CELEX: 62012TJ0334
Patērētāju tiesību aizsardzība
Veselīguma norādes uz pārtikas produktiem
Regula (ES) Nr. 432/2012
Prasība atcelt tiesību aktu
Reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem
Tieša ietekme
Pieņemamība
Regula (EK) Nr. 1924/2006
Iebilde par prettiesiskumu
Veselīguma norāžu reģistrs

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāji –
Plantavis GmbH
un
NEM, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV
– ir reģistrēti Vācijā un attiecīgi ir uzņēmums, kas ražo un Eiropas tirgū pārdod uztura bagātinātājus un diētas pārtiku, un profesionālā apvienība, kura pārstāv to uzņēmumu intereses, kas veic šāda veida darbību. Pēdējie minētie ik dienu veselīguma norādes izmanto savu produktu marķējumā un to reklāmā.
Pēc tam, kad tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem (
OV L 404, 9. lpp.
), prasītāji iesniedza veselīguma norādes savas dalībvalsts iestādēm, lai tiktu piemērota šīs regulas 13. panta 1.–3. punktā paredzētā atļaujas procedūra. Pēc tam Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar minētās regulas 13. panta 2. punktu no dalībvalstīm saņēma pavisam apmēram 44000 veselīguma norāžu. Pamatojoties uz šīm veselīguma norādēm, tika izveidots konsolidēts saraksts, lai tajā ietvertu visas dalībvalstu nosūtītās veselīguma norādes un novērstu dublikātus un atkārtošanos, kā arī kodificēšanas sistēma, kas paredzēta, lai, Komisijas ieskatā, nodrošinātu valsts sarakstu saskaņotu apstrādi un minēto norāžu identifikāciju, izmantojot “ID” numurus.
2008. gada 24. jūlijā Komisija Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādei (
EFSA
) oficiāli nosūtīja pieprasījumu sniegt zinātnisku atzinumu atbilstīgi Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktam. Saistībā ar šo Komisija nosūtīja
EFSA
pirmo konsolidētā saraksta daļu. Šī saraksta pārējās daļas tika nosūtītas 2008. gada novembrī un decembrī pēc apspriešanās ar dalībvalstīm, pēc tam – papildinājuma veidā – 2010. gada martā, un galīgais pārbaudāmo veselīguma norāžu skaits bija 4637.
2009. gada oktobrī un 2011. gada jūlijā
EFSA
veica Komisijas nosūtīto veselīguma norāžu zinātnisku vērtējumu.
2012. gada 16. maijā saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktu Komisija pieņēma Regulu (ES) Nr. 432/2012, ar ko izveido sarakstu ar atļautajām veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem, kuras neattiecas uz slimības riska samazināšanu un uz bērnu attīstību un veselību (
OV L 136, 1. lpp.
). Šajā regulā tā apstiprināja daļēju 222 veselīguma norāžu sarakstu, kas atbilst 497 ierakstiem konsolidētajā sarakstā, attiecībā uz kurām
EFSA
būtībā bija secinājusi, ka iesniegtie dati ļauj pierādīt cēloņsakarību starp pārtikas produktu kategoriju, pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu un norādīto ietekmi (turpmāk tekstā – “atļauto norāžu saraksts”). Minētās norādes, kā arī citas norādes, kas tika noraidītas, tika ietvertas arī Savienības Pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norāžu reģistrā, kuru Komisija ir izveidojusi saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 20. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktu. Turklāt Komisija noteica, ka Regula Nr. 432/2012 ir piemērojama sešus mēnešus pēc tās spēkā stāšanās dienas, proti, sākot no 2012. gada 14. decembra, lai uzņēmēji, kas ir iesaistīti pārtikas apritē, varētu pielāgoties šīs regulas prasībām, tostarp Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 1. punktā paredzētajam pārdošanas aizliegumam.
Tajā pašā dienā Komisija sagatavoja sarakstu ar vairāk nekā 2000 norādēm, kuru novērtēšana
EFSA
vai izskatīšana Komisijā vēl nebija pabeigta, un tā šo sakastu publicēja savā interneta vietnē. Komisija uzskata, ka šīs veselīguma norādes, kas attiecas uz ietekmi, kuru rada augu vai garšaugu izcelsmes vielas, kas ir pazīstamas kā “botāniskas vielas”, joprojām ir atliktas un tādējādi tās arī turpmāk var tikt izmantotas saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 28. panta 5. un 6. punktā paredzēto pārejas režīmu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2012. gada 25. jūlijā, prasītāji iesniedza šo prasību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2012. gada 25. oktobrī, Eiropas Savienības Padome lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas un
EFSA
prasījumu atbalstam.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2012. gada 16. novembrī, Eiropas Parlaments lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2013. gada 15. janvāra rīkojumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs minētajām personām ļāva iestāties lietā.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir ticis mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi ir nodota šīs lietas izskatīšana.
