CELEX: 62009TJ0050
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus kuviomerkin Dada & Co. kids rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Aikaisempi kansallinen sanamerkki DADA
Suhteellinen hylkäysperuste
Aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisen käytön puuttuminen
Asetuksen (EY) N:o 40/94 43 artiklan 2 ja 3 kohta (joista on tullut asetuksen (EY) N:o 207/2009 42 artiklan 2 ja 3 kohta)

Asian tausta
Dada & Co. Kids Srl (jäljempänä hakija) teki 24.5.2006 yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen sisämarkkinoiden
harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY)
N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla
neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)), perusteella.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on kuviomerkki Dada & Co. kids.
Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna,
pohjautuvan luokituksen luokkaan 25, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta: ”Vaatteet, jalkineet, päähineet”.
Yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskeva hakemus julkaistiin 23.10.2006 Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 2006/043.
Kantajana oleva Ifemy’s Holding GmbH teki 1.12.2006 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009
41 artikla) nojalla haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan väitteen, joka kohdistui kaikkiin edellä 3 kohdassa mainittuihin
tavaroihin.
Väite perustui saksalaiseen sanamerkkiin DADA, joka on rekisteröity 10.4.2001 numerolla 30114449 ja joka kattaa erityisesti
seuraavat luokkaan 25 kuuluvat tavarat: ”Vaatteet, jalkineet, päähineet”.
Väitteen tueksi vedottiin asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8
artiklan 1 kohdan b alakohta) tarkoitettuun sekaannusvaaraan.
Hakija vaati 24.7.2007 kantajaa toimittamaan näyttöä aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä asetuksen N:o 40/94
43 artiklan 2 ja 3 kohdan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 2 ja 3 kohta) mukaisesti.
SMHV pyysi 30.8.2007 päivätyllä kirjeellä kantajaa toimittamaan näytön kahden kuukauden määräajassa eli viimeistään 31.10.2007.
Kantaja lähetti SMHV:lle telekopiona 31.10.2007 kirjeen, joka sisälsi luettelon asiakirjoista, joilla oli tarkoitus näyttää
toteen aikaisemman tavaramerkin tosiasiallinen käyttö. Kyseisiä asiakirjoja ei kuitenkaan ollut liitetty lähetykseen.
SMHV vastaanotti kyseisen kirjeen postitse 9.11.2007 alkuperäisenä sekä 202 sivua asiakirjoja, joihin siinä viitattiin.
Väiteosasto ilmoitti 23.11.2007 päivätyllä kirjeellä kantajalle, ettei tällä tavoin 9.11.2007 toimitettuja asiakirjoja oteta
huomioon, koska niitä ei ollut toimitettu asetetussa määräajassa.
Kantaja väitti 20.12.2007 SMHV:lle osoittamassaan kirjeessä, että jos lähetys on epätäydellinen, SMHV:n pitäisi ilmoittaa
siitä lähettäjälle ja pyytää tekemään uusi lähetys. Kantaja totesi näin ollen odottavansa tällaista pyyntöä, koska sen telekopiolähetys
31.10.2007 oli ollut ”huomattavan epätäydellinen”.
Kantaja vaati 19.3.2008 päivätyssä kirjeessä SMHV:tä ottamaan huomioon näytön aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä
ja vetosi etenkin asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303,
s. 1) 80 säännön 2 kohtaan.
Väiteosasto hylkäsi väitteen 16.4.2008 tekemällään päätöksellä sillä perusteella, ettei kantaja ollut toimittanut asetetussa
määräajassa todisteita aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä.
Kantaja valitti 16.6.2008 SMHV:n sisällä asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 58–64
artikla) nojalla väiteosaston päätöksestä. Se yhtäältä väitti, että väiteosasto oli ilmoittanut päätöksessään yhteisön tavaramerkin
hakijan virheellisesti, ja toisaalta vetosi muun muassa asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdan rikkomiseen sekä yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
SMHV:n neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 27.11.2008 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Se
totesi päätöksensä 15 kohdassa erityisesti, että on merkityksetöntä, että väiteosaston päätöksessä mainittiin hakijana ”DADA & CO.
MEN SRL” ”DADA & CO. KIDS SRL:n” sijasta. Kyse oli pelkästä kirjoitusvirheestä, ja päätös oli pätevästi annettu tiedoksi hakijan
edustajille ja kantajalle asetuksen N:o 2868/95 77 säännön mukaisesti. Lisäksi valituslautakunta totesi päätöksen 21 kohdassa,
että SMHV oli käsiteltävässä asiassa vain soveltanut asetuksen N:o 2868/95 22 sääntöä, sekä päätöksen 23–25 kohdassa, ettei
SMHV:n käytäntö ole syrjivä, koska se on lainsäädännön mukainen ja koska on olemassa muita muutoksenhakukeinoja. Lopuksi se
katsoi riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa, ettei telekopiolähetys ollut epätäydellinen asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2
kohdassa tarkoitetulla tavalla, koska kantajan tarkoituksena ei ollut lähettää 31.10.2007 202:ta sivua, jotka vastasivat sen
kirjeessä mainittua näyttöä aikaisemman tavaramerkin käytöstä.

