? Ali so tako v smislu člena 3 [temeljne uredbe] in člena 4 [izvedbene uredbe] med naprave, ki jih je treba odstraniti, vštete le naprave, ki so namenjene proizvodnji sladkorja, izoglukoze in inulinskega sirupa, ter druge naprave v smislu člena 4(c) [izvedbene uredbe], med katere spadajo naprave za pakiranje, ki se ne uporabljajo ali ki jih je treba odstraniti iz okoljskih razlogov; in torej, ali se naprave, ki niso povezane s proizvodnjo sladkorja, izoglukoze in inulinskega sirupa, ki se še uporabljajo, vendar za druge dejavnosti, kot je v obravnavanem primeru pakiranje, in za katere ne velja obveznost odstranitve iz okoljskih razlogov, smejo ohraniti, ker zanje ne velja obveznost odstranitve iz navedenih uredb Skupnosti?“
Zadeva C‑188/12
Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je prav tako podjetje za proizvodnjo sladkorja, ki je leta 2006 na podlagi prošnje za dodelitev polnega zneska pomoči, ki jo je vložilo na Ministero, pristopilo k shemi za prestrukturiranje. Načrt prestrukturiranja, ki ga je Ministero odobrilo, je med drugim predvideval ohranitev nekaterih silosov za dolgoročno skladiščenje in zmogljivosti za pakiranje in trženje.
Podjetje Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je bilo z obvestilom iz leta 2011, enako kot družba SFIR, obveščeno o pripombah Komisije v zvezi z ohranitvijo silosov za skladiščenje. AGEA je nato podjetje Italia Zuccheri/Co.Pro.B. pozvala, naj do 31. marca 2012 odstrani silose, in ga obvestila, da varščin, ki jih je položilo to podjetje, ni mogoče sprostiti.
Podjetje Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je zoper to odločbo in nekatere druge z njo povezane akte vložilo tožbo na Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, ki je s sodbo z dne 1. decembra 2011 tej tožbi ugodilo le v delu, v katerem je to podjetje zahtevalo sprostitev dela varščine, ki ustreza pomoči za prestrukturiranje, ki je bila dodeljena za delno odstranitev proizvodnih zmogljivosti. V preostalem delu so bili njegovi predlogi zavrnjeni.
Podjetje Italia Zuccheri/Co.Pro.B. je zoper to sodbo vložilo pritožbo pred Consiglio di Stato, ki je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 3 in 4 [temeljne uredbe] in člen 4 [izvedbene uredbe] razlagati tako, da pojem ‚proizvodne zmogljivosti‘ ne zajema naprav, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za skladiščenje, pakiranje ali embaliranje sladkorja za namene trženja, tako da je treba pri napravah, kot so silosi, za vsak primer posebej analizirati, ali so te naprave povezane s ‚proizvodno linijo‘ ali pa so povezane z dejavnostmi, ki niso proizvodnja?
2.
Ali je treba zlasti člen 4 [izvedbene uredbe] razlagati tako, da naprave, kot so silosi, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za skladiščenje, pakiranje ali embaliranje sladkorja izključno za namene trženja, ki ni odvisno od proizvodnega ciklusa, spadajo med naprave iz točke (c) tega člena, in ne iz točke (a) in (b) istega člena, v skladu z besedilom in namenom [temeljne uredbe] in [izvedbene uredbe], zlasti uvodne izjave 4 zadnje uredbe?
3.
Podredno, ali je glede na člena 3 in 4 [temeljne uredbe] ter nadrejene norme in načela evropske primarne zakonodaje člen 4 [izvedbene uredbe] neveljaven, če se razlaga v smislu, da se med naprave iz točk (a) in (b) odstavka 1 štejejo tudi tiste, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za skladiščenje, pakiranje ali embaliranje sladkorja za namene trženja, če je očitno, da je namen [temeljne uredbe] opustitev proizvodnih zmogljivosti podjetja za proizvodnjo sladkorja, in ne preprečevanje možnosti poslovanja samo v sektorju trženja proizvoda z uporabo sladkorja iz proizvodnih kvot drugih zmogljivosti ali podjetij?
4.
