CELEX: 62009CJ0543
Elektroniskās komunikācijas
Direktīva 2002/22/EK
25. panta 2. punkts
Direktīva 2002/58/EK
12. pants
Telefona uzziņu dienestu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšana
Pienākums paredzēt uzņēmumam, kas piešķir telefona numurus, pienākumu nodot citiem uzņēmumiem tā rīcībā esošus datus par trešo uzņēmumu abonentiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo
pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva)
(OV L 108, 51. lpp.) 25. panta 2. punkta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīvas 2002/58/EK
par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un
elektronisko komunikāciju) (OV L 201, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju”)
12. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Deutsche Telekom AG
(turpmāk tekstā – “
Deutsche Telekom
”) un Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv
Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen
[Federālā Elektroenerģijas, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra] (turpmāk tekstā – “
Bundesnetzagentur
”) par
Telekommunikationsgesetz
(Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā – “
TKG
”) uzņēmumiem, kuri piešķir telefona numurus, paredzēto pienākumu nodot citiem uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar publiski pieejamu
telefona uzziņu vai abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšanu, to rīcībā esošo informāciju par trešo uzņēmumu abonentiem.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīva 95/46/EK
No Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvas 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas
datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 31. lpp.) 1. panta 1. punkta izriet, ka saskaņā ar to dalībvalstis aizsargā
fizisku personu pamattiesības un brīvības, it īpaši viņu tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību attiecībā uz personas
datu apstrādi.
Minētās direktīvas 2. panta h) punktā “datu subjekta piekrišana” ir definēta kā “jebkurš labprātīgi sniegts šīs personas vēlmju
konkrēts un paziņots norādījum[s] [jebkurš brīvs, konkrēts un apzināts gribas izteikums], ar kuru datu subjekts izsaka savu
piekrišanu uz viņu attiecināmu personas datu apstrādei”.
Šīs pašas direktīvas 7. panta a) punktā ir paredzēts, ka personas datus var apstrādāt tikai tad, ja “datu subjekts nepārprotami
devis savu piekrišanu”.

ONP
direktīva
Kopš 1998. gada 1. janvāra Eiropas Savienībā tika liberalizēta telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana un infrastruktūras.
Šī liberalizācija notika vienlaikus ar saskaņota tiesiskā regulējuma ieviešanu, pie kura pieder Eiropas Parlamenta un Padomes
1998. gada 26. februāra Direktīva 98/10/EK par atvērtā tīkla noteikuma (
ONP
) piemērošanu balss telefonijai un universālo pakalpojumu telekomunikācijās konkurences apstākļos (OV L 101, 24. lpp.; turpmāk
tekstā – “
ONP
direktīva”).

ONP
direktīva tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem
noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.; turpmāk
tekstā – “Pamatdirektīva”) 26. pantu.
ONP
direktīvas 6. panta 3. punktā bija noteikts:
“Lai garantētu [abonentu sarakstu un telefona uzziņu] pakalpojumu sniegšanu, dalībvalstis nodrošina, ka visas sabiedrības,
kas piešķir telefona numurus abonentiem, atbild uz visiem saprātīgiem attiecīgās informācijas sniegšanas pieprasījumiem norunātā
formā un saskaņā ar noteikumiem, kas ir godīgi, objektīvi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši.” [Neoficiāls tulkojums]
Kopējais tiesiskais regulējums
Kā izriet no Pamatdirektīvas preambulas pirmā apsvēruma, dažus gadus pēc telekomunikāciju tirgu liberalizācijas tika īstenoti
efektīvas konkurences nosacījumi un pieņemts kopējais tiesiskais regulējums (turpmāk tekstā – “KTR”). KTR it īpaši veido Pamatdirektīva,
Universālā pakalpojuma direktīva, kā arī Direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju.
–       Pamatdirektīva
Pamatdirektīvas 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ar šo direktīvu izveido saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu [..] reglamentēšanai. Tā nosaka valsts
pārvaldes iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā
Kopienā.”