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen ja väiteosaston päätöksen
–        velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
SMHV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan kanteensa tueksi kolmeen kanneperusteeseen. Ensimmäinen koskee
asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 1 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 80 artiklan 1 kohta) mukaisten ”muotovaatimusten”
rikkomista, asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 2 kohdan rikkomista ja oikeusvaltioperiaatteen loukkaamista. Toinen koskee asetuksen
N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdan rikkomista. Kolmas liittyy yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja vilpittömän kilpailun periaatteen
loukkaamiseen, sellaisina kuin ne on määritelty EY 2 ja EY 3 artiklassa ja asetuksen N:o 40/94 43 artiklassa.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 1 kohdan mukaisten ”muotovaatimusten” ja asetuksen
N:o 2868/95 50 säännön 2 kohdan rikkomista sekä oikeusvaltioperiaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja moittii valituslautakuntaa siitä, ettei se kumonnut väiteosaston päätöstä, vaikka tämä nimesi virheellisesti kolmannen
eli Dada & Co. Men Srl:n, joka on toisen yhteisön tavaramerkin haltija, kyseisen yhteisön tavaramerkin hakijaksi.
Koska tätä päätöstä ei kumottu, tällä hetkellä on voimassa kaksi päätöstä menettelyn kuluista, jotka on tehty kahden eri oikeushenkilön
hyväksi ja jotka ovat molemmat kantajaa vastaan täytäntöönpanokelpoisia, toisin sanoen väiteosaston päätös ja riidanalainen
päätös.
SMHV kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 2 kohdan, sellaisena kuin se oli voimassa käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan,
mukaan valituslautakunnan päätöksessä on oltava muun muassa osapuolten ja heidän edustajiensa nimet.
Käsiteltävässä asiassa kantajan väite tämän säännöksen rikkomisesta on ilmeisen perusteeton, koska valituslautakunta ilmoitti
asianmukaisesti osapuolten ja heidän edustajiensa nimet.
Lisäksi asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos virasto on tehnyt sellaisen rekisterimerkinnän tai
päätöksen, joka sisältää ilmeisen viraston syyksi katsottavan menettelyvirheen, virasto poistaa kyseisen merkinnän tai kumoaa
päätöksen.
Asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 3 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 80 artiklan 3 kohta) mukaan kyseinen artikla
ei rajoita osapuolten oikeuksia hakea muutosta 57 ja 63 artiklan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 58 ja 65 artikla)
nojalla tai mahdollisuutta oikaista asetuksessa N:o 2868/95 vahvistettujen menettelyjen ja edellytysten mukaisesti SMHV:n
päätösten kieli- tai kirjoitusvirheet sekä ilmeiset virheet.
Asetuksen N:o 2868/95 53 säännössä säädetään, että kun SMHV toteaa omasta aloitteestaan tai jonkin osapuolen pyynnöstä päätöksessä
olevan kieli- tai kirjoitusvirheen tai selvän erehdyksen, sen on valvottava, että toimivaltainen yksikkö tai osasto korjaa
tämän virheen tai erehdyksen.
Käsiteltävässä asiassa SMHV:n asiakirjoista ilmenee, että väiteosasto ilmoitti päätöksessään yhteisön tavaramerkin hakijan
toiminimeksi virheellisesti DADA & CO. MEN SRL. Päätöksessä ilmoitettiin sitä vastoin virheettömästi hakijan osoite ja laillinen
edustaja sekä asian viite. Lisäksi hakija ilmoitettiin virheettömästi päätöksen tiedoksiannossa, ja tiedoksianto tehtiin hakijan
säännöstenmukaisesti ilmoittamalle edustajalle. SMHV myös antoi kantajan väiteosaston päätöksestä tekemän valituksen tiedoksi
kyseiselle lailliselle edustajalle.
Tästä seuraa SMHV:n esityksen vastaisesti, että väitetty virhe koskee itse väiteosaston päätöstä eikä sen tiedoksiantoa, joten
merkitystä ei ole sillä oikeuskäytännöllä, jonka mukaan päätöksen tiedoksiantomenettelyn puutteellisuudet eivät vaikuta päätökseen
eivätkä näin ollen myöskään sen laillisuuteen (asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok.,
s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 39 kohta; yhdistetyt asiat T-78/96 ja T-170/96, W v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. H., s. I-A-239
ja II-745, 183 kohta ja asia T-323/00, SAT.1 v. SMHV (SAT.2), tuomio 2.7.2002, Kok., s. II-2839, 12 kohta).
