CELEX: 62009CJ0543
Електронни съобщения
Директива 2002/22/ЕО
Член 25, параграф 2
Директива 2002/58/ЕО
Член 12
Предоставяне на телефонни справочни услуги и указатели
Задължение на предприятието, предоставящо телефонни номера, да предава на други предприятия притежаваните от него данни за абонатите на трети предприятия

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 25, параграф 2 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент
и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни
мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13,
том 35, стр. 213), както и на член 12 от Директива 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно
обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива
за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (OB L 201, стр. 37; Специално издание на български
език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 63, наричана по-нататък „Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот
и електронни комуникации“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Deutsche Telekom AG (наричано по-нататък „Deutsche Telekom“) и Федерална република
Германия, представлявана от Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (наричана по-нататък
„Bundesnetzagentur“), по повод на установеното със Закона за далекосъобщенията (Telekommunikationsgesetz, наричан по-нататък
„TKG“) задължение на предприятията, които предоставят телефонни номера, да предоставят притежаваните от тях данни за абонатите
на трети предприятия на разположение на други предприятия, чиято дейност се състои в предоставяне на публични телефонни справочни
услуги и указатели.

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
Директива 95/46/ЕО
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 година за защита
на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (ОВ L 281, стр. 31; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 13, том 17, стр. 10) целта на тази директива е да осигури защита на основните права
и свободи на физическите лица, и в частност правото им на личен живот при обработването на лични данни.
Член 2 , буква з) от посочената директива дефинира „съгласие[то] на съответното физическо лице“ като „всяко свободно изразено, конкретно
и информирано указание за волята на съответното физическо лице, с което то дава израз на своето съгласие за обработка на личните
данни, които се отнасят до него“.
Член 7, буква а) от същата директива гласи, че обработването на лични данни може да се извършва само ако „съответното физическо
лице е дало недвусмислено своето съгласие за това“.
Директивата относно ОДМ
От 1 януари 1998 г. в Европейския съюз предоставянето на далекосъобщителни услуги и инфраструктура е либерализирано. Либерализацията
е извършена едновременно с въвеждането на хармонизираната регулаторна рамка, част от която е била Директива 98/10/ЕО на Европейския
парламент и на Съвета от 26 февруари 1998 година относно прилагането на доставката на отворени далекосъобщителни мрежи (ОДМ)
за гласовата телефония и за универсалната далекосъобщителна услуга в условията на конкуренция (ОВ L 101, стр. 24, наричана
по-нататък „Директивата относно ОДМ“).
Директивата относно ОДМ е отменена с член 26 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г.
относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, стр. 33; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195, наричана по-нататък „Рамковата директива“). Член 6, параграф 3
от Директивата относно ОДМ гласи:
„За да гарантират предоставянето на [телефонни справочни услуги и указатели], държавите членки следят всички предприятия,
които предоставят номера на своите абонати, да изпълняват всички разумни молби за предоставяне на съответната информация в
съгласуван формат и при справедливи, икономически целесъобразни и недискриминационни условия“ [неофициален превод].
Общата регулаторна рамка
Видно от съображение 1 от Рамковата директива, няколко години след либерализацията на далекосъобщителните пазари са създадени
условия за действителна конкуренция и е приета обща регулаторна рамка (наричана по-нататък „ОРР“). Част от ОРР са по-специално
Рамковата директива, Директивата за универсалната услуга и Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни
комуникации.
–       Рамковата директива
Член 1, параграф 1 от Рамковата директива гласи:
„Настоящата директива установява хармонизирана рамка за регулирането на електронните съобщителни услуги […]. Тя установява
задачите на националните регулаторни власти и установява съвкупност от процедури за осигуряване на хармонизирано прилагане
на регулаторната рамка в цялата Общност“.
Рамковата директива възлага на националните регулаторни органи (наричани по-нататък „НРО“) конкретни задачи за регулиране
на пазара на електронните съобщения. В този смисъл съгласно член 16 от нея НРО извършват анализ на съответните пазари в сектора
на електронните съобщения и преценяват дали тези пазари действително са конкурентни. Ако на пазара няма действителна конкуренция,
компетентният НРО налага конкретни регулаторни задължения на предприятията с влияние на този пазар.