Še bolj podredno, ali so člena 3 in 4 [temeljne uredbe] in člen 4 [izvedbene uredbe] veljavni glede na nadrejene norme in načela evropske primarne zakonodaje, če se razlagajo tako, da so v pojem ‚proizvodne zmogljivosti‘ ali ‚neposredno povezane s proizvodnjo‘ vključene naprave, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za skladiščenje, embaliranje ali pakiranje sladkorja za namene trženja?“
Zadeva C‑189/12
Tudi družba Eridania Sadam je podjetje za proizvodnjo sladkorja. Leta 2006 je na podlagi prošnje za dodelitev polnega zneska pomoči, ki jo je vložila na Ministero, pristopila k shemi za prestrukturiranje. Načrt prestrukturiranja, ki ga je Ministero odobrilo, je med drugim predvideval ohranitev nekaterih silosov za dolgoročno skladiščenje in naprav za pakiranje.
Družba Eridania Sadam je bila z obvestilom iz leta 2011, enako kot družba SFIR in podjetje Italia Zuccheri/Co.Pro.B, obveščena o pripombah Komisije v zvezi z ohranitvijo silosov za skladiščenje. AGEA je nato družbo Eridania Sadam pozvala, naj do 31. marca 2012 odstrani silose, in jo obvestila, da varščin, ki jih je položila ta družba, ni mogoče sprostiti.
Družba Eridania Sadam je zoper to odločbo in nekatere druge z njo povezane akte vložila tožbo na Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, ki je s sodbo z dne 1. decembra 2011 tej tožbi ugodilo le v delu, v katerem je ta družba zahtevala sprostitev dela varščine, ki ustreza pomoči za prestrukturiranje, ki je bila dodeljena za delno odstranitev proizvodnih zmogljivosti. V preostalem delu so bili njeni predlogi zavrnjeni.
Družba Eridania je zoper to sodbo vložila pritožbo pred Consiglio di Stato, ki je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.
Ali je treba člena 3 in 4 [temeljne uredbe] in člen 4 [izvedbene uredbe] razlagati tako, da pojem ‚proizvodne zmogljivosti‘ ne zajema naprav, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za pakiranje sladkorja za namene trženja, tako da je treba pri napravah, kot so silosi, za vsak primer posebej analizirati, ali so te naprave povezane s ‚proizvodno linijo‘ ali pa so povezane z drugimi dejavnostmi kot proizvodnjo, na primer s pakiranjem?
2.
Podredno, ali je glede na člena 3 in 4 [temeljne uredbe] ter nadrejene norme in načela evropske primarne zakonodaje člen 4 [izvedbene uredbe] neveljaven, če se razlaga v smislu, da se med naprave iz točk (a) in (b) odstavka 1 štejejo tudi tiste, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za pakiranje sladkorja za namene trženja, če je očitno, da je namen [temeljne uredbe] opustitev proizvodnih zmogljivosti podjetja za proizvodnjo sladkorja, in ne preprečevanje možnosti poslovanja samo v sektorju trženja proizvoda z uporabo sladkorja iz proizvodnih kvot drugih zmogljivosti ali podjetij?
3.
Še bolj podredno, ali so člena 3 in 4 [temeljne uredbe] in člen 4 [izvedbene uredbe] veljavni glede na nadrejene norme in načela evropske primarne zakonodaje, če se razlagajo tako, da so v pojem ‚proizvodne zmogljivosti‘ ali ‚neposredno povezane s proizvodnjo‘ vključene naprave, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za pakiranje sladkorja za namene trženja?“
S sklepom predsednika Sodišča z dne 11. maja 2012 so bile zadeve od C‑187/12 do C‑189/12 združene za pisni in ustni postopek ter za izdajo sodbe.
Vprašanja za predhodno odločanje
Edino vprašanje v zadevi C‑187/12, prvo in drugo vprašanje v zadevi C‑188/12 ter prvo vprašanje v zadevi C‑189/12
S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 4 temeljne uredbe ter člen 4 izvedbene uredbe razlagati tako, da pojem „proizvodne zmogljivosti“ zajema naprave, kot so silosi, ki se uporabljajo za skladiščenje, pakiranje ali embaliranje sladkorja za namene trženja, in ali je treba, če je tako, za vsak primer posebej preveriti, ali so te naprave dejansko povezane s proizvodno linijo ali pa so povezane z dejavnostmi, ki niso proizvodnja.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da temeljna uredba in izvedbena uredba tega pojma ne opredeljujeta.
