CELEX: 62009CJ0437
Konkurencija
SESV 101, 102 ir 106 straipsniai
Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema
Kolektyvinė sutartis
Privalomas prisijungimas prie nustatytos draudimo įstaigos
Akivaizdus galimybės atsisakyti prisijungti nebuvimas
Įmonės sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 81 ir 82 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
AG2R Prévoyance
(toliau − AG2R), savitarpio draudimo institucijos, kurios veiklą reglamentuoja Prancūzijos socialinės apsaugos kodeksas,
ir
Beaudout Père et Fils SARL
(toliau −
Beaudout
) dėl pastarosios atsisakymo prisijungti prie AG2R valdomos privalomojo papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemos,
taikomos Prancūzijos duonos gaminių amatininkų sektoriui.

Nacionalinės teisės aktai
Prancūzijoje dalis dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo patirtų išlaidų kompensuojama pagal pagrindinę socialinės apsaugos sistemą.
Išlaidų dalis, kurią privalo padengti apdraustasis, gali būti iš dalies kompensuota pagal papildomo sveikatos draudimo sistemą.
Atitinkamo profesinės veiklos sektoriaus darbuotojų prisijungimas prie tokios papildomo draudimo sistemos gali būti numatytas
darbdavių ir darbuotojų atstovų pasirašytame susitarime ar kolektyvinėje sutartyje.
Pagal Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsnį:
„Kolektyvinės garantijos, kuriomis naudojasi darbuotojai, buvę darbuotojai ir jų teisių perėmėjai, greta tų, kurias numato
socialinės apsaugos sistema, išskyrus tuos atvejus, kai jos numatytos įstatymuose ar kituose teisės aktuose, nustatomos kolektyvinėse
sutartyse ar susitarimuose arba suinteresuotų asmenų daugumai patvirtinus įmonės vadovo pasiūlytą susitarimo projektą, arba
vienašaliu įmonės vadovo sprendimu, pateiktu rašytine forma kiekvienam suinteresuotam asmeniui.“
Socialinės apsaugos kodekso L 912‑1 straipsnyje reglamentuojamas privalomas prisijungimas prie papildomo sveikatos draudimo
sistemos. Šiame straipsnyje numatyta:
„Jei pagal L 911‑1 straipsnyje minimus profesinius ar tarpprofesinius susitarimus numatytas rizikos – draudimą nuo kurios
pagal šiuos susitarimus užtikrina viena ar kelios įstaigos, minimos 1989 m. gruodžio 31 d. Įstatymo Nr. 89‑1009 1 straipsnyje,
sustiprinant nuo tam tikros rizikos apdraustiems asmenims suteikiamas garantijas, arba viena ar kelios įstaigos, minimos Draudimo
kodekso L 370‑1 straipsnyje, prie kurių privalo prisijungti įmonės, patenkančios į šių susitarimų taikymo sritį – pasidalijimas,
juose turi būti nuostata, kurioje nurodoma, kokiomis sąlygomis ir kas kiek laiko gali būti peržiūrėti rizikos pasidalijimo
organizavimo būdai. Peržiūrėjimo periodiškumas neturi viršyti penkerių metų.
Jei pirmoje pastraipoje minimi susitarimai taikomi įmonėms, kurios, siekdamos tokio pat lygio apsaugos nuo tokios pat rizikos
užtikrinimo, iki šių susitarimų įsigaliojimo dienos prisijungė prie kitos nei susitarime numatytoji įstaigos ar sudarė su
ja sutartį, taikomos Darbo kodekso L 132‑23 straipsnio nuostatos.“
Pagal 1989 m. gruodžio 31 d. Įstatymo Nr. 89‑1009, iš dalies pakeisto 1994 m. rugpjūčio 8 d. Įstatymu Nr. 94‑678 (JORF, Nr. 184,
1994 m. rugpjūčio 10 d.), 1 straipsnį draudiminę veiklą gali vykdyti tik draudimo bendrovės, draudimo institucijos, kurių
veiklą reglamentuoja Socialinės apsaugos kodeksas arba Žemės ūkio kodeksas, ir savitarpio draudimo bendrovės.
Šiuo aspektu Socialinės apsaugos kodekso L 931‑1 straipsnyje patikslinama, kad savitarpio draudimo institucijos yra pelno
nesiekiantys privatūs juridiniai asmenys, kuriuos lygiais pagrindais valdo prisijungusieji nariai ir dalyvaujantys nariai,
nurodyti šio kodekso L 931‑3 straipsnyje. Jų tikslas, be kita ko, – draudimas nuo fizinių sužalojimų, susijusių su nelaimingais
atsitikimas ir ligomis, rizikos.
Pagal Socialinės apsaugos kodekso L 932‑9 straipsnio penktą pastraipą draudimo institucija, kuriai buvo patikėta valdyti savitarpio
draudimo sistemą, negali nei sustabdyti garantijų teikimo, nei panaikinti įmonės narystės, jeigu ji nemoka šiai institucijai
įmokų.
Pagal Darbo kodekso L 132‑23 straipsnį, jei sektoriaus arba profesiniai ar tarpprofesiniai susitarimai taikomi įmonėje po
derybomis pasiektų galiojančių sutarčių ar susitarimų sudarymo, šių sutarčių ar susitarimų nuostatos turi būti atitinkamai
pakoreguotos.