–       Директивата за универсалната услуга
Съображения 11 и 35 от Директивата за универсалната услуга гласят:
„(11) Информацията в указателите и справочната услуга представляват важно средство за достъп до обществените телефонни услуги и
част от задължението за предоставяне на универсална услуга. Потребителите и ползвателите изискват комплексни указатели и справочна
услуга за всички регистрирани телефонни абонати и техните номера (включително определени и мобилни номера), като информацията
да бъде предоставена без определени предпочитания. Директива 97/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември
1997 г. относно обработката на личните данни и защитата на неприкосновеността на личния живот в телекомуникационния сектор
[ОВ L 24, стр. 1] гарантира правото на абонатите за защита на личната им сфера по отношение на включването на лични данни
в обществените телефонни указатели.
[…]
(35)      Предоставянето на справочни услуги и указатели е вече отворено за конкуренция. Разпоредбите на настоящата директива допълват
разпоредбите на Директива 97/66/ЕО, като дават право на абонатите да включат личните си данни в указател на хартиен носител
или в електронна форма. Всички доставчици на услуги, които предоставят номера на своите абонати, са длъжни да предоставят
съответната информация обективно, икономически целесъобразно и без допускане на дискриминация“.
Към релевантния за главното производство момент член 5 от Директивата за универсалната услуга, озаглавен „Справочни услуги
и указатели“, е гласял:
„1.      Държавите членки гарантират:
а)      наличието на поне [един подробен указател] за крайните потребители в одобрена от съответните органи форма, която може да бъде
на хартиен носител или електронна, както и съчетание от двете форми, и която се актуализира редовно най-малко веднъж годишно;
б)      наличието на поне една комплексна телефонна справочна услуга за всички крайни потребители, включително ползватели на обществени
телефони.
2.      Указа[телите], посочени в параграф 1, включват в съответствие с разпоредбите на член 11 от Директива 97/66/ЕО всички абонати
на обществени телефонни услуги.
[…]“.
Съгласно член 17 от Директивата за универсалната услуга, когато извършат анализ на пазара на дребно и установят, че на този
пазар няма действителна конкуренция, НРО налагат подходящи регулаторни задължения на предприятията, определени като имащи
значително влияние на този пазар.
Към релевантния за главното производство момент член 25 от Директивата за универсалната услуга, озаглавен „Помощ от оператор
и справочни услуги“, е гласял:
„1.      Държавите членки гарантират правото на абонатите на обществени телефонни услуги да бъдат включени в обществения указател,
посочен в член 5, параграф 1, буква а).
2.      Държавите членки гарантират, че всички предприятия, които предоставят номера на своите абонати, изпълняват всички разумни
молби за предоставяне на съответната информация, с оглед осигуряването на справочни услуги и указатели в съгласуван формат
и при справедливи, обективни и икономически целесъобразни условия и без дискриминация.
[…]
5.      Параграфи 1, 2 […] се прилагат в съответствие с изискванията на законодателството на Общността относно защитата на личните
данни и личната сфера, и по-специално член 11 от Директива 97/66/ЕО“.
–       Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации
Съображения 38 и 39 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации гласят:
„(38) „Указателите на абонатите на електронни комуникационни услуги са широко разпространени и публични. Правото на неприкосновеност
на личния живот на физически лица и законният интерес на юридически лица изискват абонатите да имат възможност да определят
дали техните лични данни да се публикуват в указател и, ако е така, кои от тях да се публикуват. Доставчиците на публични
указатели трябва да информират абонатите, които ще бъдат включени в такива указатели, за целите на указателя и за всяко специфично
използване, което може да се направи от публичните указатели, по-специално посредством функции за търсене включени в софтуера,
такива като функции за обратно търсене, позволяващи на потребителите на указателя да откриват наименование и адрес на абоната
на базата само на телефонен номер.
(39)      Задължението да се информират абонатите за целта/целите на публичните указатели, в които техните лични данни ще бъдат включени,
трябва да се наложи на страните, събиращи данните за такова включване. Когато данните могат да бъдат предадени на една или
повече трети страни, абонатът трябва да бъде информиран за тази възможност и за получателя или за категориите възможни получатели.