Nato je treba opozoriti, da se mora, če take opredelitve ni, obseg tega pojma iz člena 3 temeljne uredbe, ki na podlagi člena 4(1)(a) in (b) izvedbene uredbe vključuje „naprave, ki so potrebne za proizvodnjo sladkorja“ in „zmogljivosti […], ki [so] neposredno povezan[e] s proizvodnjo sladkorja“, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča določiti ob upoštevanju splošnega konteksta, v katerem se uporablja, in v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku (glej v tem smislu sodbi z dne 4. maja 2006 v zadevi Massachusetts Institute of Technology,
C-431/04, ZOdl., str. I-4089
, točka 17 in navedena sodna praksa, in z dne 13. decembra 2012 v zadevi BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, točka 25). Poleg tega je treba za razlago določbe prava Unije upoštevati cilje ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 2009 v zadevi Petrosian,
C-19/08, ZOdl., str. I-495
, točka 34 in navedena sodna praksa).
V zadevah iz postopkov v glavni stvari je treba ugotoviti, prvič, da je bilo med zainteresiranimi strankami, ki so predložile stališča, več takih, ki zagovarjajo razlago, da silosi načeloma ne spadajo med proizvodne zmogljivosti, ker naj bi bili namenjeni skladiščenju dokončanega proizvoda, in ne proizvodnji v ožjem pomenu besede, pri čemer uporabljajo zelo ozko opredelitev pojma „proizvodnja“, ki naj bi se nanašal na kemičen ali fizičen postopek, ki naj bi v omenjenih zadevah obsegal pridobivanje sladkorja iz surovine.
Vendar pa lahko pojem „proizvodnja“ obsega tudi druge faze izdelave proizvoda, pred izvedbo postopka kemične ali fizične predelave ali po njej. Za skladiščenje sladkorja, ki se ne zapakira takoj po pridobitvi iz surovine, je mogoče šteti, da prispeva k proizvodnemu procesu, kot to na primer velja za skladiščenje sladkorne pese do obdelave, pri kateri se iz nje pridobi sladkor, za katero se v skladu s členom 4(1)(a) izvedbene uredbe izrecno šteje, da je potrebno za proizvodnjo. V tem smislu se lahko za skladiščenje šteje, da je „neposredno povezano s proizvodnjo sladkorja“ v smislu člena 4(1)(b) te uredbe.
Drugič, v zvezi s splošnim kontekstom in cilji zadevne ureditve v postopkih v glavni stvari je treba spomniti, da je v skladu z uvodno izjavo 5 temeljne uredbe cilj sheme prestrukturiranja, „da se proizvodnja zmanjša na obseg, potreben za doseganje uravnoteženega stanja na trgu v Skupnosti“. S tega vidika bi se morala načeloma vsaka naprava, katere uporaba lahko vpliva na količino sladkorja, ki ga je možno proizvesti, šteti za proizvodno zmogljivost, za katero velja obveznost odstranitve.
V zvezi s tem, na eni strani, postavitev silosa na kraju tovarne sladkorja vpliva na proizvodni proces, ker je ta zasnovan glede na razpoložljivost in bližino skladiščnih zmogljivosti. Na drugi strani silos, vsaj kadar ima – sam ali skupaj z drugimi silosi proizvajalca – skladiščno zmogljivost, ki presega količino sladkorja, ki jo proizvajalec proizvede v povprečnem tržnem letu, temu proizvajalcu omogoča predelavo celotnega pridelka, tudi če bi proizvod, pridobljen iz tega pridelka, presegel predvideno prodajo v določenem obdobju. Poleg tega ta zaloga proizvajalcu omogoča, da v prihodnjih obdobjih na notranji trg pošlje dodatno količino sladkorja iz lastne proizvodnje.
Tako lahko taki silosi neposredno vplivajo na količino sladkorja, ki jo je možno proizvesti, in na proizvodni proces, ki je odvisen od bližine skladiščne zmogljivosti. Zlasti taki silosi omogočajo, da se prodaja proizvoda iz določenega tržnega leta delno ali v celoti odloži, s čimer omogočajo vplivanje na „stanj[e] na trgu v Skupnosti“ v smislu uvodne izjave 5 temeljne uredbe.