Darbo kodekso L 133‑8 straipsnyje numatyta:
„Vienos iš L. 133‑1 straipsnyje nurodytų organizacijų prašymu ar darbo ministro iniciatyva sektoriaus sutarčių arba profesinių
ar tarpprofesinių susitarimų nuostatos, atitinkančios specialias prieš tai einančiame skyriuje nustatytas sąlygas, darbo ministro
nutarimu, gavus L. 136‑1 straipsnyje nurodytos Nacionalinės kolektyvinių derybų komisijos pagrįstą nuomonę, gali būti pripažintos
privalomos visiems darbuotojams ir darbdaviams, kuriems taikoma minėta sutartis ar susitarimas.
Darbo ministras, gavęs prieš tai einančioje pastraipoje nurodytą prašymą, privalomai ir nedelsdamas pradeda išplėtimo procedūrą.
Sutarčių ar susitarimų poveikio ir sankcijų išplėtimas taikomas minėtoje sutartyje ar susitarime nustatytą laiko tarpą ir
pagal juose nurodytas sąlygas.
Tačiau darbo ministras, gavęs Nacionalinės kolektyvinių derybų komisijos pagrįstą nuomonę, gali netaikyti išplėtimui sąlygų,
kurios pažeidžia galiojančius įstatymus ir kitus teisės aktus, ir sąlygų, kurios, galinčios būti pašalintos iš sutarties ar
susitarimo nepakeičiant jų struktūros, neatitinka sektoriaus ar sektorių situacijos nagrinėjamoje taikymo srityje. Tokiomis
pačiomis sąlygomis jis, taikydamas galiojančius įstatymus ir teisės aktus, gali išplėsti sąlygas, kurios yra nepakankamos
minėtų teisės aktų atžvilgiu.“
2006 m. balandžio 24 d. duonos gaminių įmonių savininkų profesinės sąjungos ir įvairios sektoriaus darbuotojų profesinės sąjungos
papildomu susitarimu dėl 1978 m. kovo 19 d. kolektyvinės sutarties, kuriuo nustatoma „papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
kompensavimo“ duonos gaminių amatininkų įmonių sektoriuje sistema (toliau – Papildomas susitarimas Nr. 83), patvirtino tokį
susitarimą:
„1 straipsnis − Taikymo sritis
Šis papildomas susitarimas taikomas įmonėms, patenkančioms į Duonos gaminių amatininkų įmonių bei duonos ir konditerijos gaminių
amatininkų įmonių kolektyvinės sutarties taikymo sritį.
2 straipsnis − Priėmimas − Prisijungimas
Nuo šio papildomo susitarimo įsigaliojimo datos įmonės privalo prijungti savo darbuotojus prie draudimo įstaigos pasirašydamos
specialią prisijungimo pareiškimą.
<…>
3 straipsnis − Naudos gavėjai
Šiuo papildomu susitarimu nustatoma privaloma „papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo“ sistema visų darbuotojų,
dirbančių šio papildomo susitarimo 1 straipsnyje nurodytose įmonėse ir bent mėnesį išdirbusių toje pačioje įmonėje, naudai.
Kai darbuotojas įgyja reikiamą stažą, jis gali naudotis sistema atgaline data skaičiuojant nuo jo įsidarbinimo įmonėje dienos.
<…>
4 straipsnis − Garantijos
Garantijos pagal šią sistemą nustatomos remiantis sveikatos draudimo įstatymais ir teisės aktais, galiojančiais jų nustatymo
momentu. Prireikus, jei pakeičiami šie teisės aktai, jos peržiūrimos nedelsiant.
Papildoma sistema taikoma visoms su draudimo laikotarpiu susijusioms paslaugoms ir išlaidoms, kurios kompensuojamos ir individualiai
atlyginamos pagal pagrindinę socialinės apsaugos sistemą, atsižvelgiant į „ligos“, „nelaimingo atsitikimo ir (arba) profesinės
ligos“ ir „motinystės“ srities teisės aktus, bei į pastarąją sistemą neįtrauktoms paslaugoms ir išlaidoms, aiškiai išvardytoms
papildomo susitarimo priede pateikiamoje lentelėje.
<…>
5 straipsnis − Įmokos ir paskirstymas
„Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo“ sistemos įmokos apskaičiuojamos procentais nuo socialinio draudimo įmokų
per mėnesį maksimalios ribos.
2007 m. procentas nuo socialinio draudimo įmokų per mėnesį maksimalios ribos kiekvienam darbuotojui atitinka 40 (eurų) įmoką
pagal bendrąją sistemą, o pagal Elzaso-Mozelio sistemą − 32 (eurus).
Toks pats procentas išliks ir 2008 m.
Po antrųjų sistemos taikymo metų pasirašiusios šalys peržiūrės įmokas atsižvelgdamos į sistemos rezultatus ir į sveikatos
priežiūros išlaidų pasikeitimus bei mokesčių, socialinius ir sveikatos draudimo įstatymus bei kitus teisės aktus.
<...>
Įmoka paskirstoma taip: 50 % moka darbdavys ir 50 % − darbuotojas.