Tā kā astotās palātas priekšsēdētājs nevarēja piedalīties šīs lietas izskatīšanā, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 6. pantā paredzētajai kārtībai norīkoja pirmo tiesnesi aizstāt palātas priekšsēdētāju un, piemērojot Reglamenta 32. panta 3. punktu, norīkoja otru tiesnesi, lai viņš papildinātu palātu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un, veicot Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, aicināja prasītājus, pirmkārt, iesniegt to veselīguma norāžu sarakstu, kas uz tiem attiecas, un precīzi norādīt minēto norāžu statusu, proti, vai tās ir atļautas, noraidītas vai atliktas pēc Regulas Nr. 432/2012 pieņemšanas, otrkārt, konkrēti precizēt to prasības pieteikumā paredzētos tiesību aktus, kā arī minēto aktu noteikumus, uz kuriem attiecas to prasība atcelt tiesību aktu, un, treškārt, precizēt prasījumus, kas to prasībā ir izteikti kā galvenie un kā pakārtotie. Otrkārt, Vispārējā tiesa aicināja lietas dalībniekus norādīt, vai Regula Nr. 432/2012, viņuprāt, ir reglamentējošs akts, kas prasītājus skāra tieši un kas nebija saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētās trešās hipotēzes izpratnē. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Vispārējā tiesa 2014. gada 23. oktobra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt aizliegumus, kas ir paredzēti Regulā Nr. 1924/2006, kura aplūkota kopā ar Regulu Nr. 432/2012 un ar pārtikas produktu uzturvērtību un veselīguma norāžu reģistru, kas ir publicēts Komisijas interneta vietnē (turpmāk tekstā – “atļauto veselīguma norāžu reģistrs”), kā arī
EFSA
veiktos uzturvērtību un veselīguma norāžu vērtējumus, uz kuriem pamatojas Komisija.
Komisijas un
EFSA
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Vispirms ir jānorāda, ka, atbildot uz vienu no jautājumiem, kas prasītājiem tika uzdots procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, pirmkārt, tie Vispārējai tiesai precizēja, ka to galvenā prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, ir vērsta pret Regulu Nr. 432/2012. Otrkārt, tie norādīja, ka pakārtotā prasība, pamatojoties uz LESD 277. pantu, ir vērsta uz to, lai, pamatojot prasījumus par atcelšanu, tiktu atzīta Regulas Nr. 1924/2006 nepiemērojamība. Turklāt prasītāji savos procesuālajos rakstos lūdz atcelt atļauto veselīguma norāžu reģistru, kā arī
EFSA
veiktos uzturvērtību un veselīguma norāžu vērtējumus, uz kuriem pamatojas Komisija. Tādējādi šie trīs prasījumi ir jāizskata atsevišķi.
Par prasījumu atcelt Regulu Nr. 432/2012
Formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, Komisija un
EFSA
, ko atbalsta Padome un Parlaments, apgalvo, ka prasība atcelt Regulu Nr. 432/2012 ir nepieņemama. Tās īpaši norāda, ka pat tad, ja Regulu Nr. 432/2012 uzskatītu par reglamentējošu aktu, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, prasītāji nav pierādījuši, ka minētā regula tos skāra tieši.
EFSA
turklāt piebilst, ka, ciktāl minētā prasība atcelt tiesību aktu ir vērsta pret to, tā katrā ziņā ir jānoraida, ņemot vērā, ka Regulu Nr. 432/2012 pieņēma tikai Komisija.
Prasītāji apstrīd Komisijas un
EFSA
argumentus par prasības nepieņemamību. Vispirms tie norāda, ka Regula Nr. 432/2012 ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Pēc tam tie apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru šī regula tos skar tieši, jo, pirmkārt, tieši ietekmē to tiesisko stāvokli un, otrkārt, nepieļauj nekādu rīcības brīvību tās adresātiem, kuri ir atbildīgi par tās īstenošanu.
Vispirms Vispārējā tiesa norāda, kā to pamatoti apgalvo
EFSA
, ka prasība atcelt Regulu Nr. 432/2012 ir jāatzīst par nepieņemamu, ciktāl šī prasība attiecas uz minēto iestādi, jo tā nav apstrīdētā tiesību akta autore. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka Komisija pēc apspriešanās ar
EFSA
pieņēma atļauto norāžu sarakstu saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktā paredzēto procedūru, kā arī visus nosacījumus, kas ir vajadzīgi šo norāžu izmantošanai. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka šī prasība atcelt tiesību aktu ir vērsta tikai pret Komisiju.
Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona ar šī panta pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību par tiesību aktu, kas ir adresēts šai personai vai kas to skar tieši un individuāli, kā arī par reglamentējošu aktu, kurš to skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
Šajā lietā ir skaidrs, ka Regula Nr. 432/2012 nav adresēta prasītājiem, kuri tādējādi nav šī tiesību akta adresāti. Šādos apstākļos atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai prasītāji var celt prasību par minētā tiesību akta atcelšanu tikai tad, ja šis tiesību akts ir reglamentējošs akts, kurš tos skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, vai tad, ja tas tos skar tieši un individuāli.
Tādējādi, pirmām kārtām, ir jāpārbauda, vai apstrīdētā regula ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētās trešās hipotēzes izpratnē.
Saskaņā ar judikatūru jēdziens “reglamentējošs akts” ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz vispārpiemērojamiem aktiem, izņemot leģislatīvus aktus (spriedums, 2013. gada 3. oktobris,
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, Krājums,
EU:C:2013:625
, 60. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, Regulas Nr. 432/2012 juridiskais pamats ir Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punkts, kurā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras saskaņā ar šīs pašas regulas 25. panta 3. punktā paredzēto procedūru pieņemt sarakstu ar atļautajām veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem, kuras neattiecas uz slimības riska samazināšanu un uz bērnu attīstību un veselību. Regulas Nr. 1924/2006 25. panta 3. punktā savukārt ir ietverta atsauce uz Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmuma 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (
OV L 184, 23. lpp.
), 5.a pantu, kas ir paredzēts tādu pasākumu pieņemšanai, kuru mērķis ir grozīt nebūtiskus elementus pamataktā, kas ir pieņemts saskaņā ar koplēmuma procedūru. No tā izriet, ka Regulu Nr. 432/2012 Komisija pieņēma, pildot īstenošanas pilnvaras regulatīvās kontroles procedūras ietvaros, un ka tādējādi tā nav leģislatīvs akts tās judikatūras izpratnē, kas izriet no sprieduma
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome (
EU:C:2013:625
, minēts 24. punktā).
Otrkārt, tā kā Regula Nr. 432/2012, kas ir aplūkota kopā ar Regulas Nr. 1924/2006 1. panta 2. punktu, ir piemērojama visiem uzņēmējiem, kuri ir iesaistīti pārtikas nozarē un kuri izmanto veselīguma norādes uz pārtikas produktiem, kas neattiecas uz slimības riska samazināšanu un uz bērnu attīstību un veselību, ir jāsecina, ka minētā regula ir vispārpiemērojama, ciktāl tā ir piemērojama objektīvi noteiktām situācijām un tai ir saistošas tiesiskās sekas attiecībā uz vispārīgā un abstraktā veidā noteiktu personu kategoriju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris,
Microban International
un
Microban (Europe)
/Komisija, T‑262/10, Krājums,
EU:T:2011:623
, 23. punkts).
No tā izriet, ka Regula Nr. 432/2012 ir reglamentējošs akts LESD 263. panta ceturtās daļas beigu daļas izpratnē.
Otrām kārtām, runājot par tiešas skaršanas jēdzienu, ir atzīts, ka šis nosacījums prasa, pirmkārt, lai apstrīdētais pasākums tieši ietekmētu prasītāja tiesisko stāvokli un, otrkārt, nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no apstrīdētā tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (spriedumi, 1998. gada 5. maijs,
Dreyfus
/Komisija, C‑386/96 P, Krājums,
EU:C:1998:193
, 43. punkts, un 2009. gada 10. septembris, Komisija/
Ente per le Ville Vesuviane
un
Ente per le Ville Vesuviane
/Komisija, C‑445/07 P un C‑455/07 P, Krājums,
EU:C:2009:529
, 45. punkts).
Šajā gadījumā vispirms ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 432/2012 izrietošās sekas ir tādas, ka saskaņā ar tās 1. pantu tiek atļautas pavisam 222 veselīguma norādes uz pārtikas produktiem, kuras neattiecas uz slimības riska samazināšanu un uz bērnu attīstību un veselību. Turklāt, kā tas ir izklāstīts Regulas Nr. 432/2012 preambulas 12. un 13. apsvērumā, šīs regulas sekas, to vienlaikus piemērojot ar Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 1. punktu, ir zināma skaita tādu šāda paša veida norāžu aizliegums, kuru novērtēšana
EFSA
un izskatīšana Komisijā saskaņā ar minētās regulas 13. panta 3. punktu ir pabeigta, būtībā secinot, ka vai nu tās nav zinātniski pamatotas, vai arī ka tās neatbilst minētajā regulā paredzētajām vispārējām vai īpašajām prasībām.