Tretjič, na podlagi člena 3(3)(a) in (b) temeljne uredbe se za dodelitev polnega zneska pomoči poleg dokončne in popolne ustavitve proizvodnje sladkorja v zadevnih proizvodnih zmogljivostih in odstranitve teh proizvodnih zmogljivosti zahteva tudi „zaprtje tovarne“. Očitno je torej, da je temeljna zamisel zadevne ureditve v postopkih v glavni stvari ta, da je treba za dodelitev polnega zneska pomoči za prestrukturiranje zadevni industrijski kompleks načeloma v celoti izločiti iz uporabe. Možnost ohranitve pravice do polnega zneska pomoči, čeprav se naprave, ki niso namenjene proizvodnji, ne odstranijo ali se celo še naprej uporabljajo, je torej izjema od tega pravila in jo je treba razlagati ozko.
Glede na vse navedeno je očitno, da je treba silos, namenjen skladiščenju sladkorja upravičenca do pomoči, opredeliti za proizvodno zmogljivost, in to ne glede na to, da se uporablja tudi za druge namene, kakor se zdi, da to deloma velja v sporih v glavni stvari.
Nasprotno pa je možno, da obveznost odstranitve ne velja za silos, za katerega se dokaže, da obstajajo razlogi, zlasti tehnični ali komercialni, iz katerih ni namenjen skladiščenju sladkorja, ki ga je proizvedel upravičenec do pomoči, in da se uporablja le za skladiščenje kvotnega sladkorja drugih proizvajalcev ali kvotnega sladkorja, ki je bil odkupljen od drugih proizvajalcev.
Ker iz člena 4(1)(c) izvedbene uredbe izhaja, da pakiranje, vključno z embaliranjem, ni povezano s proizvodnjo sladkorja v ožjem pomenu, lahko enako velja za primere, ko proizvajalec dokaže, da je njegov silos namenjen le pakiranju ali embaliranju drugje proizvedenega kvotnega sladkorja.
Tako mora nacionalno sodišče v vsakem primeru posebej presoditi, ali je silos glede na njegove tehnične lastnosti ali dejansko uporabo proizvodna zmogljivost.
Glede na navedeno je treba na edino vprašanje v zadevi C‑187/12, na prvo in drugo vprašanje v zadevi C‑188/12 in na prvo vprašanje v zadevi C‑189/12 odgovoriti, da je treba člena 3 in 4 temeljne uredbe in člen 4 izvedbene uredbe razlagati tako, da za namene uporabe teh členov pojem „proizvodne zmogljivosti“ zajema silose, namenjene skladiščenju sladkorja upravičenca do pomoči, in to ne glede na to, da se uporabljajo tudi za druge namene. Ta pojem pa ne zajema silosov, ki se uporabljajo izključno za skladiščenje kvotnega sladkorja drugih proizvajalcev ali kvotnega sladkorja, ki je bil od drugih proizvajalcev odkupljen, in silosov, namenjenih le pakiranju ali embaliranju sladkorja za namene trženja. Naloga nacionalnega sodišča je, da o tem presodi v vsakem primeru posebej, glede na tehnične lastnosti ali dejansko uporabo zadevnih silosov.
Tretje in četrto vprašanje v zadevi C‑188/12 ter drugo in tretje vprašanje v zadevi C‑189/12
S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so glede na nadrejene norme in načela primarne zakonodaje Unije členi 3 in 4 temeljne uredbe ter 4 izvedbene uredbe veljavni, če se razlagajo tako, da pojem „proizvodne zmogljivosti“ vključuje tiste zmogljivosti, ki jih podjetja za proizvodnjo sladkorja uporabljajo za skladiščenje, pakiranje ali embaliranje sladkorja za namene trženja.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da naprave za pakiranje, kot jasno izhaja iz člena 4(1)(c) izvedbene uredbe, same po sebi niso proizvodne zmogljivosti v smislu zadevnih predpisov v postopku v glavni stvari. Zato se v zvezi s temi napravami, ki med drugim vključujejo naprave za „embaliranje“, ki jih omenja predložitveno sodišče, vprašanje veljavnosti členov 3 in 4 temeljne uredbe in člena 4 izvedbene uredbe ne postavlja.
Dalje, v zvezi z napravami za skladiščenje, ki lahko vključujejo naprave, ki se uporabljajo tudi za pakiranje, iz odgovora na edino vprašanje iz zadeve C‑187/12 v točki 35 te sodbe izhaja, da so te naprave proizvodne zmogljivosti v smislu člena 3(1)(a) temeljne uredbe, če so namenjene tudi za skladiščenje sladkorja upravičenca do pomoči.