<...>
Paritetinis komitetas renkasi ne mažiau kaip vieną kartą per metus išnagrinėti sistemos rezultatus ir bet kokią kitą statistiką
ar aplinkybes, susijusias su šia sistema, kurių jai reikia,.
<...>
13 straipsnis − Draudimo įstaigos patvirtinimas
AG2R Prévoyance
<…> patvirtinama kaip šią sistemą įgyvendinanti draudimo įstaiga <...>.
Su sistema susijusios rizikos pasidalijimo organizavimo būdus per penkerius metus nuo šio papildomo susitarimo įsigaliojimo
<...> turi peržiūrėti nacionalinė paritetinė sektoriaus komisija.
<…>
14 straipsnis − Perėjimo sąlyga
Visų įmonių, kurioms taikoma nacionalinė duonos ir konditerijos gaminių amatininkų įmonių kolektyvinė sutartis, prisijungimas
prie „papildomų sveikatos išlaidų kompensavimo“ sistemos ir šių įmonių darbuotojų apdraudimas nurodytoje draudimo įstaigoje
yra privalomas nuo šio priedo 16 straipsnyje nurodytos datos.
Šiuo tikslu atitinkamos įmonės gaus sutartis dėl priėmimo ir prisijungimo deklaracijas.
Šiuos nuostatos taikomos ir įmonėms, sudariusioms sutartį dėl papildomo [sveikatos priežiūros] išlaidų [kompensavimo] su kitomis
draudimo įstaigomis, suteikiančią tokias pat kaip nurodytosios šiame papildomame susitarime ar didesnes garantijas.
<…>“
Pagal Papildomo susitarimo Nr. 83 16 straipsnį šis susitarimas įsigaliojo 2007 m. sausio 1 dieną.
2006 m. rugsėjo 6 d. Priedo Nr. 1 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 1 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad draudimo įstaiga
dvylika mėnesių nuo asmens mirties datos dengia asmenų, kurių atžvilgiu galioja mirusio asmens draudimo polisas, sveikatos
priežiūros išlaidas ir nereikalauja mokėti įmokų.
2009 m. liepos 21 d. Priedo Nr. 5 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 2 straipsniu į jį buvo įterptas 4a straipsnis „Teisių pagal
papildomą sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemą perkėlimas“. Šis 4a straipsnis suformuluotas taip:
„Nutraukus darbo sutartį ar jai pasibaigus, jei tai nesusiję su sunkiu pažeidimu ir dėl to atsiranda teisė į bedarbio pašalpą
pagal privalomą draudimo sistemą, darbuotojas išsaugo Papildomame susitarime Nr. 83 numatytas papildomo sveikatos priežiūros
išlaidų kompensavimo sistemos garantijas <...>.
<…>
Teisė į garantijų išsaugojimą atsiranda kitą dieną po darbo sutarties pasibaigimo, jei įmonė apie tai tinkamai praneša paskirtai
draudimo įstaigai.
Garantijos galioja maksimalų laikotarpį, kuris lygus paskutinės darbuotojo darbo sutarties įmonėje trukmei, išreikštai mėnesiais,
bet ne daugiau kaip 9 mėnesius.
<…>
Teisių perkėlimo atveju garantijos finansuojamos įmonių ir dirbančių darbuotojų įmokomis <...>.“
Pagal 2006 m. spalio 16 d. Įsakymo dėl papildomo susitarimo prie Duonos ir konditerijos gaminių sektoriaus amatininkų įmonių
nacionalinės kolektyvinės sutarties taikymo srities išplėtimo 1 straipsnį:
„Papildomo susitarimo Nr. 83 nuostatos privalomos visiems darbdaviams ir darbuotojams, priskiriamiems 1976 m. kovo 19 d. Duonos
ir konditerijos gaminių sektoriaus (amatininkų įmonių) nacionalinės kolektyvinės sutarties taikymo sričiai <...>.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Beaudout
nuo 2006 m. spalio 10 d. prisijungė prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų draudimo sistemos, kurią valdo ne AG2R, o
kita draudimo bendrovė.

Beaudout
atsisakius prisijungti prie AG2R valdomos sistemos, ši draudimo įstaiga kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusį teismą prašydama, kad
Beaudout
būtų nurodyta tinkamai prisijungti ir sumokėti nemokėtas įmokas.
Papildomu reikalavimu atsakovė pagrindinėje byloje užginčijo Papildomo susitarimo Nr. 83 teisėtumą.
Atmetęs jos argumentus dėl šio papildomo susitarimo suderinamumo su vidaus teise, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas palygino savo nagrinėjamoje byloje susiklosčiusią situaciją su situacija byloje, kurioje buvo priimtas 1999 m. rugsėjo
21 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Albany
(C‑67/96, Rink. p. I‑5751).
Konstatavęs, kad, priešingai nei šioje byloje nagrinėtas pensijų fondas, prie kurio prisijungti privaloma numatant prisijungimo
išimtis, jokia prisijungimo išimtis pagrindinėje byloje nagrinėjamos papildomo sveikatos draudimo sistemos atžvilgiu nenumatyta
nei Papildomame susitarime Nr. 83, nei Socialinės apsaugos kodekso L 912‑1 straipsnyje.