No tā izriet, ka, tā kā prasītāji kā pārtikas nozares uzņēmēji apstrīd Regulas Nr. 432/2012 likumību, tiem, lai pierādītu, ka tie ir skarti LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, ir jāidentificē norādes, uz kurām attiecas minētā regula un kuras apdraud to tiesisko stāvokli. Konkrētāk, ciktāl, kā tas būtībā izriet no to iesniegtajiem dokumentiem, atļautās veselīguma norādes nav to prasības priekšmets, jo to iespējamā atcelšana nav prasītāju interesēs, tiem ir jāpierāda, ka, iesniedzot prasību Vispārējā tiesā, tie komerciāla rakstura paziņojumos saistībā ar to produktiem izmantoja norādes, kas pēc Regulas Nr. 432/2012 pieņemšanas bija aizliegtas.
Šajā gadījumā, atbildot uz prasītājiem izteikto lūgumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa tos aicināja iesniegt to Regulā Nr. 432/2012 paredzēto veselīguma norāžu sarakstu, kas uz tiem attiecas, precīzi norādot minēto norāžu statusu, prasītāji tikai norādīja, ka norādes, kuras tie izmantoja savā komercdarbībā, bija tās, kas izriet no to prasības pieteikuma A.1 pielikuma.
Jākonstatē, ka minētais pielikums attiecas tikai uz to veselīguma norāžu sarakstu, ko prasītāji nosūtīja Vācijas iestādēm valsts sarakstu izstrādāšanai, uz kuriem ir atsauce Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 2. punktā, nesniedzot atbildi uz jautājumu, vai ar Regulu Nr. 432/2012 tika atļauta vai noraidīta ikviena no šīm norādēm. Šajā ziņā ir jānorāda, ka pat tad, ja ir jāatzīst, ka šo informāciju varētu iegūt, iepazīstoties, pirmkārt, ar minētās regulas pielikumu un, otrkārt, ar reģistru, ko Komisija ir publicējusi savā interneta vietnē, uz kuru saite Vispārējai tiesai ir darīta zināma lietas materiālos, šai tiesai nav jāmeklē un jāidentificē norādes, kas attiecīgā gadījumā varētu būt pamats prasītāju prasības pieņemamībai, jo, kā tas ir šajā gadījumā, runa ir par apmēram 2000 veselīguma norādēm, no kurām 222 ir atļautas un atbilst 497 konsolidētā saraksta ierakstiem un 1719 norādes ir aizliegtas (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2010. gada 8. jūlijs,
Strålfors
/ITSB (“ID SOLUTIONS”), T‑211/10,
EU:T:2010:301
, 7. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka prasītājiem nav izdevies identificēt veselīguma norādes, uz kurām attiecas Regula Nr. 432/2012 un kuru aizliegums apdraud to tiesisko stāvokli.
Iepriekš izdarīto secinājumu nevar atspēkot ar citiem argumentiem, ko prasītāji ir pauduši, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem gan procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, gan tiesas sēdē.
Pirmkārt, prasītāji norāda, ka Regula Nr. 432/2012 tos skarot tieši tādēļ, ka pēc tās stāšanās spēkā veselīguma norādes, ko, tāpat kā prasītāju norādes, Komisija nav atļāvusi, noteikti ir aizliegtas saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 10. panta 1. punktu.