V zvezi s temi napravami je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče ni navedlo, katere nadrejene norme in načela primarne zakonodaje Unije naj bi nasprotovali obveznosti odstranitve teh naprav, ki je določena v členih 3 in 4 temeljne uredbe ter 4 izvedbene uredbe. Kljub temu pa je treba, kot izhaja zlasti iz pisnih in ustnih stališč zainteresiranih strank, veljavnost teh določb presoditi glede na načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja.
Prvič, v zvezi z načelom sorazmernosti je treba na eni strani ugotoviti, da proizvajalec, ki opusti kvoto, podeljeno kaki od svojih tovarn, odstrani večino proizvodnih zmogljivosti z izjemo silosa, ki ga je treba šteti za proizvodno zmogljivost, in ta silos še naprej uporablja za skladiščenje sladkorja, ki ga proizvaja v drugih proizvodnih enotah, zaradi prepovedi uporabe proizvodnih zmogljivosti, ki niso bile odstranjene, za proizvodnjo proizvodov, ki jih zajema skupna tržna ureditev za sladkor, iz člena 3(1)(b) temeljne uredbe običajno nima pravice do pomoči za prestrukturiranje.
Na drugi strani bi imel ta proizvajalec, če bi proizvodne zmogljivosti popolnoma odstranil, pravico do polnega zneska pomoči za prestrukturiranje, čeprav dodatno finančno breme, ki je povezano z odstranitvijo silosa, kot je razvidno iz odgovorov zainteresiranih strank na vprašanje Sodišča, pomeni le majhen del skupnih stroškov odstranitve.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti, ki je eno od temeljnih načel prava Unije, zahteva, naj ravnanja institucij Unije ne prestopijo meje tistega, kar je primerno in nujno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej zlasti sodbo z dne 21. julija 2011 v zadevi Beneo Orafti,
C-150/10, ZOdl., str. I-6843
, točka 75 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso v zvezi s sodnim nadzorom načina izvedbe takega načela, ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima zakonodajalec Evropske unije na področju skupne kmetijske politike, ugotoviti, da lahko le očitna neprimernost na tem področju sprejetega ukrepa glede na cilj, ki mu sledi pristojna institucija, škoduje zakonitosti tega ukrepa. Tako ne gre za vprašanje, ali je bil ukrep, ki ga je sprejel zakonodajalec, edini ali najboljši možen, ampak za vprašanje, ali je bil očitno neprimeren (zgoraj navedena sodba Beneo Orafti, točki 76 in 77 ter navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah je treba v zvezi s sorazmernostjo zadevne ureditve v postopku v glavni stvari ugotoviti, da shema za prestrukturiranje temelji na prostovoljnem sodelovanju proizvajalcev, pri čemer je v skladu z uvodno izjavo 5 temeljne uredbe njen namen „uvesti pomembno ekonomsko spodbudo, da bi se podjetja za proizvodnjo sladkorja z najnižjo produktivnostjo odpovedala svoji kvotni proizvodnji“.
Ta ureditev proizvajalcu omogoča, da se svobodno odloči, ali želi izkoristiti pomoč, da izbere tovarno, pri kateri se bo odpovedal kvoti, in da po potrebi v celoti ali deloma odstrani proizvodne zmogljivosti. Prihodek, ki ga bo imel proizvajalec iz naslova pomoči za prestrukturiranje, je tako precej odvisen od njegovih lastnih izbir.
S tega vidika ureditev iz postopka v glavni stvari ni nesorazmerna.
Drugič, v zvezi s spoštovanjem načela enakega obravnavanja bi lahko dvome porajalo to, da se proizvajalcu dodeli enak znesek pomoči za prestrukturiranje na tono opuščene kvote, če ima silos, ki ga mora odstraniti, in če takega silosa nima ter mu ni treba nositi stroškov, povezanih z njegovo odstranitvijo.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 40(2), drugi pododstavek, PDEU, ki določa prepoved vsakršne diskriminacije v okviru skupne kmetijske politike, zgolj poseben izraz splošnega načela enakosti, ki zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je takšno razlikovanje objektivno utemeljeno (sodba z dne 11. junija 2009 v zadevi Agrana Zucker,
C-33/08, ZOdl., str. I-5035
, točka 46 in navedena sodna praksa).