Manydamas, kad šiomis sąlygomis nagrinėjamam ginčui išspręsti reikalingas Sąjungos teisės išaiškinimas,
Tribunal de grande instance de Périgueux
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar privalomo prisijungimo prie papildomo sveikatos draudimo sistemos organizavimas, kaip antai numatytas Socialinės apsaugos
kodekso L. 912‑1 straipsnyje, ir papildomas susitarimas – tam tikro sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių
organizacijų prašymu ir viešosios valdžios sprendimu tapęs privalomu, nustatantis prisijungimą prie vienintelės įstaigos,
paskirtos valdyti papildomo sveikatos draudimo sistemą, tačiau nesuteikiantis jokios galimybės atitinkamo sektoriaus įmonėms
atsisakyti prie jos prisijungti – neprieštarauja EB 81 ir 82 straipsnių nuostatoms, ar vis dėlto leidžia paskirtajai įstaigai
piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi?“

Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu Teisingumo Teismo prašoma
išaiškinti įmonių elgesį reglamentuojančius EB 81 ir 82 straipsnius (kurie šiuo metu atitinka SESV 101 ir 102 straipsnius)
atsižvelgiant į tokias aplinkybes, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą matyti, kad šiam teismui iš esmės kyla abejonių, ar viešosios valdžios sprendimas tam tikro sektoriaus darbdaviams
ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų prašymu nustatyti, kad sutartis, sudaryta po kolektyvinių derybų, kurioje numatomas
privalomas prisijungimas prie patvirtintos įstaigos valdomos papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos
be galimybės neprisijungti, yra privaloma, yra suderinamas su Sąjungos teise.
Tačiau reikia priminti, kad pagal SESV 101 straipsnį, taikomą kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės įpareigojamos
nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, kuriais gali būti panaikintas įmonėms taikomų konkurencijos
taisyklių veiksmingumas (be kita ko, žr. minėto Sprendimo
Albany
65 punktą; 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Brentjens’
, C‑115/97–C‑117/97, Rink. p. I‑6025, 65 punktą ir Sprendimo
Drijvende Bokken
, C‑219/97, Rink. p. I‑6121, 55 punktą).
Be to, pagal SESV 106 straipsnio 1 dalį, kurią atitinka anksčiau galiojusi EB 86 straipsnio 1 dalis, valstybės įmonėms bei
įmonėms, kurioms valstybės narės suteikia specialias arba išimtines teises, valstybės narės nepriima naujų teisės aktų ir
nepalieka galiojančiųjų, prieštaraujančių Sutartyse nurodytoms normoms, ypač toms taisyklėms, kurios nustatytos SESV 18 ir
101−109 straipsniuose, atsižvelgiant į SESV 106 straipsnio 2 dalį.
Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad išspręstų savo
nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (šiuo
klausimu žr. 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo
Campina
, C‑45/06, Rink. p. I‑2089, 31 punktą ir 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo
Kattner Stahlbau
, C‑350/07, Rink. p. I‑1513, 25 ir 26 punktus).
Todėl norint pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia konstatuoti, kad
jo klausimas pateiktas dėl SESV 101 ir 102 straipsnių, taikomų kartu atitinkamai su ESS 4 straipsnio 3 dalimi ir SESV 106 straipsniu,
aiškinimo.

Dėl SESV 101 straipsnio, taikomo kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, aiškinimo
Norint atsakyti į šią performuluoto prejudicinio klausimo dalį, reikia visų pirma išnagrinėti, ar profesinio sektoriaus darbdaviams
ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų sprendimas patvirtinti įstaigą, atsakingą už papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
kompensavimo sistemos valdymą, ir prašymas viešosios valdžios nustatyti visų šio sektoriaus darbuotojų prisijungimo prie šios
sistemos privalomumą priskirtinas SESV 101 straipsnio 1 dalimi draudžiamiems įmonių susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams
ar suderintiems veiksmams.
Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad po kolektyvinių derybų tarp socialinių
partnerių sudaryti susitarimai, skirti pagerinti įdarbinimo ir darbo sąlygas, dėl savo pobūdžio ir tikslo nepriskirtini SESV
101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Albany
60 punktą; minėto Sprendimo
Brentjens’
57 punktą; minėto Sprendimo
Drijvende Bokken
47 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Pavlov ir kt
., C‑180/98–C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 67 punktą bei 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
van der Woude
, C‑222/98, Rink. p. I‑7111, 22 punktą).
Todėl reikia išnagrinėti, ar tokio susitarimo, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pobūdis ir tikslas pateisina jo priskyrimą
SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentų matyti, viena vertus, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas
susitarimas buvo sudarytas papildomo susitarimo prie kolektyvinės sutarties forma ir todėl jį lėmė kolektyvinės derybos tarp
Prancūzijos duonos gaminių amatininkų sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų.
Kita vertus, kalbant apie jo tikslą, šiuo susitarimu nustatytame sektoriuje patvirtinama papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
kompensavimo sistema, kuria prisidedama prie darbuotojų darbo sąlygų gerinimo ne tik garantuojant ligos, nelaimingo atsitikimo,
profesinės ligos ar motinystės išlaidoms padengti reikalingas priemones, bet ir sumažinant išlaidas, kurias, jei nebūtų kolektyvinės
sutarties, turėtų padengti patys darbuotojai.