Всяко предаване трябва да бъде предмет на условието, че данните не могат да се използват за други цели, освен за тези, за
които са събрани. Ако страната, събираща данните от абонатите или трети страни, на които данните са били предадени, желае
да използва данните с допълнителна цел, трябва да се получи подновено съгласие от абоната, или от първата страна, събираща
данните или от трета страна, на която данните са били предадени“.
Член 12 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации е озаглавен „Указатели на абонати“
и параграфи 1—3 от него предвиждат:
„1.      Държавите членки следят абонатите да са информирани безплатно и преди да са включени в указателя, относно целта (целите) на
отпечатания или електронен указател на абонати, достъпен до широката публика или, който може да се получи чрез справки, в
които техните лични данни могат да бъдат включени, и за всяко по-нататъшно използване въз основа на функции за търсене, включени
в електронните версии на указателя.
2.      Държавите членки следят на абонатите да бъде дадена възможност да определят дали техните лични данни да бъдат включени в публичен
указател и, ако е така, кои данни, до степен достатъчна за целите на указателя, както е определено от доставчика на указателя,
както и да провери, коригира или оттегли такива данни. Невключването в публичния указател на абонати, проверката, коригирането
или оттеглянето на лични данни от него трябва бъде безплатно.
3.      Държавите членки могат да изискват за всяка цел на публичен указател, освен тази за търсене на координати на лица на база
техните имена и когато е необходимо минимален брой други идентификатори, да бъде поискано допълнително съгласие от абонатите“.
Член 19 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации гласи, че Директива 97/66 се
отменя, считано от 31 октомври 2003 г., и че „[п]озоваванията на отменената директива трябва да бъдат тълкувани като позовавания
на настоящата директива“. В този смисъл отпращането към член 11 от Директива 97/66 трябва да се разбира като отпращане към
член 12 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.

Национална правна уредба
Според запитващата юрисдикция от член 47, параграф 1 във връзка с членове 104 и 105 от TKG следва, че всяко предприятие, което
предоставя телефонни номера на крайни потребители, е длъжно при поискване да предава на доставчиците на публични телефонни
справочни услуги и указатели не само данните за собствените си абонати, но и притежаваните от него данни за абонатите на трети
доставчици на телефонни услуги. Предаването на тези данни не зависи от съгласието или липсата на противопоставяне на съответните
абонати или на техните доставчици на телефонни услуги.

Обстоятелства в основата на спора и преюдициалните въпроси
Като оператор на далекосъобщителна мрежа в Германия Deutsche Telekom предоставя телефонни номера на своите абонати. То предоставя
телефонни справочни услуги на цялата територия на Германия. Освен това то издава печатни и електронни телефонни указатели
не само за собствените си абонати, но и за абонатите на трети предприятия. За целта Deutsche Telekom събира необходимите данни
от доставчиците на телефонни услуги, които са предоставили телефонните номера на съответните абонати. Затова то е сключило
договори с около 100 предприятия с оглед на придобиването на данни за абонатите.
Дружествата GoYellow GmbH (наричано по-нататък „GoYellow“) и Telix AG (наричано по-нататък „Telix“), встъпили страни в главното
производство, предоставят съответно справочни услуги по интернет и телефонни справочни услуги, като използват данни, които
Deutsche Telekom им предоставя срещу възнаграждение. Поради несъгласие относно вида на данните, които Deutsche Telekom е длъжно
да предоставя на GoYellow и Telix съгласно член 47, параграф 1 и членове 104 и 105 от TKG, последните дружества отнасят случая
до Bundesnetzagentur.
С решение от 11 септември 2006 г. Bundesnetzagentur задължава Deutsche Telekom да предоставя на разположение на GoYellow и
Telix не само данните за собствените си абонати, но и притежаваните от него данни за абонатите на трети доставчици на телефонни
услуги (наричани по-нататък „външни данни“), включително когато тези доставчици или техните абонати предпочитат въпросните
данни да се публикуват единствено от Deutsche Telekom.
Deutsche Telekom обжалва решението на Bundesnetzagentur пред Verwaltungsgericht Köln.
С решение от 14 февруари 2008 г. Verwaltungsgericht Köln отхвърля жалбата. Тогава Deutsche Telekom подава ревизионна жалба
пред Bundesverwaltungsgericht, като в частност твърди, че задължението да се предават и външните данни е в разрез с разпоредбите
на Директивата за универсалната услуга.