Tomēr, pat ja pieņem, kā to apgalvo prasītāji, ka norādes, kas uz tiem attiecas, ar Regulu Nr. 432/2012 netika atļautas, ar šādu apgalvojumu nepietiek, lai precīzi identificētu neatļautās norādes, kuras var pamatot prasītāju tiešu skaršanu. Jānorāda, kā tas izriet no Regulas Nr. 432/2012 preambulas 10. un 11. apsvēruma, ka vairāk nekā 2000 veselīguma norādes, kas ir paredzētas Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 1.–3. punktā, vēl joprojām gaida vērtējumu un tādējādi var tikt izmantotas saskaņā ar šīs pašas regulas 28. panta 5. un 6. punktā paredzētajiem pārejas pasākumiem. Šajā kontekstā nevar izslēgt, ka veselīguma norādes, kas attiecas uz prasītājiem, ietilpst atlikto norāžu sarakstā. Turklāt šajā ziņā ir jāuzsver, ka, ciktāl atliktās norādes vēl joprojām tiek novērtētas un Komisija nav pieņēmusi galīgo lēmumu ne par to atļaušanu, ne par to aizliegšanu, attiecībā uz tām nevar celt prasību atcelt tiesību aktu. Norādēm, kas joprojām ir atliktas, turpina piemērot tiesisko režīmu, kurš tām bija piemērojams pirms Regulas Nr. 432/2012 pieņemšanas. Tādējādi uzņēmumi, uz kuriem attiecas šīs norādes, var turpināt tās izmantot, pārdodot pārtikas produktus, saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 28. panta 5. un 6. punktu.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka noraidītās norādes tirgus dalībniekiem nav viegli identificēt, un tādējādi tie nezina, kuras norādes ir noraidītas un kuras norādes joprojām var tikt izmantotas saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 28. panta 5. un 6. punktu.
Tomēr šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka Regulas Nr. 432/2012 preambulas 4. un 11. apsvērumā ir ietverta norāde uz attiecīgajām
EFSA
un Komisijas interneta vietnēm, kurās sabiedrībai ir darīts pieejams, pirmām kārtām, konsolidēts saraksts, kurā ir uzskaitīti visi to veselīguma norāžu ID kodi, ko dalībvalstis ir nosūtījušas saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 2. punktu, un, otrām kārtām, saraksts, kurā ir uzskaitīti ID kodi, kas attiecas uz veselīguma norādēm, kuras joprojām tiek novērtētas, kā arī to ID kodu saraksts, kas attiecas uz noraidītajām veselīguma norādēm. Šajos apstākļos ir jānorāda, ka neatļautās veselīguma norādes un joprojām atliktās veselīguma norādes var identificēt, iepazīstoties ar konsolidēto sarakstu, ņemot vērā Komisijas sniegtos ID kodus, līdz ar to prasītāju pārmetums par skaidrības vai precizitātes neesamību šajā jautājumā ir jānoraida.
Treškārt, lai gan prasītāji apgalvo, ka šajā gadījumā ir jāpiemēro 2014. gada 30. aprīļa spriedumā
Hagenmeyer
un
Hahn
/Komisija (T‑17/12, Krājums,
EU:T:2014:234
) paustās atziņas, kurā Vispārējā tiesa esot atzinusi tiešu ietekmi uz diviem prasītājiem tikai tāpēc vien, ka tie valsts iestādēs bija iesnieguši pieteikumu atļaut veselīguma norādi, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka šis spriedums attiecas uz Regulas Nr. 1924/2006 14.–18. pantā paredzēto atļaujas procedūru, kas ir saistīta ar veselīguma norādēm, kuras attiecas uz slimības riska samazināšanu, un norādēm, kas attiecas uz bērnu attīstību un veselību, kura atšķiras no atļaujas procedūras, kam ir nozīme šajā gadījumā, proti, šīs pašas regulas 13. panta 1.–3. punktā paredzētās procedūras, kura attiecas uz veselīguma norādēm, kas neattiecas uz slimības riska samazināšanu un uz bērnu attīstību un veselību. Jānorāda, ka, lai gan, kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi iepriekš minētā sprieduma
Hagenmeyer
un
Hahn
/Komisija (
EU:T:2014:234
) 42. punktā, Regulas Nr. 1924/2006 14.–18. pantā paredzētā procedūra tiek uzsākta ar atļaujas pieteikumu, ko ir iesniegušas privātpersonas, kuras tādējādi var paust apsvērumus par
EFSA
atzinumu un panākt individuālu lēmumu, šīs pašas regulas 13. panta 1.–3. punktā paredzētā procedūra ir pamatota ar dalībvalstu iesniegtajiem norāžu sarakstiem, jo privātpersonas nevar iesniegt individuālus atļaujas pieteikumus. Otrām kārtām, ir jānorāda, ka atšķirībā no šīs lietas iepriekš minētajā spriedumā
Hagenmeyer
un
Hahn
/Komisija (
EU:T:2014:234
) Vispārējā tiesa konstatēja, ka pastāv tieša ietekme uz prasītājiem, ciktāl galīgais noraidošais lēmums, kas attiecas uz to atļaujas pieteikumu, bija ietverts apstrīdētajā regulā. Šajā gadījumā, kā tas izriet no šī sprieduma 33. punktā izdarītā secinājuma, prasītājiem nav izdevies pierādīt, ka galīgs noraidošs lēmums attiecībā uz norādēm, kas uz tiem attiecas, izrietēja no Regulas Nr. 432/2012 pieņemšanas. Tādējādi risinājumu, kas tika izvēlēts iepriekš minētajā spriedumā
Hagenmeyer
un
Hahn
/Komisija (
EU:T:2014:234
), nevar piemērot šajā gadījumā.