On kuitenkin niin, ettei väiteosaston tekemällä yksilöintivirheellä ole minkäänlaista menettelyllistä seurausta eikä sitä
voida pitää asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna menettelyvirheenä. Kyseistä säännöstä ei näin ollen
sovelleta käsiteltävän asian olosuhteissa.
Edellä etenkin 29 kohdassa esitetyistä toteamuksista seuraa, että väiteosaston tekemä yksilöintivirhe on luokiteltava asetuksen
N:o 40/94 77 a artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 2868/95 53 säännössä tarkoitetuksi kirjoitusvirheeksi tai selväksi erehdykseksi.
Näin ollen SMHV:n toimivaltainen yksikkö tai osasto voisi kyseisten säännösten mukaisesti korjata tällaisen erehdyksen omasta
aloitteestaan tai asianomaisen osapuolen pyynnöstä ilman, että sen pitäisi mitätöidä tai peruuttaa päätös, johon virhe sisältyy.
Asetuksen N:o 40/94 62 artiklan 1 kohdasta (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 64 artiklan 1 kohta) seuraa, että kun valituslautakunta
ratkaisee kanteen aineellisesti, se voi muun muassa käyttää riidanalaisen päätöksen tehneen osaston toimivaltaa.
Valituslautakunta ei näin ollen tehnyt virhettä eikä rikkonut säännöksiä, joihin käsiteltävässä kanteessa on vedottu, kun
se väiteosaston toimivaltaa käyttäessään totesi tämän tehneen kirjoitusvirheen tai selvän erehdyksen sekä huolehti sen korjaamisesta
asetuksen N:o 40/94 77 a artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 2868/95 53 säännön mukaisesti. Tämän virheen tai erehdyksen toteaminen
ja oikaiseminen, joka on tehty riidanalaisen päätöksen 9 ja 15 kohdassa, ei myöskään merkitse väiteosaston päätöksen kumoamista
tai peruuttamista.
SMHV kiistää perustellusti kantajan edellä 22 kohdassa esittämän väitteen ja huomauttaa, ettei kantaja kärsi minkäänlaista
vahinkoa kahden sellaisen päätöksen olemassaolosta, joilla velvoitetaan se korvaamaan menettelyn kulut. Riidanalainen päätös
nimittäin korvasi väiteosaston päätöksen sen perustelujen 32 kohdassa mainittujen säännösten mukaisesti siltä osin kuin päätös
koskee velvoittamista korvaamaan menettelyn kulut, kuten päätöksen päätöslauselman 3 kohdasta ilmenee. Näin ollen väiteosaston
päätöksessä erehdyksessä mainittu yhtiö Dada & Co. Men Srl ei voi esittää vaatimuksia kantajaa vastaan.
Kantaja ei myöskään ole esittänyt minkäänlaista väitettä tai perustetta, joka liittyisi väitettyyn ”muotovaatimusten” rikkomiseen
ja oikeusvaltioperiaatteen loukkaamiseen. Näin ollen sitä ei ole näytetty toteen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Toinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että telekopiona lähetetty tiedonanto, joka alkaa sanoin ”haluamme esittää seuraavan näytön”, mutta joka
ei sisällä kyseistä näyttöä, on ilmeisen epätäydellinen asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kantajan mielestä SMHV:n olisi näin ollen saman säännöksen mukaisesti pitänyt ilmoittaa sille epätäydellisyydestä ja pyytää
siltä uutta lähetystä.
Valituslautakunnan toteamus, jonka mukaan kantajalla ei ollut minkäänlaista aikomusta toimittaa täydellistä tiedonantoa telekopiona,
on kantajan mukaan pelkkä olettama sen aikomuksista. Kantaja tyytyi valituksensa tueksi toteamaan, että kun kyseessä on yli
200 sivun lähettäminen telekopiona, lähetys on mahdoton ilman toimintavirheitä.
Valituslautakunnan toteamus, joka perustuu 31.10.2007 lähetetyn telekopion ensimmäiseen sivuun, on kantajan mukaan myös perusteeton
olettama.