В акта за преюдициално запитване Bundesverwaltungsgericht пояснява, че спорът в главното производство се отнася само до наложеното
на Deutsche Telekom задължение да предава външни данни на GoYellow и Telix, от една страна, и от друга — до данните, които
абонатът или телефонният му доставчик предпочита да бъдат публикувани единствено от Deutsche Telekom. Според запитващата юрисдикция,
ако се прилага само националното право, ревизионната жалба би трябвало да се отхвърли. Тя обаче се пита дали задължението,
което е предвидено в приложимото към разглеждания спор национално право, е съвместимо с правото на Съюза.
Bundesverwaltungsgericht отбелязва, от една страна, че Решение от 25 ноември 2004 г. по дело KPN Telecom (C‑109/03, Recueil,
стр. I‑11273) дава основание да се приеме, че съгласно член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга предприятието,
което предоставя телефонни номера, е длъжно да предава единствено данните за собствените си абонати. От друга страна, запитващата
юрисдикция намира, че не е изключено правото на Съюза да дава възможност на националния законодател да разшири обхвата на
задължението за предоставяне на външни данни например с оглед на общата цел на Рамковата директива, а именно да се насърчава
конкуренцията. Всъщност според тази юрисдикция събирането на данни само от един партньор може да предотврати съществените
пречки за създаването и най-вече за актуализирането на базите данни, необходими за предоставянето на телефонни справочни услуги
и указатели, каквито пречки обикновено съществуват при събирането на данни от всяко отделно предприятие, което предоставя
телефонни номера, и същевременно може трайно да способства за установяването на надеждна структура на конкуренцията.
Ако националният законодател е овластен да разширява обхвата на задължението за предоставяне на данни, така че то да се отнася
и до външните данни, които задълженото предприятие притежава, запитващата юрисдикция се пита дали като предпоставка за предаването
на тези външни данни член 12 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации изисква
да е налице съгласие от съответните абонати или от доставчика им на телефонни услуги.
При това положение Bundesverwaltungsgericht решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 25, параграф 2 от [Директивата за универсалната услуга] да се тълкува в смисъл, че на държавите членки е разрешено
да задължават предприятията, които предоставят телефонни номера на абонати, да предоставят на разположение данните относно
абонати, на които не те са предоставили телефонни номера, с оглед на осигуряването на публично достъпни справочни услуги и
телефонни указатели, доколкото предприятието разполага с тези данни?
При утвърдителен отговор на предходния въпрос:
2)      Трябва ли член 12 от [Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации] да се тълкува в
смисъл, че налагането на посоченото по-горе задължение от националния законодател зависи от това дали другият доставчик на
телефонни услуги, съответно неговите абонати, са съгласни или най-малкото не се противопоставят на разкриването на данните?“.

По преюдициалните въпроси

По първия въпрос
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната
услуга трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която налага на предприятията, предоставящи
телефонни номера на крайни потребители, задължението да предоставят притежаваните от тях данни за абонатите на трети предприятия
на разположение на други предприятия, чиято дейност се състои в предоставяне на публични телефонни справочни услуги и указатели.
За да се отговори на този въпрос, първо следва да се разгледа въпросът дали спорните в главното производство външни данни
представляват „съответна информация“ по смисъла на член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга, която предприятията,
предоставящи телефонни номера, са длъжни съгласно тази разпоредба да предават на предприятията, чиято дейност се състои в
предоставянето на публични телефонни справочни услуги и указатели.
В това отношение следва да се констатира, че член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга предвижда задължение
за предаване на данни само в тежест на „предприятия[та], които предоставят номера на своите абонати“. Предвид така установената
връзка между задължението за предаване на данни и предоставянето на телефонни номера на абонати трябва да се приеме, че „съответната
информация“, чието съобщаване е задължително съгласно тази разпоредба, се отнася само до данните за собствените абонати на
съответните предприятия. Всъщност така формулирана, разпоредбата налага задължения на предприятията като Deutsche Telekom
в качеството им на предприятия, които предоставят телефонни номера, а не в качеството им на доставчици на телефонни справочни
услуги и указатели.