Ceturtkārt, tiesas sēdē prasītāji pat apgalvoja, ka norādes, ko tie bija nosūtījuši Vācijas iestādēm, netika nodotas Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 2. punktu un ka tiem nav zināmi šīs nenodošanas iemesli.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar šo pēdējo tiesību normu dalībvalstu iestādēm bija jānodod Komisijai to veselīguma norāžu saraksts, attiecībā uz ko
EFSA
bija jāveic zinātnisks novērtējums un Komisijai jāpārbauda, vai ir izpildīti citi Regulā Nr. 1924/2006 paredzētie nosacījumi. No tā izriet, ka gadījumā, ja, kā to apgalvo prasītāji, Vācijas iestādes nav nodevušas norāžu sarakstu, ko tie tām bija nosūtījuši, jebkuru iebildumu par šo iespējamo nenodošanu var pārbaudīt tikai kompetentās valsts iestādes.
Vēl ir jānorāda, kā tas būtībā izriet no Regulas Nr. 432/2012 preambulas 13. un 15. apsvēruma kopīgas interpretācijas, ka minētā direktīva attiecas tikai uz tām norādēm, kas ir nosūtītas Komisijai, ko dalībvalstis vēlāk nav atsaukušas, ko pēc tam ir pārbaudījusi
EFSA
un par kurām Komisija ir pieņēmusi galīgo lēmumu, tās atļaujot vai tās noraidot. Ja izrādās, ka norādes, ko prasītāji nosūtīja Vācijas iestādēm, šīs iestādes nenosūtīja Komisijai, vai pat ja minētās iestādes tās ir atsaukušas, ir jākonstatē, ka
EFSA
un Komisija šīs norādes nav pārbaudījušas un ka tādējādi Regula Nr. 432/2012 uz tām neattiecas.
Turklāt, kā to tiesas sēdē norādīja Komisija, nevar izslēgt, ka citu dalībvalstu iestādes nosūtīja šīs norādes un ka tādējādi tās varēja tikt noraidītas vai atliktas. Šajā gadījumā tiešu ietekmi uz prasītājiem šajā lietā saskaņā ar šī sprieduma 30. punktā paustajiem apsvērumiem var konstatēt tikai pēc tam, kad tie precīzi ir noteikuši katras minētās norādes statusu.
Visbeidzot, lai gan prasītāji apgalvo, ka šajā kontekstā tiem ir liegta jebkāda iespēja iegūt to norāžu atļauju, ko tie ik dienu izmanto savu produktu tirdzniecībā, jo par Regulu Nr. 432/2012 celta prasība ir vienīgais šajā ziņā īstenojamā līdzekļa veids, šim argumentam nevar piekrist. Ja izrādītos, ka valsts iestādes minētās norādes nav nosūtījušas Komisijai, kā rezultātā uz tām neattiecas attiecīgā atļaujas procedūra, prasītāji vēl var vērsties minētajās iestādēs, kam ir iespēja lūgt Komisiju pēc apspriešanās ar
EFSA
grozīt atļauto norāžu sarakstu saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 4. punktu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, prasītājiem nav izdevies pierādīt, ka Regula Nr. 432/2012 tos ir skārusi tieši.
Šajos apstākļos to prasība atcelt Regulu Nr. 432/2012 ir jānoraida kā nepieņemama, nepārbaudot citus LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus.
Par prasību, kuras mērķis ir panākt Regulas Nr. 1924/2006 nepiemērojamību
Komisija un
EFSA
, ko atbalsta Padome un Parlaments, apgalvo, ka prasība atcelt Regulu Nr. 1924/2006 ir nepieņemama, jo tā neatbilstot LESD 277. pantā paredzētajām prasībām, lai to uzskatītu par iebildi par prettiesiskumu.
Prasītāji apstrīd šos argumentus.