Šis argumentas neginčijamas aplinkybe, kad prisijungimas prie tokio susitarimo yra privalomas visoms valstybės narės tam tikros
veiklos sektoriaus įmonėms, kadangi jame, priešingai nei pagrindinėje byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
Albany
, nagrinėtame susitarime, nenumatyta galimybė atsisakyti prisijungti.
Viena vertus, Teisingumo Teismas šiame sprendime, aiškindamas EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį, kurią šiuo metu atitinka
SESV 101 straipsnio 1 dalis, neatsižvelgė į galimybę atsisakyti prisijungti prie šioje byloje nagrinėto pensijų fondo.
Kita vertus, iš minėto Sprendimo
van der Woude
26 ir 27 punktų matyti, kad SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį nepatenka kolektyvinė sutartis dėl sveikatos draudimo
sistemos, kuria patvirtinama vienintelė įstaiga, prie kurios valdomos sistemos privaloma prisijungti, ir kuria nenumatoma
jokia galimybė prisijungti prie įstaigų konkurenčių valdomos sistemos.
Todėl reikia konstatuoti, kad toks susitarimas, kaip antai Papildomas susitarimas Nr. 83, dėl savo pobūdžio ir tikslo nepriskirtinas
SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai.
Antra, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors SESV 101 straipsnis taikomas tik įmonių veiklai ir
neapima valstybių narių įstatymų bei kitų teisės aktų, vis dėlto pagal šį straipsnį, taikomą kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi,
valstybės narės įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, kuriais gali būti panaikintas
įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumas. Taip yra, kai valstybė narė įtvirtina ar skatina SESV 101 straipsniui
prieštaraujančius susitarimus ar sustiprina jų poveikį arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį,
perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui (šiuo klausimu žr.
1998 m. birželio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 53 ir 54 punktus; Sprendimo
Corsica Ferries France
, C‑266/96, Rink. p. I‑3949, 35, 36 ir 49 punktus bei minėto Sprendimo
Albany
65 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti: kadangi iš šio sprendimo 36 punkto matyti, jog toks susitarimas, kaip antai Papildomas susitarimas
Nr. 83, nepatenka į  SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, viešosios valdžios institucijos gali nustatyti jo privalomumą
asmenims, kurie formaliai nėra su juo susiję (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų
Albany
66 punktą;
Brentjens’
66 punktą ir
Drijvende Bokken
56 punktą.
Todėl į pirmąją performuluoto klausimo dalį reikia atsakyti taip: SESV 101 straipsnį, taikomą kartų su ESS 4 straipsnio 3 dalimi,
reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama viešosios valdžios institucijoms priimti sprendimą, kuriuo tam tikro veiklos sektoriaus
darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų prašymu nustatomas sutarties, sudarytos po kolektyvinių derybų, kurioje
numatomas privalomas visų tam tikro sektoriaus įmonių prisijungimas prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo
sistemos, privalomumas nesant galimybės atsisakyti prisijungti.

Dėl SESV 102 straipsnio, taikomo kartu su SESV 106 straipsniu, aiškinimo
Dėl įmonės kvalifikavimo SESV 102 straipsnio prasme
Kalbant apie SESV 102 straipsnio aiškinimą riekia nustatyti, ar tokia institucija, kaip antai AG2R, yra įmonė šios nuostatos
prasme.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad įmonės sąvoka Sąjungos konkurencijos teisėje apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį vienetą,
nepaisant jo teisinio statuso ir finansavimo būdo (be kita ko, žr., 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo
Höfner ir Elser
, C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 21 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
ETI ir kt.
, C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 38 punktą).
Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje
siūlomos prekės ar paslaugos (be kita ko, žr., 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Cisal
, C‑218/00, Rink. p. I‑691, 23 punktą).
Šioje byloje iš Socialinės apsaugos kodekso L 931-1 straipsnio matyti, kad AG2R, kaip šio kodekso taikymo sričiai priskirtina
draudimo įstaiga, yra pagal privatinę teisę veikiantis pelno nesiekiantis juridinis asmuo, kurio tikslas – dengti išlaidas,
susijusias su fiziniais sužalojimais dėl nelaimingų atsitikimų ar ligų. Tokiu atveju ši institucija, viena vertus, remdamasi
to paties kodekso L 932‑9 straipsniu, negali nei sustabdyti garantijų teikimo, nei panaikinti įmonės narystės, jeigu ji nemoka
šiai institucijai įmokų. Kita vertus, nors įmonės, kurioms taikoma nacionalinė duonos ir konditerijos gaminių amatininkų įmonių
kolektyvinė sutartis, privalo prisijungti prie AG2R valdomos sistemos, iš to atitinkamai galima daryti išvadą, kad AG2R savo
ruožtu pagal Papildomą susitarimą Nr. 83 privalo apdrausti visų šių įmonių darbuotojus, nepaisant draudimo rizikos. Draudimas
grindžiamas vienodomis įmokomis, kurias lygiomis dalimis moka darbdaviai ir darbuotojai, nepaisant įmonės dydžio ar apdraustojo
darbuotojo atlyginimo.
Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema siekiama socialinio tikslo,
nes ja visiems ekonomikos sektoriaus darbuotojams numatoma privaloma papildoma socialinė apsauga.