Това тълкуване кореспондира с целта на член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга, а именно да се осигури
изпълнението на задължението за универсална услуга, установено в член 5, параграф 1 от тази директива — разпоредба, която
предвижда, че държавите членки гарантират наличието на поне един подробен указател и на поне една комплексна телефонна справочна
услуга за крайните потребители. Задължението на всяко предприятие, което предоставя телефонни номера, да предава данните за
собствените си абонати позволява на определеното да предоставя съответната универсална услуга предприятие да създаде изчерпателна
база данни и така да осигури изпълнението на задължението по член 5, параграф 1.
В подкрепа на доводите си, че задължението за предаване на данни по член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга
се отнася и до външните данни, Bundesnetzagentur и италианското правителство се позовават на съображение 11 от тази директива
и на общата цел на ОРР за насърчаване на конкуренцията.
В това отношение следва да се напомни, че съображение 11 от Директивата за универсалната услуга гласи, че „[п]отребителите
и ползвателите изискват комплексни указатели и справочна услуга за всички регистрирани телефонни абонати и техните номера“.
Това съображение обаче трябва да се тълкува във връзка със задължението за универсална услуга, предвидено в член 5, параграф 1
от посочената директива, който не задължава държавите членки да гарантират, че всички телефонни указатели и справочни услуги
ще са подробни, съответно комплексни. Всъщност съгласно тази разпоредба държавите членки трябва да гарантират единствено наличието
на поне един подробен указател или поне една комплексна телефонна справочна услуга за крайните потребители. Както следва от
точка 31 от настоящото решение обаче, ако предприятията, предоставящи телефонни номера, имат задължение за предаване само
на данните за собствените си абонати, това е достатъчно, за да се осигури изпълнението на задължението за универсална услуга
по член 5, параграф 1.
Общата цел на ОРР, а именно да се насърчава конкуренцията, също не допуска да се приеме, че на основание член 25, параграф 2
от Директивата за универсалната услуга всяко предприятие, което предоставя телефонни номера на своите абонати, каквото е Deutsche
Telekom, е длъжно да предава на трети предприятия и данни, различни от тези на собствените му абонати.
Всъщност член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга трябва да се тълкува в светлината на особената му цел,
а именно да осигури изпълнението на задължението за универсална услуга по член 5, параграф 1 от тази директива.
Освен това съображение 35 от Директивата за универсалната услуга гласи, че предоставянето на справочни услуги и указатели
е вече отворено за конкуренция. На конкурентния пазар обаче задължението на предприятията, които предоставят телефонни номера,
да предават данните за собствените си абонати съгласно член 25, параграф 2 от тази директива, по принцип дава възможност не
само на предприятието, определено да осигури изпълнението на задължението за универсална услуга по член 5, параграф 1 от тази
директива, но и на всеки доставчик на телефонни услуги да създаде изчерпателна база данни и да извършва дейност на пазара
на телефонните справочни услуги и указатели. В това отношение е достатъчно съответният доставчик да поиска от всяко предприятие,
което предоставя телефонни номера, съответните данни за абонатите му.
От изложеното дотук следва, че „съответната информация“ по смисъла на член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната
услуга, чието съобщаване е задължително съгласно тази разпоредба, се отнася единствено до информацията за собствените абонати
на предприятията, които предоставят телефонни номера.
На второ място, следва да се определи дали член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга извършва пълна хармонизация,
или напротив — дава възможност на държавите членки да налагат на предприятията, предоставящи телефонни номера, задължение
да предават на предприятията, предоставящи публични телефонни справочни услуги и указатели, не само „съответната информация“
по смисъла на тази разпоредба, но и външни данни.
В това отношение следва първо да се напомни, че в точка 35 от Решение по дело KPN Telecom, посочено по-горе, което се отнася
до тълкуването на член 6, параграф 3 от Директивата относно ОДМ, чието съдържание е аналогично на съдържанието на член 25,
параграф 2 от Директивата за универсалната услуга, Съдът постановява, че целта на въпросния член 6, параграф 3 не е да се
извърши пълна хармонизация и че държавите членки запазват правомощието си да определят дали на разположение на трети лица
трябва да се предоставя и допълнителна информация с оглед на конкретните обстоятелства в съответната страна.