Saskaņā ar LESD 277. panta noteikumiem “neatkarīgi no tā, ka ir pagājis [LESD] 263. panta sestajā daļā noteiktais laiks, jebkura puse tiesvedībā, kurā izskata Savienības iestāžu vai struktūru pieņemtus [vispārpiemērojamus] pasākumus, var atsaukties uz [LESD] 263. panta otrajā daļā norādītajiem iemesliem, lai Eiropas Savienības Tiesā pierādītu šo pasākumu nepiemērojamību”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 277. pantā paredzētā iespēja atsaukties uz vispārpiemērojama tiesību akta prettiesiskumu nav autonomas tiesības celt prasību, un tās var tikt izmantotas tikai kā blakustiesības, jo pamatprasības nepieņemamība izraisa iebildes par prettiesiskumu nepieņemamību (šajā ziņā skat. spriedumu, 1981. gada 16. jūlijs
Albini
/Padome un Komisija, 33/80, Krājums,
EU:C:1981:186
, 17. punkts, un rīkojumu, 2000. gada 16. novembris,
Schiocchet
/Komisija, C‑289/99 P, Krājums,
EU:C:2000:641
, 11. un 25. punkts).
Turklāt iebilde par prettiesiskumu, kas netieši ir izvirzīta saskaņā ar LESD 277. pantu, prioritāri apstrīdot kāda akta tiesiskumu, ir pieņemama vienīgi tad, ja pastāv saikne starp šo aktu un tiesību normu, uz kuras prettiesiskumu tiek norādīts. Tā kā LESD 277. panta mērķis nav ļaut lietas dalībniekam apstrīdēt jebkāda vispārpiemērojama tiesību akta piemērojamību, pamatojot jebkādu prasību, iebildes par prettiesiskumu piemērojamībai ir jābūt ierobežotai tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs lietas atrisināšanai. No minētā izriet, ka vispārpiemērojamajam tiesību aktam, uz kura prettiesiskumu tiek norādīts, tieši vai netieši ir jābūt piemērojamam lietā, kas ir prasības priekšmets (šajā ziņā skat. spriedumu, 1993. gada 26. oktobris,
Reinarz
/Komisija, T‑6/92 un T‑52/92, Krājums,
EU:T:1993:89
, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasības, kas ir celta, pamatojoties uz LESD 277. pantu, pieņemamība, kā tas izriet no šī sprieduma 50. punktā minētās judikatūras, ir atkarīga no tās prasības pieņemamības, kuras mērķis ir panākt Regulas Nr. 432/2012 atcelšanu.
Tā kā, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 46. punktā, prasība atcelt Regulu Nr. 432/2012 tika atzīta par nepieņemamu, arī iebilde par prettiesiskumu ir jāatzīst par nepieņemamu.
Par prasību atcelt atļauto veselīguma norāžu reģistru, kā arī
EFSA
veiktos vērtējumus
Komisija un
EFSA
norāda, ka ne atļauto veselīguma norāžu reģistrs, ne vērtējumi, ko
EFSA
ir veikusi saistībā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 1.–3. punktā paredzēto procedūru, nevar būt prasības priekšmets LESD 263. panta izpratnē, ciktāl runa nav par aktiem, kuriem ir saistoša iedarbība, kas var mainīt prasītāju tiesisko stāvokli.
Prasītāji uzskata, ka gan publikācijas, ko Komisija ir izdarījusi atļauto veselīguma norāžu reģistrā, gan
EFSA
izdarītās publikācijas ir pakļautas Savienības tiesas kontrolei saskaņā ar LESD 263. pantu. Runājot par
EFSA
, tie apgalvo, ka tā patiesībā veic izšķirošu funkciju, kas rada tiešas juridiskas sekas attiecībā uz trešajām personām, novērtējot Regulu Nr. 1924/2006 un Regulu Nr. 432/2012.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par tiesību aktiem vai lēmumiem, par kuriem var iesniegt prasību tos atcelt LESD 263. panta izpratnē, ir atzīstami tikai tie pasākumi, kam ir juridiski saistoša iedarbība un kas var ietekmēt prasītāju intereses, konkrētā veidā grozot tiesisko situāciju, kādā tie atrodas (spriedumi, 1981. gada 11. novembris,
IBM
/Komisija, 60/81, Krājums,
EU:C:1981:264
, 9. punkts; 1998. gada 31. marts, Francija u.c./Komisija, C‑68/94 un C‑30/95, Krājums,
EU:C:1998:148
, 62. punkts, un 1999. gada 4. marts,
Assicurazioni Generali
un
Unicredito
/Komisija, T‑87/96, Krājums,
EU:T:1999:37
, 37. punkts). Lai noskaidrotu, vai tiesību aktam vai lēmumam ir šāda iedarbība, ir jāaplūko tā būtība (rīkojums, 1991. gada 13. jūnijs,
Sunzest
/Komisija, C‑50/90, Krājums,
EU:C:1991:253
, 12. punkts, un spriedums Francija u.c./Komisija, minēts iepriekš,
EU:C:1998:148
, 63. punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītāji lūdz atcelt “Komisijas publikācijas [..], kas ir ietvertas tās pārvaldītajā Kopienas reģistrā, kā arī
EFSA
veiktos uzturvērtību un veselīguma norāžu vērtējumus, uz kuriem ir pamatojusies Komisija”.