SMHV kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos telekopiona vastaanotettu tiedonanto ei ole täydellinen tai on epäselvä tai jos [SMHV:llä] on syytä epäillä lähetystä
epätäydelliseksi, virasto ilmoittaa asiasta lähettäjälle ja kehottaa tätä asettamansa määräajan kuluessa lähettämään asiakirjan
uudelleen telekopiona tai toimittamaan alkuperäisen 79 säännön a alakohdan mukaisesti. Jos kehotukseen vastataan määräajan
kuluessa, pidetään uudelleen lähetetyn telekopion tai alkuperäisasiakirjan vastaanottopäivää alkuperäisen tiedonannon vastaanottopäivänä
– –. Jos kehotusta ei noudateta määräajan kuluessa, ei tiedonantoa pidetä vastaanotettuna.”
On muistutettava, että tämän säännöksen tavoitteena on antaa tiedonantoja telekopiona SMHV:lle lähettäville mahdollisuus lähettää
asiakirjansa SMHV:lle uudelleen tai toimittaa ne alkuperäisinä väitteen tekemisen määräajan päätyttyä kussakin mainitun säännön
kattamassa tilanteessa, jotta he voivat korjata mainituista tilanteista johtuvat puutteet (yhdistetyt asiat T-239/05, T-240/05,
T-245/05–T-247/05, T-255/05 ja T-274/05–T-280/05, Black & Decker v. SMHV – Atlas Copco (Keltaisen ja mustan värinen kolmiulotteinen
työkalun muotoinen merkki ym.), tuomio 15.5.2007, 60 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten SMHV on perustellusti esittänyt, kyseinen säännös viittaa näin ollen tapauksiin, joissa kyseisen asianosaisen tahdosta
riippumattomiin erityisiin tai epätavallisiin teknisiin seikkoihin liittyvä objektiivinen tekijä estää sitä antamasta asiakirjat
tiedoksi telekopiona riittävällä tavalla.
Sitä vastoin on tarkennettava, ettei asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa viitata tapauksiin, joissa telekopiolähetyksen
epätäydellisyys tai lukukelvottomuus johtuu ainoastaan lähettäjästä, joka jättää tarkoituksellisesti täydellisen ja luettavissa
olevan lähetyksen tekemättä, vaikka se voisi teknisesti tehdä sen.
Tästä seuraa myös – minkä adverbin ”uudestaan” käyttäminen vahvistaa –, että asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa edellytetään
lähtökohtaisesti, että yhtäältä asiakirjat, joiden tiedoksianto telekopiona on ollut epätäydellinen tai lukukelvoton, ja toisaalta
myöhemmin SMHV:n pyynnöstä alkuperäisenä tai telekopiona toimitetut asiakirjat ovat samoja, ja sen vastaista on näin ollen
kaikenlainen korjaaminen, muuttaminen tai uusien osatekijöiden lisääminen tällaisessa tilanteessa. Kaikki muut tulkinnat mahdollistaisivat
sen, että SMHV:n menettelyn osapuolet kiertäisivät niille asetettuja määräaikoja, mikä ei ilmeisestikään ole asetuksen N:o
2868/95 80 säännön 2 kohdan tavoite.
Näiden periaatteiden mukaisesti on tarkastettava, onko telekopiona 31.10.2007 vastaanotettua tiedonantoa pidettävä käsiteltävässä
asiassa epätäydellisenä asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tässä yhteydessä on hylättävä kokonaisuudessaan se kantajan väite, jonka mukaan telekopiona lähetetty tiedonanto, joka alkaa
sanoilla ”haluamme esittää seuraavan näytön” mutta joka ei sisällä kyseistä näyttöä, on ilmeisen epätäydellinen asetuksen
N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tällainen tiedonanto voidaan nimittäin katsoa epätäydelliseksi edellä
44 ja 45 kohdassa mainittujen periaatteiden mukaisesti vain, jos lähettäjällä on ollut tosiasiallinen tarkoitus ja aikomus
antaa kyseinen näyttö tiedoksi telekopiona. Jos lähettäjä on sitä vastoin aikonut lähettää telekopiona vain yhden kirjeen
ja luetellut siinä kaikki todisteet, joihin hän aikoo vedota, ja sen jälkeen lähettänyt ne kirjeen alkuperäisen version liitteenä
postitse, hän ei voi vedota hyväkseen asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohtaan edellä 46 kohdassa mainitun periaatteen mukaisesti.
Käsiteltävässä asiassa SMHV:n asiakirjoista ilmenee, että telekopiona väiteosaston asettaman määräajan viimeisenä päivänä
eli 31.10.2007 lähetetty kirje sisälsi viisi sivua, näytti täydelliseltä ja johdonmukaiselta asiakirjalta, jonka tekijä oli
sen asianmukaisesti allekirjoittanut, eikä sisältänyt minkäänlaista viittausta liitteeseen tai liitettyyn asiakirjaan. Asiakirjoista
ilmenee myös, että jokainen SMHV:lle telekopiona lähetetyn kirjeen viidestä sivusta sisältää sen vastaanottamisen jälkeen
maininnan: ”Sivu: [luku, joka vaihtuu 001:stä 005:een] /005”.