Tačiau vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad atitinkama veikla būtų kvalifikuojama kaip ekonominė (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Albany
86 punktą; minėto Sprendimo
Pavlov

ir kt.
118 punktą; minėto Sprendimo
Cisal
37 punktą ir minėto Sprendimo
Kattner Stahlbau
42 punktą).
Dar būtina įvertinti, pirma, ar ši sistema gali būti laikoma įgyvendinančia solidarumo principą, ir, antra, kiek ji yra kontroliuojama
ją nustačiusios valstybės, nes šie veiksniai gali pašalinti konkrečios veiklos ekonominį pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto
Sprendimo
Kattner Stahlbau
43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
–       Dėl solidarumo principo įgyvendinimo
Kalbant apie solidarumo principo įgyvendinimą, iš bendro pagrindinėje byloje nagrinėjamos sistemos vertinimo matyti, kad ji
finansuojama nustatytomis įmokomis ir todėl jų dydis nėra proporcingas apdraustajai rizikai.
Pagal Papildomo susitarimo Nr. 83 5 straipsnio antrą pastraipą nustatomos vienodo dydžio (40 eurų) įmokos, kurias lygiomis
dalimis moka darbdaviai ir darbuotojai.
Todėl šia sistema neatsižvelgiama į tokius kriterijus, kaip antai amžius, sveikatos būklė ar specifinė rizika, susijusi su
apdraustojo darbuotojo dirbamu darbu.
Todėl AG2R teikiamų paslaugų pobūdis ir suteikiamo draudimo apimtis neproporcinga mokamoms įmokoms.
Antra, tam tikrais atvejais paslaugos teikiamos neatsižvelgiant į tai, ar sumokėtos įmokos. Tai visų pirma išplaukia iš Papildomo
susitarimo Nr. 83 3 straipsnio antros pastraipos, kurioje numatyta, kad šia sistema galima naudotis atgaline data, jei darbuotojas
įmonėje turi reikalaujamą minimalų vieno mėnesio darbo stažą. Toliau, taikant šio papildomo susitarimo 4a straipsnį, sveikatos
priežiūros išlaidos iš principo dengiamos tam tikrą laikotarpį po apdraustojo darbo sutarties nutraukimo. Galiausiai 2006 m.
rugsėjo 6 d. Priedo Nr. 1 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 1 straipsnyje numatyta, kad ne mažiau kaip dvylika mėnesių po asmens
mirties datos dengiamos minėtos asmenų, kurių atžvilgiu galioja mirusio asmens draudimo polisas, išlaidos.
Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes matyti, kad tokiai papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemai, kaip
nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būdingas aukštas solidarumo laipsnis.
–       Dėl valstybės kontrolės
Siekiant nustatyti, ar ekonominę veiklą vykdančia įmone laikytina tokia įstaiga, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, reikia
išanalizuoti valstybės taikomos šios sistemos veikimo tvarkos kontrolės apimtį.
Šiuo atveju, remiantis visų pirma Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsniu, socialiniams partneriams suteikiama galimybė
patiems kolektyvinėmis sutartimis ir susitarimais nustatyti kolektyvines garantijas, kuriomis naudojasi darbuotojai, buvę
darbuotojai ir jų teisių perėmėjai, greta tų, kurias numato socialinės apsaugos sistema.
Antra, šio kodekso L 912‑1 straipsnyje nustatyta, kad šiuose susitarimuose turi būti nuostata, kurioje nurodoma, kokiomis
sąlygomis ir kas kiek laiko socialiniai partneriai gali peržiūrėti rizikos pasidalijimo organizavimo būdus.
Trečia, pagal Darbo kodekso L 133‑8 straipsnį reikalingas ministerijos nutarimas tam, kad tokių susitarimų nuostatos įgytų
imperatyvų pobūdį visiems darbuotojams ir darbdaviams, kuriems šis straipsnis yra taikomas.
Remiantis būtent šių teisės aktų nuostatų pagrindu, išskyrus kai kurias išimtis, pagrindinėje byloje nagrinėjamos sistemos
funkcionavimo kontrolė buvo patikėta duonos gaminių amatininkų sektoriaus darbdavių ir darbuotojų atstovams.
Šiuo atžvilgiu Papildomu susitarimu Nr. 83 šiems atstovams suteikiamas dominuojantis vaidmuo tiek, kiek pagal jo 13 straipsnio
antrą pastraipą paritetinė komisija, kurią sudaro vienodas darbdavių ir darbuotojų atstovų skaičius, per penkerius metus nuo
šio papildomo susitarimo įsigaliojimo turi peržiūrėti su nagrinėjama sistema susijusios rizikos pasidalijimo organizavimo
būdus. Be to, šio papildomo susitarimo 5 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad susitarimą pasirašiusios šalys jame
nustatytos įmokos dydį peržiūrės po antrųjų šios sistemos taikymo metų. Tame pačiame straipsnyje pažymima, kad paritetinė
komisija vieną kartą per metus nagrinėja šios sistemos rezultatus.
Tačiau kitos AG2R patvirtinimo kaip papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos valdytojos aplinkybės suponuoja,
kad ši įstaiga turi tam tikrą savarankiškumą.