Pamatdirektīvā valsts regulatīvajām iestādēm (turpmāk tekstā – “VRI”) ir uzticēti īpaši uzdevumi elektronisko komunikāciju
tirgu reglamentēšanā. Tādējādi atbilstoši tās 16. pantam VRI veic attiecīgo tirgu elektronisko komunikāciju jomā analīzi un
nosaka, vai attiecīgie tirgi tiešām ir konkurētspējīgi. Ja tirgus patiesībā nav konkurētspējīgs, kompetentā VRI uzņēmumiem,
kam ir būtiska ietekme šajā tirgū, nosaka īpašus reglamentējošus pienākumus.
–       Universālā pakalpojuma direktīva
Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 11. un 35. apsvērumā ir noteikts:
“(11) Abonentu saraksts un informācijas dienests [abonentu saraksta un telefona uzziņu pakalpojums] veido būtisku piekļuves instrumentu
publiski pieejamiem telefonpakalpojumiem [telefonijas pakalpojumiem] un ir daļa no universālā pakalpojuma saistības. Lietotāji
un patērētāji vēlas visaptverošus sarakstus un informācijas dienestu, kas iekļauj visus uzskaitītos telefonu abonentus un
to numurus (tostarp fiksētos un mobilos numurus), un vēlas, lai šī informācija tiktu sniegta bezpreferenču veidā. Eiropas
Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/66/EK par personu datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību
telekomunikāciju sektorā [OV 1998, L 24, 1. lpp.] nodrošina abonentu tiesības uz privāto dzīvi attiecībā uz šo personas datu
iekļaušanu publiskajā abonentu sarakstā.
[..]
(35) Informācijas dienesta pakalpojumi un saraksti [telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumi] jau ir atvērti konkurencei.
Šīs direktīvas noteikumi papildina Direktīvas 97/66/EK noteikumus, sniedzot abonentiem tiesības iekļaut savus personīgos datus
[abonentu] sarakstā iespiestā formā vai [abonentu] sarakstā elektroniskā formā. Visiem pakalpojuma sniedzējiem, kas piešķir
saviem abonentiem telefona numurus, ir pienākums attiecīgo informāciju padarīt pieejamu godīgā, uz izmaksām vērstā un nediskriminējošā
veidā.”
Universālā pakalpojuma direktīvas 5. pantā ar nosaukumu “Izziņu dienestu pakalpojumi un saraksti”, redakcijā, kas bija spēkā
pamata lietas faktu norises laikā, bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka:
a)     vismaz viens visaptverošs [abonentu] saraksts ir pieejams lietotājiem attiecīgās iestādes apstiprinātā formā, iespiestā vai
elektroniskā, vai abās, un tas tiek regulāri atjaunināts vismaz reizi gadā;
b)     vismaz viens telefona uzziņu dienests ir pieejams lietotājiem, ietverot taksofonu lietotājus.
2.     Sarakst[os], kas minēti 1. punktā, saskaņā ar Direktīvas 97/66/EK 11. pantu iekļauj visus publiski pieejamu telefonpakalpojumu
[telefonijas pakalpojumu] abonentus.
[..]”
Atbilstoši Universālā pakalpojuma direktīvas 17. pantam pēc mazumtirdzniecības tirgus analīzes un pēc konstatēšanas, ka attiecīgajā
tirgū nav efektīvas konkurences, VRI uzņēmumiem, kas ir noteikti kā uzņēmumi, kam ir būtiska ietekme šajā tirgū, nosaka atbilstošas
reglamentējošas saistības.
Universālā pakalpojuma direktīvas 25. pantā ar nosaukumu “Operatoru pakalpojumi un uzziņu dienesti”, redakcijā, kas bija spēkā
pamata lietas faktu norises laikā, bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka publiski pieejamu telefona pakalpojumu abonentiem ir tiesības būt ierakstītiem publiski pieejamā
sarakstā, kas minēts 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
2.     Dalībvalstis nodrošina to, ka visi uzņēmumi, kas piešķir telefon[a] numurus abonentiem, pilda visus pamatotos pieprasījumus
publiski pieejamu uzziņu dienestu un sarakstu nodrošināšanas nolūkā, lai padarītu pieejamu attiecīgo informāciju norunātā
formātā [formā] un ar noteikumiem, kas ir godīgi, objektīvi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši.