Preudarke iz točk od 40 do 46 te sodbe, ki vodijo do ugotovitve, da zadevna ureditev iz postopkov v glavni stvari ni nesorazmerna, je mogoče uporabiti tudi pri presoji spoštovanja načela enakega obravnavanja.
Na eni strani je treba namreč spomniti, da se želijo z zadevno pomočjo proizvajalci vzpodbuditi, da bi prostovoljno opustili proizvodne kvote, ki so bile dodeljene tovarnam za proizvodnjo sladkorja. Glede na ta cilj sta položaja proizvajalca sladkorja, ki se je odločil, da bo opustil kvoto, dodeljeno tovarni, h kateri spada silos, in proizvajalca sladkorja, ki mora odstraniti tovarno, ki ni opremljena s silosom, popolnoma primerljiva, saj oba opustita enako število ton kvotnega sladkorja.
Na drugi strani so, kot je opozorjeno v točki 41 te sodbe, neposredni stroški odstranitve silosa le majhen del skupnih stroškov odstranitve proizvodnih zmogljivosti. V teh okoliščinah ni mogoče ugotoviti, da je zakonodajalec Unije, ki ima, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 43 te sodbe, na področju skupne kmetijske politike široko diskrecijsko pravico, s tem da ni določil, da se pavšalni znesek pomoči na tono opuščene kvote prilagodi glede na to, ali ima tovarna, ki jo je proizvajalec namenil odstranitvi, silos, sprejel ukrep, ki je očitno neprimeren glede na cilj, ki se ga želi doseči, to je zmanjšanje proizvodnje sladkorja, da bi se ponovno vzpostavilo ravnotežje na notranjem trgu.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da so lahko realni stroški odstranitve, kot so nekatere zainteresirane stranke navedle na obravnavi, pri zadevnih silosih v postopkih v glavni stvari dejansko zelo visoki, ker bi bili, če bi bilo treba te silose odstraniti, stroški njihove ponovne postavitve za proizvajalce bistveno višji od stroškov njihove odstranitve. Taka ponovna postavitev in uporaba silosov za proizvodnjo sladkorja namreč ne bi bila združljiva z obveznostjo dokončne in popolne ustavitve proizvodnje sladkorja v zadevnih proizvodnih zmogljivostih iz členov 3(3)(a) in (4)(a) temeljne uredbe.
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje in četrto vprašanje iz zadeve C‑188/12 ter na drugo in tretje vprašanje iz zadeve C‑189/12 odgovoriti, da preizkus teh vprašanj ni razkril ničesar, kar bi lahko vplivalo na veljavnost členov 3 in 4 temeljne uredbe ter 4 izvedbene uredbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Člena 3 in 4 Uredbe Sveta (ES) št. 320/2006 z dne 20. februarja 2006 o ustanovitvi začasne sheme za prestrukturiranje industrije sladkorja v Skupnosti in spremembi Uredbe (ES) št. 1290/2005 o financiranju skupne kmetijske politike ter člen 4 Uredbe Komisije (ES) št. 968/2006 z dne 27. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 320/2006 je treba razlagati tako, da za namene uporabe teh členov pojem „proizvodne zmogljivosti“ zajema silose, namenjene skladiščenju sladkorja upravičenca do pomoči, in to ne glede na to, da se uporabljajo tudi za druge namene. Ta pojem pa ne zajema silosov, ki se uporabljajo izključno za skladiščenje kvotnega sladkorja drugih proizvajalcev ali kvotnega sladkorja, ki je bil od drugih proizvajalcev odkupljen, in silosov, namenjenih le pakiranju ali embaliranju sladkorja za namene trženja. Naloga nacionalnega sodišča je, da o tem presodi v vsakem primeru posebej, glede na tehnične lastnosti ali dejansko uporabo zadevnih silosov.

2.
Preizkus tretjega in četrtega vprašanja iz zadeve C‑188/12 ter drugega in tretjega vprašanja iz zadeve C‑189/12 ni razkril ničesar, kar bi lahko vplivalo na veljavnost členov 3 in 4 Uredbe št. 320/2006 ter 4 Uredbe št. 968/2006.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.