Pirma, Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsnyje numatyta, kad papildomos kolektyvinės garantijos, kuriomis naudojasi
darbuotojai, gali būti nustatytos įvairiais būdais. Šiuo atžvilgiu kolektyvinė sutartis yra socialinių partnerių pasirinkimas,
turint omenyje tai, kad šia nuostata tokią sistemą leidžiama organizuoti įmonės, o ne viso profesinio sektoriaus lygmeniu.
Antra, pagal Įstatymo Nr. 89‑1009, iš dalies pakeisto Įstatymu Nr. 94‑678, 1 straipsnį draudiminė veikla gali būti patikėta
vykdyti ne tik draudimo institucijoms ir savitarpio draudimo bendrovėms, bet ir draudimo įmonėms.
Remiantis šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad nėra numatyta teisinė pareiga nei socialiniams partneriams įpareigoti AG2R
valdyti tokią papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemą, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nei pačiai
AG2R apsiimti valdyti tokią sistemą.
Atsižvelgdama į tai
Beaudout
savo pastabose tvirtina, kad egzistuoja kitos draudimo institucijos ir bendrovės, kurios, iki Papildomu susitarimu Nr. 83
patvirtinant AG2R, teikė paslaugas, identiškas šios įstaigos teikiamoms paslaugoms.
Todėl kyla klausimas, viena vertus, kokiomis aplinkybėmis Papildomu susitarimu Nr. 83 buvo patvirtinta AG2R, ir, antra vertus,
kiek ši įstaiga galėjo derėtis dėl įsipareigojimų apimties ir kiek šios aplinkybės turėjo įtakos visos nagrinėjamos sistemos
funkcionavimui.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes ir į šią galimybę derėtis, kurias šiuo atveju privalo išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, galima daryti išvadą, kad AG2R, nors ir nesiekianti pelno ir veikianti vadovaudamasi solidarumo
principu, yra ekonominę veiklą vykdanti įmonė, kurią, remiantis finansiniais ir ekonominiais kriterijais, pasirinko socialiniai
partneriai iš kitų įmonių, su kuriomis ji konkuruoja teikiamų draudimo paslaugų rinkoje.
Dėl SESV 106 straipsnio 2 dalies taikymo
Kadangi AG2R turi būti traktuojama kaip ekonominę veiklą vykdanti įmonė SESV 102 straipsnio prasme, viešosios valdžios sprendimas
numatyti privalomą prisijungimą prie papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemos visoms Prancūzijos duonos ir konditerijos
gaminių amatininkų įmonėms, nenumatant jokios galimybės neprisijungti, neišvengiamai reiškia, kad šiai įstaigai suteikiama
išimtinė teisė rinkti ir valdyti šio sektoriaus darbdavių ir darbuotojų įmokas pagal šią sistemą. Taigi tokia įstaiga gali
būti laikoma įmone, kuriai viešoji valdžia suteikė išimtines teises SESV 106 straipsnio 1 dalies prasme (šiuo klausimu žr.
minėtų sprendimų
Albany
90 punktą;
Brentjens’
90 punktą ir
Drijvende Bokken
80 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kad dėl šių išimtinių teisių Prancūzijos duonos ir konditerijos gaminių sektoriaus amatininkų įmonės
neturi galimybės prisijungti prie kitų įstaigų valdomos papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, AG2R
turi teisinį monopolį didelėje bendrosios rinkos dalyje ir gali būti laikoma užimančia dominuojančią padėtį SESV 102 straipsnio
prasme (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Pavlov ir kt.
126 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien tai, kad suteikiant specialias arba išimtines teises SESV 106 straipsnio
1 dalies prasme buvo sukurta dominuojanti padėtis, nėra nesuderinama su SESV 102 straipsniu. Valstybė narė pažeidžia šiose
dviejose nuostatose nustatytus draudimus tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė vien dėl to, kad naudojasi jai suteiktomis specialiomis
ar išimtinėmis teisėmis, yra priversta piktnaudžiauti savo dominuojančia padėtimi arba kai dėl šių teisių gali susidaryti
situacija, kuriai esant ši įmonė bus priversta taip piktnaudžiauti (žr. minėtų sprendimų
Höfner ir Elser
29 punktą;
Albany
93 punktą;
Brentjens’
93 punktą bei
Drijvende Bokken
83 punktą).
Tokia SESV 106 straipsnio 1 daliai prieštaraujanti piktnaudžiavimo praktika yra, be kita ko, tuomet, kai valstybė narė suteikia
įmonei išimtinę teisę vykdyti tam tikrą veiklą ir sukuria situaciją, kuriai esant ši įmonė akivaizdžiai nepajėgia patenkinti
šioje rinkoje esančios paklausos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Höfner ir Elser
31 punktą bei
Pavlov ir kt.
127 punktą).
Šiuo atžvilgiu
Beaudout
atsisakymas prisijungti prie AG2R valdomos sistemos grindžiamas tvirtinimu, kad draudimo įmonės siūlo geresnes garantijas
nei AG2R.
Tačiau reikia pažymėti, viena vertus, kad Prancūzijos duonos gaminių sektoriaus amatininkų įmonių negalėjimą naudotis kitų
įstaigų teikiamomis papildomo sveikatos priežiūros kompensavimo paslaugomis jų darbuotojų naudai ir su tuo susijusį konkurencijos
apribojimą tiesiogiai lemia AG2R suteikta išimtinė teisė (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų
Albany
97 punktą;
Brentjens’
97 punktą ir
Drijvende Bokken
87 punktą).