Deutsche Telekom, правителството на Обединеното кралство и Европейската комисия обаче поддържат, че това тълкуване не може
да се отнесе и към член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга, тъй като тя е част от ОРР, която съгласно член 1,
параграф 1 от Рамковата директива е хармонизирана рамка за регулирането на електронните съобщителни услуги. Поради това националният
законодател не бил компетентен да налага на съответните предприятия по-широки задължения от предвидените в член 25, параграф 2.
В това отношение е необходимо да се констатира, първо, че член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга е част
от глава IV от същата, която се отнася до интересите и правата на крайните потребители. Съдът вече е постановил, че Рамковата
директива и Директивата за универсалната услуга не предвиждат пълна хармонизация в областите, свързани със защитата на потребителите
(Решение от 11 март 2010 г. по дело Telekomunikacja Polska, C‑522/08, все още непубликувано в Сборника, точка 29).
Второ, следва да се напомни, че целта на член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга е да се осигури изпълнението
на задължението на държавите членки по член 5, параграф 1 от същата директива, а именно да гарантират наличието на поне един
подробен указател и поне една комплексна телефонна справочна услуга за крайните потребители. След като това е минималното
изискване, което трябва да изпълнят, държавите членки по принцип са свободни да приемат по-строги разпоредби, за да улеснят
навлизането на нови оператори на пазара на публичните телефонни справочни услуги и указатели.
В този смисъл ОРР допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която — доколкото се прилага
за всяко предприятие, предоставящо телефонни номера на крайни потребители — засяга предприятията за електронни съобщения общо
и без дискриминация между тях, стига обаче тази правна уредба да не накърнява правомощията, които НРО черпят пряко от разпоредбите
на ОРР (Решение по дело Telekomunikacja Polska, посочено по-горе, точки 27 и 28; вж. също Решение от 3 декември 2009 г. по
дело Комисия/Германия, C‑424/07, Сборник, стр. I‑11431, точки 78 и 91—99).
В случая следва да се приеме, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство не засяга нито едно от
правомощията, които ОРР изрично предоставя на съответния НРО.
Всъщност, от една страна, член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга не предоставя на НРО конкретни правомощия
и не им възлага особени задължения. Тази разпоредба предвижда задължения единствено за самите държави членки.
От друга страна, национална правна уредба като разглежданата в главното производство изобщо не засяга правомощията на съответния
НРО да извършва анализ на различните пазари на електронни съобщения и да налага регулаторни задължения на предприятията с
влияние на пазарите, на които няма действителна конкуренция, както следва от член 16 от Рамковата директива и член 17 от Директивата
за универсалната услуга. Само по себе си обаче обстоятелството, че ако съответните предприятия спазват разглежданата в главното
производство национална правна уредба, вече няма да е необходимо НРО да взема конкретни мерки евентуално след анализ на съответния
пазар на дребно, тоест да налага задължения на предприятието с влияние на пазара да предава външните данни на трети предприятия,
не е основание да се приеме, че са пряко засегнати правомощията, които съответният НРО черпи от член 17 от Директивата за
универсалната услуга (вж. по аналогия, относно случай на обща забрана на обвързаните продажби, Решение по дело Telekomunikacja
Polska, посочено по-горе, точка 28).
С оглед на всичко изложено дотук на първия въпрос следва да се отговори, че член 25, параграф 2 от Директивата за универсалната
услуга трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която налага на предприятията, предоставящи телефонни
номера на крайни потребители, задължението да предоставят на други предприятия, чиято дейност се състои в предоставяне на
публични телефонни услуги и указатели, не само данните за собствените си абонати, но и притежаваните от тях данни за абонатите
на трети предприятия.

По втория въпрос
С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали задължението на предприятието, което предоставя
телефонни номера, да предава притежаваните от него данни за абонатите на трети предприятия на разположение на други предприятия,
чиято дейност се състои в предоставянето на публични телефонни справочни услуги и указатели, трябва съгласно член 12 от Директивата
за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации да зависи от това дали третото предприятие или неговите
абонати са съгласни или не се противопоставят на предаването на данните.
В това отношение е важно да се отбележи, че член 8, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана
по-нататък „Хартата“) гласи, че „[в]секи има право на защита на неговите лични данни“.