Kantaja ei ole myöskään muodollisesti kiistänyt väiteosastossa eikä valituslautakunnassa sitä, että se oli lähettänyt vain
tämän yhden kirjeen telekopiona 31.10.2007 ja että todisteet tosiasiallisesta käytöstä, jotka lähetettiin alkuperäisen kirjeen
kanssa samaan aikaan postitse, saapuivat SMHV:lle 9.11.2007 eli yhdeksän päivää asetetun määräajan päättymisen jälkeen. Kantaja
ei väittänyt yrittäneensä lähettää myös nämä todisteet telekopiona eikä toimittanut pienintäkään selitystä olosuhteista, joissa
telekopiolähetys tehtiin 31.10.2007, ja tyytyi esittämään, että yli 200 sivun tiedonannon lähettäminen telekopiona oli mahdotonta
ilman toimintavirheitä. Kantaja ei myöskään toimittanut lähetysraporttia 31.10.2007 tehdystä telekopiolähetyksestä eikä mitään
muutakaan raporttia tai luetteloa, jonka perusteella voitaisiin tarvittaessa vahvistaa, että todisteet yritettiin antaa tiedoksi
telekopiona 31.10.2007 mutta lähetys epäonnistui.
Valituslautakunta on tällaisten riittävän tarkkojen ja yhtäpitävien seikkojen perusteella ja siksi, ettei kantaja ole antanut
uskottavaa päinvastaista selitystä, todennut perustellusti sen lisäksi, että ainoastaan viiden sivun kirje oli lähetetty telekopiona
ja 202 muuta sivua oli lähetetty myöhempänä, määrittelemättömänä päivänä pelkästään postitse, ettei kantajalla ollut koskaan
ollut aikomusta antaa näitä 202 sivua tiedoksi telekopiona.
Samojen seikkojen vuoksi kantaja ei voi tyytyä esittämään unionin yleisessä tuomioistuimessa, että valituslautakunnan johtopäätös
on pelkkä olettama sen aikomuksista. Kantajan pitäisi unionin yleisen tuomioistuimen vakuuttamiseksi toimittaa sellainen selitys
tai perustelu, joka asettaisi väitetyn seikan uskottavuuden kyseenalaiseksi (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-204/00 P,
C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s.
I-123, 79 kohta).
Näin ollen on todettava, että kantajan on osoitettava yrittäneensä lähettää todisteet aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisesta
käytöstä telekopiona 31.10.2007.
Tästä seuraa, että koska SMHV:n telekopiona 31.10.2007 vastaanottamaa tiedonantoa ei voida katsoa epätäydelliseksi asetuksen
N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tätä säännöstä ei missään tapauksessa voida soveltaa käsiteltävässä
asiassa.
Toinen kanneperuste voidaan näin ollen vain hylätä.

Kolmas kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun ja vilpittömän kilpailun periaatteiden loukkaamista, sellaisina kuin
ne on määritelty EY 2 ja EY 3 artiklassa sekä asetuksen N:o 40/94 43 artiklassa
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että SMHV:n käytäntö on perustamissopimuksen vastaisesti syrjivää sellaisia henkilöitä kohtaan, jotka ovat
sijoittautuneet ”Euroopan kaukaisille alueille” ja joilla on selvästi niitä, jotka ovat sijoittautuneet Espanjaan, vähemmän
aikaa lähettää SMHV:lle tiedonantoja niille tavanomaisesti asetetussa kahden kuukauden määräajassa. Henkilön, joka ei asu
SMHV:n toimipaikan lähettyvillä, on nimittäin ollakseen varma kirjeen vastaanottamisesta määräajassa tai siitä, että hän saa
päinvastaisessa tapauksessa hyväkseen menetetyn määräajan palauttamisen, lähetettävä se noin kaksi viikkoa ennen määräajan
päättymistä, kun taas Espanjassa asuvien henkilöiden käytössä on määräaika kokonaisuudessaan. Lisäksi tämä käytäntö voi houkutella
kyseisiä tahoja muuttamaan lähemmäksi SMHV:n toimipaikkaa tai käyttämään sen lähellä sijaitsevia asianajotoimistoja, mikä
on este yrittämisen vapaudelle.
SMHV:n väite, jonka mukaan jokainen voi vapaasti lähettää tiedonantonsa telekopiona, on kantajan mukaan virheellinen. Yhtäältä
tiettyjä asiakirjoja, nimittäin värillisiä, ei voida lähettää telekopiona. Toisaalta tietyt tiedonannot ovat liian laajoja
lähetettäviksi ilman toimintavirheitä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa.