Pirmkārt, runājot par prasību atcelt atļauto veselīguma norāžu reģistru, piekrītot Komisijai, ir jānorāda, ka minētais reģistrs tika izveidots saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 20. pantu un ka tas kā tāds nav juridisks akts šī sprieduma 56. punktā minētās judikatūras izpratnē. Kā izriet no Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 31. apsvēruma, atļauto veselīguma norāžu reģistrs ir saziņas instruments pārskatāmības un informācijas sniegšanas nolūkā, kas ir izveidots, lai novērstu prasības, kuras attiecas uz norādēm, kas jau ir tikušas novērtētas. Lai gan šajā reģistrā ir sniegta informācija par tiesību aktiem, kas ir pieņemti uzturvērtību un veselīguma norāžu jomā, tomēr ir jāsecina, ka tā mērķis nav radīt tiesiskas sekas attiecībā pret trešajām personām.
Tādējādi par atļauto veselīguma norāžu reģistru nevar celt prasību saskaņā ar LESD 263. pantu.
Otrkārt, runājot par
EFSA
zinātniskajiem atzinumiem, kas tiek publicēti pēc vērtējumiem, kuri ir veikti saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktā paredzēto procedūru, pietiek atgādināt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 20. punktā, ka
EFSA
darbojas kā iestāde, kas pilda zinātniskus un tehniskus uzdevumus, un tai nav nekādas iespējas pieņemt tiesību aktus, kuriem ir saistoša iedarbība attiecībā uz trešo personu tiesisko stāvokli.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības iestāžu un struktūru atzinumi un ieteikumi ir skaidri izslēgti no LESD 263. panta piemērošanas jomas un tādējādi par tiem nevar iesniegt prasību tos atcelt (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2012. gada 14. maijs,
Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)
/Komisija, C‑477/11 P,
EU:C:2012:292
, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz aktiem vai lēmumiem, kuru sagatavošana notiek vairākos posmos, apstrīdami tiesību akti principā ir tikai pasākumi, ar ko procedūras iznākumā tiek noteikta iestādes galīgā nostāja, izņemot starppasākumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (spriedums, 1992. gada 18. decembris,
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, no T‑10/92 līdz T‑12/92 un T‑15/92, Krājums,
EU:T:1992:123
, 28. punkts).
Šajā gadījumā ir jāuzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punkta noteikumiem
EFSA
zinātniskie atzinumi ir procedūras starpposmi, kas nevar ietekmēt trešo personu tiesisko stāvokli. Kā to norāda
EFSA
, tai ir jāsniedz atzinumi, ja, kā tas ir šajā gadījumā, to paredz attiecīgais tiesiskais regulējums. Šādā gadījumā
EFSA
nevar pieņemt tiesību aktus, kas rada tiesiskas sekas, jo vienīgie apstrīdamie akti ir tie, kuros ir ietverts galīgais lēmums, ko Komisija ir pieņēmusi attiecībā uz pārbaudīto norāžu atļaušanu vai aizliegšanu.
Tādējādi par novērtējumiem, ko
EFSA
ir veikusi Regulas Nr. 1924/2006 13. panta 3. punktā paredzētās procedūras ietvaros, nevar iesniegt prasību saskaņā ar LESD 263. pantu.
No tā izriet, ka, ciktāl ne atļauto veselīguma norāžu reģistrs, ne
EFSA
atzinumi nav tiesību akti, par kuriem var tikt iesniegta prasība saskaņā ar LESD 263. pantu, prasītāju trešā prasība atcelt tiesību aktu ir jānoraida kā nepieņemama.
Ņemot vērā iepriekš paustos apsvērumus, prasība kopumā ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas un
EFSA
tiesāšanās izdevumus atbilstoši pēdējo minēto prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punktam dalībvalstis un iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus, un Vispārējā tiesa var nolemt, ka persona, kas iestājas lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Šajā gadījumā Padome un Parlaments savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Plantavis GmbH
un
NEM, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas un Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādes (
EFSA
) tiesāšanās izdevumus;

3)
Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

Kancheva
Wetter
Bieliūnas
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 12. jūnijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.