Целта на Директива 95/46 е да осигури спазването на правото на защита на личните данни в държавите членки. Съгласно член 1,
параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации тя конкретизира и допълва
Директива 95/46 в сектора на електронните съобщения.
Все пак правото на защита на личните данни не е абсолютно, а трябва да се разглежда във връзка с функцията му в обществото
(Решение от 9 ноември 2010 г. по дело Volker und Markus Schecke и Eifert, C‑92/09 и C‑93/09, все още непубликувано в Сборника,
точка 48 и цитираната съдебна практика).
Поради това член 8, параграф 2 от Хартата разрешава обработването на лични данни при определени условия. В това отношение
тази разпоредба предвижда, че личните данни „трябва да бъдат обработвани добросъвестно, за точно определени цели и въз основа
на съгласието на заинтересованото лице или по силата на друго предвидено от закона легитимно основание“.
Предаването на лични данни на абонати на трето предприятие, което предоставя публични телефонни справочни услуги и указатели,
представлява обработване на лични данни по смисъла на член 8, параграф 2 от Хартата, което се допуска само „въз основа на
съгласието на заинтересованото лице или по силата на друго предвидено от закона легитимно основание“.
От Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации обаче следва, че съгласието на абонатите
е необходимо за публикуването на личните им данни в печатни или електронни телефонни указатели.
В този смисъл член 12, параграф 2 от посочената директива гласи, че абонатите трябва да имат възможност да определят дали
техните лични данни да бъдат включени в публичен указател и кои от техните лични данни да бъдат включени в него.
За сметка на това нито една разпоредба на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации
не предвижда публикуването на лични данни на абонати да зависи от съгласието на предприятието, което е предоставило съответните
телефонни номера или което притежава външни данни. Всъщност самото предприятие няма право на съгласие, каквото е предвидено
единствено в полза на абонатите.
С втория въпрос запитващата юрисдикция също така иска да установи дали за предаването на лични данни на разположение на трето
предприятие, чиято дейност се състои в предоставянето на публични телефонни справочни услуги и указатели, член 12 от посочената
директива изисква абонатът отново да даде съгласието си, при положение че вече се е съгласил личните му данни да се публикуват
в един указател, в случая този на Deutsche Telekom.
В това отношение следва в началото да се напомни, че видно от член 12, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност
на личния живот и електронни комуникации, както и от съображение 38 от нея, преди да бъдат включени в публичен указател, абонатите
следва да бъдат информирани за целите на указателя и за всяко възможно специфично използване на указателя, например посредством
функциите за търсене в софтуера на електронните указатели. Това предварително информиране позволява на абоната да даде свободно,
конкретно и информирано съгласие по смисъла на член 2, буква з) и член 7, буква a) от Директива 95/46 за публикуването на
личните му данни в публични телефонни указатели.
Във връзка със задължението за предварително информиране на абонатите по член 12, параграф 1 от Директивата за правото на
неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации в съображение 39 от тази директива се пояснява, че „[к]огато [личните]
данни[…] могат да бъдат предадени на една или повече трети страни, абонатът трябва да бъде информиран за тази възможност и
за получателя или за категориите възможни получатели“.
Все пак, след като получи информацията по член 12, параграф 1 от посочената директива, абонатът има възможност да реши единствено
дали личните му данни да бъдат включени в публичен указател и евентуално кои от личните му данни да бъдат включени в него,
както следва от параграф 2 от същия член.
Както посочва генералният адвокат в точка 122 от заключението си, при тълкуването на член 12 от Директивата за правото на
неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации с оглед на контекста и систематичното място на тази разпоредба се
налага изводът, че съгласието по смисъла на параграф 2 от този член се отнася до целта на публикуването на личните данни в
публичния указател, а не до издаването им от конкретен доставчик на указатели.
Първо, текстът на член 12, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации
не дава основание да се приеме, че абонатът разполага с право на избор между доставчиците на публични телефонни справочни
услуги и указатели. В това отношение следва да се отбележи, че вреди за абоната би могло да причини именно публикуването на
личните данни в указател, който има особена цел. Когато обаче се е съгласил данните му да бъдат публикувани в указател с особена
цел, абонатът по принцип няма интерес да се противопоставя на публикуването на същите данни в друг сходен указател.