Kantaja korostaa, että SMHV:n käytännölle on olemassa tietty määrä vaihtoehtoja, jotka perustuvat objektiivisiin ja syrjimättömiin
kriteereihin. SMHV voisi esimerkiksi unionin yleisen tuomioistuimen tavoin sallia tiedonannot sähköpostitse tai ottaa huomioon
telekopion lähetyspäivämäärän ja hyväksyä tosiasiallisesta käytöstä määräajassa lähetetyt todisteet, jotka ovat kuitenkin
tulleet perille sen päättymisen jälkeen.
Vastauksena valituslautakunnan väitteeseen, jonka mukaan kantajalla on menettelyllisiä keinoja, joita se ei ole käyttänyt,
kantaja väittää ensiksi, ettei asetuksen N:o 2868/95 71 säännön 1 kohdan nojalla tehtyä määräajan pidennystä koskevaa pyyntöä
olisi SMHV:n käytännön mukaan välttämättä hyväksytty. Toiseksi menettelyn jatkaminen asetuksen N:o 40/94 78 a artiklan (josta
on tullut asetuksen N:o 207/2009 82 artikla) nojalla maksamalla maksu olisi ollut mahdotonta, koska kyseistä artiklaa ei sovelleta
saman asetuksen 43 artiklassa säädettyyn määräaikaan. Kolmanneksi menetetyn määräajan palauttaminen myönnetään asetuksen N:o
40/94 78 artiklan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 81 artikla) nojalla vain hyvin rajoitetuissa tapauksissa, eikä se
näin ollen ole pätevä vaihtoehto. Ei ole myöskään minkäänlaista syytä sille, että kantaja luopuisi oikeuksistaan ja maksaisi
lisämaksun SMHV:n ”syrjivästä käytännöstä”.
Lopuksi kantaja esittää, että asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 2 kohdassa säädetään, että väitteentekijän on toimitettava
todisteet käytöstä ennen asetetun määräajan päättymistä, mutta ei sitä, että näiden todisteiden olisi saavuttava SMHV:lle
ennen tätä päivää. Se korostaa, että tätä sääntöä on tulkittava yleisten oikeusperiaatteiden, muun muassa yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen, valossa ja että sen on oltava näiden periaatteiden mukainen.
SMHV kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos väitteentekijän on – – todistettava tavaramerkin käyttö tai se, että on olemassa perustellut syyt käyttämättä jättämiseen,
[SMHV] pyytää väitteentekijää toimittamaan vaaditut todisteet [SMHV:n] asettaman määräajan kuluessa. Jos väitteentekijä ei
toimita todisteita määräajan kuluessa, [SMHV] hylkää väitteen.”
Saman säännöksen sanamuodosta seuraa, että siinä säädetty määräaika on ehdoton eikä SMHV voi ottaa huomioon myöhässä esitettyjä
todisteita (ks. asia T-388/00, Institut für Lernsysteme v. SMHV – Educational Services (ELS), tuomio 23.10.2002, Kok., s.
II-4301, 28 kohta).
Samoin kuin kantelun ja muutoksenhaun määräajat, tällainen määräaika on ehdoton prosessinedellytys, josta eivät voi päättää
asianosaiset tai tuomari, jonka tehtäviin kuuluu vieläpä viran puolesta tarkastaa, onko sitä noudatettu. Tämä määräaika vastaa
oikeusvarmuuden vaatimuksia ja välttämättömyyttä välttää kaikenlainen syrjivä tai mielivaltainen kohtelu oikeudenkäytössä
(ks. analogisesti asia 79/70, Müllers v. CES, tuomio 7.7.1971, Kok., s. 689, 18 kohta; asia 276/85, Cladakis v. komissio,
tuomio 4.2.1987, Kok., s. 495, 11 kohta ja asia C-154/99 P, Politi v. Fondation européenne pour la formation, tuomio 29.6.2000,
Kok., s. I‑5019, 15 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin on määräajan noudattamisen tarkastamisesta SMHV:n tavoin sitä mieltä, että asetuksen N:o 2868/95
22 säännön 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei todistetta ole ”toimitettu” silloin, kun se on lähetetty SMHV:lle, vaan silloin,
kun se on saapunut sille.
Ensiksi on nimittäin todettava, että tämä tulkinta on vahvistettu kirjaimellisesti asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 2 kohdassa
käyttämällä verbi-ilmausta ”toimittaa” todisteet SMHV:lle. Tämä verbi välittää nimittäin ajatuksen näytön siirtämisestä paikkaan,
jossa SMHV sijaitsee, jolloin painotetaan pikemminkin toiminnan tulosta kuin sen lähtökohtaa.