Kita vertus, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 98 punkte, nei iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo pateiktos bylos medžiagos, nei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų negalima daryti išvados, kad AG2R teikiamos paslaugos
neatitinka suinteresuotų įmonių poreikių.
Šiomis aplinkybėmis dar reikia patikrinti, ar AG2R patikėta valdyti bendros ekonominės svarbos paslaugas SESV 106 straipsnio
2 dalies prasme.
Kaip matyti iš šio sprendimo 47−52 punktų, tokiai papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemai, kokią valdo
AG2R, būdingas didelis solidarumo laipsnis. Be to, Papildomu susitarimu Nr. 83 AG2R numatyti specialūs, t. y. finansiniai,
apribojimai, siekiant užtikrinti apdraustiesiems asmenims teikiamų draudimo paslaugų tęstinumą.
Tačiau
Beaudout
tvirtina, kad įtvirtinus galimybę neprisijungti leidžiantį mechanizmą nebūtų keliama grėsmė pagrindinėje byloje nagrinėjamą
sistemą valdančios įstaigos finansinei pusiausvyrai.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką SESV 106 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygoms įvykdyti
nebūtina, jog būtų kilusi grėsmė įmonės, kuriai patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugą, finansinei pusiausvyrai
ar ekonominiam gyvybingumui. Pakanka, kad neturėdama ginčijamų išimtinių teisių įmonė negalėtų vykdyti jai pavestų specialių
užduočių, apibrėžtų pagal jai nustatytus įpareigojimus ir apribojimus, arba kad šias teises būtų būtina išlaikyti tam, kad
jų turėtojas galėtų vykdyti bendros ekonominės svarbos užduotis, kurios jam buvo pavestos ekonomiškai priimtinomis sąlygomis
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Albany
107 punktą;
Brentjens’
107 punktą ir
Drijvende Bokken
97 punktą).
Tačiau reikia konstatuoti, kad jei būtų panaikinta perėjimo sąlyga ir kartu išimtinė AG2R teisė valdyti visų Prancūzijos duonos
gaminių sektoriaus amatininkų įmonių papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemą, šiai įstaigai, nors Papildomu susitarimu
Nr. 83 ir reikalaujama teikti draudimo paslaugas šių įmonių darbuotojams pagal šiame susitarime numatytas sąlygas, kiltų grėsmė
dėl su maža rizika susijusių apdraustųjų asmenų, kurie kreipsis į įmones, jų atžvilgiu taikančias panašias ar net geresnes
garantijas už mažesnes įmokas, pasitraukimo. Šiomis sąlygomis AG2R tektų prisiimti atsakomybę už vis didesnę „blogos rizikos“
dalį, todėl padidėtų pagal minėtą sistemą mokėtinų įmokų suma, taigi ši įstaiga nebegalėtų teikti tokios pačios kokybės draudimų
paslaugų už priimtiną kainą.
Tai ypač pasakytina apie tuos atvejus, kai tokiai sistemai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būdingas didelis solidarumo
laipsnis ypač dėl vienodų įmokų taikymo ir pareigos apdrausti bet kokią riziką.
Tokie apribojimai, dėl kurių atitinkama įstaiga tampa mažiau konkurencinga nei panašias paslaugas teikiančios draudimo bendrovės,
kurioms tokie apribojimai netaikomi, pateisina išimtinės teisės valdyti tokią sistemą suteikimą šiai įstaigai, nenumatant
jokios neprisijungimo galimybės.
Todėl panaikinus tokią perėjimo sąlygą, kokia numatyta Papildomame susitarime Nr. 83, atitinkama įstaiga negalėtų teikti jai
patikėtų bendros ekonominės svarbos paslaugų ekonomiškai priimtinomis sąlygomis.
Todėl į performuluoto klausimo antrąją dalį reikia atsakyti taip, kad tiek, kiek tokios papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
kompensavimo sistemos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, valdymo veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė veikla,
o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, SESV 102 ir 106 straipsniai turi būti aiškinami
taip, kad jais nedraudžiama tokiomis sąlygomis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, viešosios valdžios institucijoms
suteikti draudimo įstaigai išimtinę teisę valdyti šią sistemą, nenumatant atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms jokios galimybės
neprisijungti prie jos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.     SESV 101 straipsnį, taikomą kartų su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama viešosios valdžios
institucijoms priimti sprendimą, kuriuo tam tikro veiklos sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų
prašymu nustatomas sutarties, sudarytos po kolektyvinių derybų, kurioje numatomas privalomas visų tam tikro sektoriaus įmonių
prisijungimas prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, privalomumas nesant galimybės atsisakyti
prisijungti.
2.     Tiek, kiek tokios papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, valdymo
veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė veikla, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas, SESV 102 ir 106 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiama tokiomis sąlygomis, kaip nagrinėjamosios
pagrindinėje byloje, viešosios valdžios institucijoms suteikti draudimo įstaigai išimtinę teisę valdyti šią sistemą, nenumatant
atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms jokios galimybės neprisijungti prie jos.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.