Второ, съображение 39 от посочената директива потвърждава, че предаването на лични данни на абонати на трети лица е допустимо,
при условие че „данните не могат да се използват за други цели, освен за тези, за които са събрани“.
Трето, в Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации се споменава един случай, при
който може да се изисква ново или специално съгласие на абоната. Става дума за член 12, параграф 3 от тази директива, съгласно
който държавите членки могат да изискват да бъде поискано допълнително съгласие от абонатите за всяка цел на публичния указател,
която е различна от обикновеното му предназначение — за търсене на координати на лица на база техните имена и, когато е необходимо,
на база минимален брой други идентификатори. От съображение 39 от същата директива следва, че е предвидено отново да се получи
съгласие от абоната, „[а]ко страната, събираща данните от абонатите или трети страни, на които данните са били предадени,
желае да използва данните с допълнителна цел“.
Оттук следва, че след като предприятието, което е предоставило на абоната телефонен номер, го е информирало за възможността
да предаде личните му данни на трето предприятие като Deutsche Telekom с цел публикуването им в публичен указател и след като
абонатът се е съгласил с публикуването на тези данни в такъв указател, в случая в указателя на посоченото дружество, предаването
на същите данни на друго предприятие, което иска да ги публикува в печатен или електронен публичен указател или да осигури
достъп до тях посредством справочна услуга, не трябва отново да зависи от съгласието на абоната, тъй като е гарантирано, че
съответните данни няма да бъдат използвани за други цели, освен за тези, за които са събрани с оглед на първото им публикуване.
Всъщност съгласието по смисъла на член 12, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни
комуникации на надлежно информирания абонат личните му данни да бъдат включени в публичен указател се отнася до целта на публикуването
им и поради това обхваща всяко следващо обработване на тези данни от трети предприятия, които извършват дейност на пазара
на публичните телефонни справочни услуги и указатели, стига обработването да се извършва със същата цел.
Освен това, след като абонатът е дал съгласие за предаването на личните му данни на определено предприятие с оглед включването
им в публичния указател на това предприятие, предаването на същите данни на друго предприятие, които иска да ги включи в публичен
указател, без абонатът отново да е дал съгласие, не би могло да накърни самата същност на правото на защита на личните данни,
закрепено в член 8 от Хартата.
Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че член 12 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот
и електронни комуникации трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която задължава издаващите публични
указатели предприятия да предават притежаваните от тях лични данни на абонатите на други доставчици на телефонни услуги на
разположение на трети предприятия, чиято дейност се състои в издаването на печатен или електронен публичен указател или в
осигуряването на достъп до такива указатели посредством справочна услуга, без за това предаване да се изисква абонатите отново
да дадат съгласието си, стига обаче преди първото включване на данните им в публичен указател абонатите да са били информирани
за целта на този указател и за възможността данните да бъдат съобщени на друг доставчик на телефонни услуги и да е гарантирано,
че след предаването им посочените данни няма да бъдат използвани за други цели, освен за тези, за които са събрани с оглед
на първото им публикуване.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Член 25, параграф 2 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната
услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга)
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която налага на предприятията, предоставящи телефонни
номера на крайни потребители, задължението да предоставят на други предприятия, чиято дейност се състои в предоставяне на
публични телефонни услуги и указатели, не само данните за собствените си абонати, но и притежаваните от тях данни за абонатите
на трети предприятия.
2)
Член 12 от Директива 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно обработката на лични данни
и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации („Директива за правото на неприкосновеност
на личния живот и електронни комуникации“) трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която задължава
издаващите публични указатели предприятия да предават притежаваните от тях лични данни на абонатите на други доставчици на
телефонни услуги на разположение на трети предприятия, чиято дейност се състои в издаването на печатен или електронен публичен
указател или в осигуряването на достъп до такива указатели посредством справочна услуга, без за това предаване да се изисква
абонатите отново да дадат съгласието си, стига обаче преди първото включване на данните им в публичен указател абонатите да
са били информирани за целта на този указател и за възможността данните да бъдат съобщени на друг доставчик на телефонни услуги
и да е гарантирано, че след предаването им посочените данни няма да бъдат използвани за други цели, освен за тези, за които
са събрани с оглед на първото им публикуване.
Подписи
*
Език на производството: немски.