Toiseksi on huomattava, että vaikka asetus N:o 40/94 tai asetus N:o 2868/95 ei sisällä vastaavaa säännöstä kuin unionin yleisen
tuomioistuimen työjärjestyksen 43 artiklan 3 kohta, jonka sanamuodon mukaan ainoastaan kirjaamoon jättämisen ajankohta otetaan
huomioon määräaikojen noudattamisessa, tämä tulkinta on näiden kahden asetuksen – joiden useissa yksittäisissä säännöksissä
säädetään, että menettelyn määräaikojen osalta toimen toteuttamispäivä on sen vastaanottopäivä eikä lähettämispäivä – yleisen
systematiikan mukainen. Tämä pätee esimerkiksi asetuksen N:o 2868/95 70 säännön 2 kohtaan, jossa säädetään, että jos kyseessä
on tiedoksi antaminen, määräaika lasketaan alkavaksi tiedoksi annetun asiakirjan ”vastaanottamisesta”. Sama koskee asetuksen
N:o 2868/95 72 sääntöä, jossa säädetään, että jos määräaika päättyy sellaisena päivänä, jona SMHV ei voi ”vastaanottaa” asiakirjoja,
sitä jatketaan ensimmäiseen sellaiseen päivään saakka, jolloin virasto voi ”vastaanottaa” asiakirjoja, sekä asetuksen N:o
2868/95 80 säännön 2 kohtaa, jonka mukaan asiakirjan uudelleen lähetetyn telekopion tai alkuperäisasiakirjan vastaanottopäivää
pidetään alkuperäisen tiedonannon vastaanottopäivänä, jos alkuperäinen tiedonanto on osoittautunut puutteelliseksi.
Kolmanneksi SMHV esittää perustellusti, että yhteisön henkilöstöä koskevassa vakiintuneessa oikeuskäytännössä on annettu analoginen
ratkaisu, kun siinä on tulkittu Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohtaa siten,
että valitusta ei ole ”toimitettu” silloin, kun se on lähetetty toimielimeen, vaan silloin, kun se ”saapuu” sinne (asia 195/80,
Michel v. parlamentti, tuomio 26.11.1981, Kok., s. 2861, 8 ja 13 kohta; asia T-54/90, Lacroix v. komissio, tuomio 25.9.1991,
Kok., s. II‑749, 28 ja 29 kohta ja asia F-3/05, Schmit v. komissio, tuomio 15.5.2006, Kok. H., s. I‑A‑1‑9 ja II‑A‑1‑33, 28
kohta).
Neljänneksi tämä tulkinta on ainoa, joka täyttää oikeusvarmuuden vaatimukset. Se takaa nimittäin asetuksen N:o 2868/95 22
säännön 2 kohdassa tarkoitetun määräajan alkamis- ja päättymisajankohdan selvän määrittelemisen ja tiukan noudattamisen.
Viidenneksi tämä tulkinta tyydyttää vastoin kantajan väitettä myös tarpeen välttää kaikenlaista syrjintää tai mielivaltaista
kohtelua oikeudenhoidossa, koska se mahdollistaa määräaikojen laskemisen samoilla edellytyksillä kaikille osapuolille niiden
kotipaikasta tai kansallisuudesta riippumatta.
Tästä on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan syrjintäkiellon tai yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, ettei
toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdella eri tavoin eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavoin, ellei tällainen kohtelu
ole objektiivisesti perusteltua (asia C-71/07 P, Campoli v. komissio, tuomio 17.7.2008, Kok., s. I-5887, 50 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on tosin selvää, kuten SMHV myöntää, että osapuolet, joiden sijainti- tai asuinpaikka on kaukana Alicantesta
(Espanja), voivat olla epäedullisemmassa asemassa kuin ne, joiden sijainti- tai asuinpaikka on kyseisen kaupungin lähistöllä,
kun ne kommunikoivat SMHV:n kanssa postin välityksellä.
Kuitenkaan pelkästään se seikka, että postilähetyksen kuljetusaika vaihtelee lähetysmaan mukaan, ei anna aihetta katsoa, että
asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 2 kohdan mukaan toimitettujen todisteiden vastaanottopäivän huomioon ottaminen aiheuttaisi
syrjintää kyseisten henkilöiden välillä sen maan mukaan, josta he lähettävät nämä todisteet (ks. vastaavasti ja analogisesti
asia T-293/07 P, Lofaro v. komissio, tuomio 18.12.2008, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ensinnäkin nimittäin marraskuussa 2005 hyväksyttyjen SMHV:n menettelyjä koskevien ohjesääntöjen 1.2 kohdan mukaan SMHV:n vahvistamat
määräajat ovat lähtökohtaisesti kaksi kuukautta. Aikaisemman tavaramerkin käyttöä koskevien todisteiden toimittamiseksi tämä
määräaika on yleensä täysin riittävä, jotta vastapuoli, joka noudattaa kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista
harkitsevaisuutta noudattavalta henkilöltä, oleskelipa hän missä tahansa unionin alueella, voi koota ja antaa tiedoksi todisteensa,
etenkin kun asianosainen voi odottaa toisen osapuolen pyytävän tällaista asetuksen N:o 40/94 43 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaista
tiedonantoa.
Toiseksi se seikka, että lähetyksen kuljetusaika postitse Alicanteen vaihtelee lähetysmaan mukaan, tasoittuu tietyllä tavalla,
koska jokaisella asianosaisella on mahdollisuus olosuhteiden sen salliessa pyytää määräajan pidennystä asetuksen N:o 2868/95
71 säännön 1 kohdan mukaisesti. Lisäksi saman asetuksen 72 säännön 4 kohdassa säädetään, että jos poikkeukselliset olosuhteet,
kuten luonnonmullistukset tai lakot, keskeyttävät tai häiritsevät menettelyn asianosaisten ja SMHV:n välisiä tiedonantoja,
viraston pääjohtaja voi vahvistaa, että menettelyn asianosaisten, joiden koti- tai toimipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa
tai jotka ovat nimenneet edustajia, joiden toimipaikka on tässä jäsenvaltiossa, osalta kaikkia määräaikoja, jotka muutoin
päättyisivät hänen vahvistamanaan näiden olosuhteiden alkamispäivänä tai myöhempänä päivänä, pidennetään hänen vahvistamaansa
päivään saakka.
Kolmanneksi väitetty syrjintä joka tapauksessa kumoutuu, koska kaikilla henkilöillä on mahdollisuus kommunikoida SMHV:n kanssa
telekopion välityksellä asetuksen N:o 2868/95 80 säännön mukaisesti. Koska tämä toimitustapa on välitön, todisteiden vastaanottopäivän
huomioon ottaminen ei aseta henkilöitä epäedullisempaan asemaan sen maan mukaan, jossa he oleskelevat, heidän antaessaan nämä
todisteet tiedoksi (ks. vastaavasti ja analogisesti em. asia Lofaro v. komissio, tuomion 50 kohta).
Tässä yhteydessä kantaja ei voi tyytyä esittämään, ettei laajoja tiedonantoja voida lähettää telekopiona ilman toimintavirheitä.
Tätä väitettä ole mitenkään perusteltu, ja SMHV on tosiseikkojen osalta vedonnut päinvastaista osoittaviin seikkoihin, jotka
liittyvät muun muassa asiassa T-191/07, Anheuser-Busch vastaan SMHV – Budějovický Budvar (BUDWEISER) 25.3.2009 annettuun tuomioon
(Kok., s. II-691).
Lisäksi lähetyksen mahdollisesta toimintavirheestä, jonka seurauksena telekopio vastaanotetaan epätäydellisenä tai sitä ei
voida lukea, on nimenomaan säädetty asetuksen N:o 2868/95 80 säännön 2 kohdassa, jonka mukaan toimintavirheen uhri voi tällaisessa
tapauksessa saada uuden määräajan. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Keltaisen ja mustan
värinen kolmiulotteinen työkalun muotoinen merkki, että kyseisen säännöksen soveltamisala ulottuu värillisten asiakirjojen
telekopiolähetyksiin.
Näin ollen kantaja ei ole perustellusti väittänyt, ettei valituslautakunta ole noudattanut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
kun se on ottanut huomioon kantajan tiedonannon vastaanottopäivän tarkastaakseen asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 2 kohdan
mukaisesti asetetun määräajan noudattamisen.
Koska väitetty vilpittömän kilpailun periaatteen loukkaaminen perustuu oletukseen tällaisesta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
loukkaamisesta, myöskään sitä ei voida hyväksyä.
Kantaja ei ole myöskään esittänyt mitään muuta väitettä tai argumenttia, joka liittyisi väitettyyn asetuksen N:o 40/94 43
artiklan rikkomiseen. Näin ollen sitä ei voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella kolmas kanneperuste ja sen myötä kanne kokonaisuudessaan on hylättävä ilman, että olisi tarpeen
ottaa kantaa väiteosaston päätöksen kumoamista koskevien kannekirjelmän vaatimusten tutkittavaksi ottamiseen.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut SMHV:n vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Ifemy’s Holding GmbH velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Forwood
Schwarcz
Popescu
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä maaliskuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.