[..]
5.     Saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu un privātās dzīves aizsardzību un jo īpaši Direktīvas 97/66/EK 11. pantu
piemēro 1., 2. [..] punktu.”
–       Direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju
Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju preambulas 38. un 39. apsvērumā ir noteikts:
“(38) Elektronisko komunikāciju pakalpojumu abonentu saraksti ir plaši izplatīti un publiski. Fizisku personu tiesības uz privāto
dzīvi un juridisku personu likumīgās intereses nosaka, ka abonentiem jābūt iespējai noteikt, vai to personas dati tiek publicēti
sarakstā, un ja tiek, tad kādi dati. Publisko abonentu sarakstu pakalpojumu sniedzējiem jāinformē šādos sarakstos iekļaujamie
abonenti par saraksta nolūku un jebkādu īpašu veidu, kā var izmantot publisko abonentu sarakstu elektroniskās versijas, jo
īpaši ar meklēšanas funkciju palīdzību, kas izvietotas programmatūrā, piemēram, apgrieztas meklēšanas funkcijas, kas ļauj
abonentu saraksta lietotājam uzzināt abonenta vārdu vai nosaukumu un adresi, pamatojoties tikai uz telefona numuru.
(39) Pienākums informēt abonentus par to publisko abonentu sarakstu nolūku, kuros tā personas dati tiek iekļauti, jāuzliek personai,
kas ievāc datus šādiem sarakstiem. Ja datus var pārsūtīt vienai vai vairākām trešajām personām, abonents jāinformē par šādu
iespēju un par saņēmēju vai iespējamo saņēmēju kategorijām. Jebkurā pārraidīšanā jāievēro noteikums, ka datus nedrīkst izmantot
citam nolūkam nekā tam, kuram tie ir ievākti. Ja persona, kas ievāc datus no abonentiem vai jebkuras trešās personas, kurai
dati ir pārsūtīti, vēlas izmantot šos datus papildu[..] nolūkam, jauna piekrišana no abonenta ir jāiegūst vai nu personai,
kas sākotnēji ievāca datus, vai trešai personai, kurai dati ir pārsūtīti.”
Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. panta ar nosaukumu “Abonentu saraksti” 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka abonenti bez maksas un pirms tie ir iekļauti abonentu sarakstā tiek informēti par drukāta vai elektroniska
tādu abonentu sarakstu nolūku, par kuriem informācija ir pieejama publiski vai ir iegūta uzziņu dienestos, kuros var būt iekļauti
to personas dati, kā arī par tālākām izmantošanas iespējām, pamatojoties uz meklēšanas iespējām, kas iestrādātas sarakstu
elektroniskajās versijās.
2.     Dalībvalstis nodrošina, ka abonentiem ir iespēja noteikt, vai to personas dati iekļaujami abonentu sarakstā, un ja tā, tad
kādi dati līdz līmenim, kad šādi dati ir atbilstoši sarakstam, kā noteicis saraksta pakalpojumu sniedzējs, un pārbaudīt, labot
vai atsaukt šādus datus. Personas datu neiekļaušana publiski pieejamā abonentu sarakstā, to pārbaude, labošana un atsaukšana
ir bez maksas.
3.     Dalībvalstis var pieprasīt, ka, izmantojot publiski pieejama abonentu sarakstu tādam nolūkam, kas nav personu kontaktinformācijas
meklēšana, pamatojoties uz to vārdiem vai nosaukumiem un nepieciešamības gadījumā uz citu minimālo identifikācijas informāciju,
ir jāsaņem papildu piekrišana no abonentiem.”
Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 19. pantā ir noteikts, ka Direktīva 97/66 no 2003. gada 31. oktobra
tiek atcelta un ka “atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu”. Tādējādi atsauces uz Direktīvas 97/66
11. pantu ir jāuzskata par atsaucēm uz Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. pantu.

Valsts tiesiskais regulējums
Pēc iesniedzējtiesas domām, aplūkojot kopā
TKG
47. panta 1. punktu, 104. un 105. pantu, no tiem izriet, ka jebkuram uzņēmumam, kas piešķir telefona numurus gala lietotājiem,
ir jānodod publiski pieejamu uzziņu vai abonentu sarakstu pakalpojumu sniedzējiem, kas to prasa, ne tikai ziņas par saviem
abonentiem, bet arī to rīcībā esošās ziņas par trešo personu telefonijas pakalpojumu abonentiem. Šādu ziņu nodošana nav atkarīga
no attiecīgo abonentu vai to telefonijas pakalpojumu sniedzēju piekrišanas vai neiebilšanas.

Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
Kā telekomunikāciju tīkla Vācijā izmantotājs
Deutsche Telekom
piešķir telefona numurus tās abonentiem. Tā izmanto telefona uzziņu dienestu visā Vācijas teritorijā. Turklāt tā izdod iespiestus
un elektroniskus abonentu sarakstus, kuros ietverta informācija ne tikai par tās pašas abonentiem, bet arī par trešo uzņēmumu
abonentiem. Šajā ziņā vajadzīgās ziņas
Deutsche Telekom
iegūst no telefonijas pakalpojumu sniedzējiem, kas ir piešķīruši telefona numurus attiecīgajiem abonentiem. Tādējādi tā ar
apmēram 100 uzņēmumiem ir noslēgusi līgumus par abonentu datu iegūšanu.
Sabiedrības
GoYellow GmbH
(turpmāk tekstā – “
GoYellow
”) un
Telix

AG
(turpmāk tekstā – “
Telix
”), puses, kas iestājušās pamata lietā, pārvalda attiecīgi uzziņu internetā un telefona uzziņu pakalpojumus, un tās izmanto
datus, ko to rīcībā par atlīdzību ir nodevusi
Deutsche Telekom
. Pēc domstarpībām par datu apjomu, kas
Deutsche Telekom
bija jānodod
GoYellow
un
Telix
rīcībā atbilstoši
TKG
47. panta 1. punktam, 104. un 105. pantam, tās lūdza izskatīt šo lietu
Bundesnetzagentur
.
2006. gada 11. septembra lēmumā
Bundesnetzagentur
lika
Deutsche Telekom
nodot
GoYellow
un
Telix
rīcībā ne tikai datus par tās pašas abonentiem, bet arī tās rīcībā esošos datus par trešo telefonijas pakalpojumu sniedzēju
abonentiem (turpmāk tekstā – “trešo personu dati”) pat tad, ja šie pēdējie [pakalpojumu] sniedzēji vai abonenti ir vēlējušies,
lai minētos datus publicētu tikai
Deutsche Telekom
.

Deutsche Telekom
par minēto
Bundesnetzagentur
lēmumu cēla prasību
Verwaltungsgericht Köln
[Ķelnes Administratīvā tiesa].
Ar 2008. gada 14. februāra spriedumu
Verwaltungsgericht Köln
noraidīja minēto prasību. Līdz ar to
Deutsche Telekom
iesniedza “Revision” [kasācijas] sūdzību
Bundesverwaltungsgericht
[Federālā Administratīvā tiesa], it īpaši apgalvojot, ka, pienākumu nodot datus attiecinot uz trešo personu datiem, tiek pārkāptas
Universālā pakalpojuma direktīvas normas.
Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu
Bundesverwaltungsgericht
paskaidro, ka pamata lieta attiecas, pirmkārt, tikai uz
Deutsche Telekom
noteikto pienākumu nodot trešo personu datus
GoYellow
, kā arī
Telix
un, otrkārt, uz datiem, ko abonents vai tā telefonijas pakalpojumu sniedzējs ir vēlējušies atļaut publicēt tikai
Deutsche Telekom
. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, pamatojoties tikai uz valsts tiesību normām, “Revision” pieteikums ir jānoraida. Tomēr tā šaubās
par to, vai lietai, kuru tā izskata, piemērojamajās valsts tiesībās noteiktais pienākums atbilst Savienības tiesībām.

Bundesverwaltungsgericht
norāda, pirmkārt, ka 2004. gada 25. novembra spriedums lietā C‑109/03
KPN Telecom
(Krājums, I‑11273. lpp.) atļauj apstiprināt, ka uzņēmumam, kas piešķir telefona numurus, atbilstoši Universālā pakalpojuma
direktīvas 25. panta 2. punktam ir jānodod tikai tā paša abonentu dati. Iesniedzējtiesa uzskata, otrkārt, ka nav izslēgts,
ka Savienības tiesības, ievērojot it īpaši Pamatdirektīvas vispārējo mērķi uzlabot konkurētspēju, ļauj valsts likumdevējam
paplašināt pienākuma nodot tālāk informāciju par trešo personu datiem piemērojamību. Šī tiesa uzskata, ka datu savākšana pie
viena vienīga starpnieka var, pirmkārt, novērst būtiskus šķēršļus, kas parasti ir saistīti ar datu iegūšanu no katra atsevišķā
uzņēmuma, kas piešķir telefona numurus, veidojot un galvenokārt atjauninot datu uzkrājumu, kas ir vajadzīgs, lai sniegtu abonentu
sarakstu pakalpojumus, kā arī telefona uzziņas, un, otrkārt, ilgstoši veicināt stabilas konkurences struktūras pastāvēšanu.
Ja valsts likumdevējs būtu pamatojies uz datu tālāknodošanas piemērojamības paplašināšanu arī uz trešo personu datiem, kas
ir uzņēmuma, uz kuru attiecas šis pienākums, rīcībā, iesniedzējtiesa jautā, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 12. pantā
minēto trešo personu datu tālāknodošanai ir paredzēts nosacījums par attiecīgo abonentu vai telefonijas pakalpojumu sniedzēju
piekrišanu.
Šādos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)   Vai [Universālā pakalpojuma direktīvas] 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir tiesības visiem uzņēmumiem,
kas piešķir telefona numurus abonentiem, paredzēt pienākumu padarīt pieejamus to abonentu datus, kuriem šis uzņēmums telefonu
numurus nav piešķīris, ja vien uzņēmumam ir šādi dati, publiski pieejamu uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšanai?
Ja atbilde uz iepriekš minēto jautājumu ir apstiprinoša:
2)     Vai [Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju] 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka iepriekš minētais pienākums,
ko paredzējis valsts likumdevējs, ir atkarīgs no tā, ka citi telefonijas pakalpojumu sniedzēji vai to abonenti piekrīt datu
tālāknodošanai vai katrā ziņā pret to neiebilst?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka tam pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kurā uzņēmumiem, kas piešķir telefona numurus gala lietotājiem,
ir paredzēts pienākums nodot uzņēmumu, kuri sniedz publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumus, rīcībā
datus par trešo uzņēmumu abonentiem, kas ir to rīcībā.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai aplūkojamie trešo personu dati pamata lietā ir tāda “attiecīgā
informācija” Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkta izpratnē, kas uzņēmumiem, kuri piešķir telefona numurus,
atbilstoši šai tiesību normai ir jānodod uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar publiski pieejamu telefonu uzziņu un abonentu sarakstu
pakalpojumu sniegšanu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punktā pienākums nodot datus ir paredzēts vienīgi
“uzņēmumiem, kas piešķir telefona numurus abonentiem”. Ievērojot tādējādi nodibināto saikni starp šo pienākumu nodot datus,
no vienas puses, un telefona numura piešķiršanu abonentam, no otras puses, ir jāuzskata, ka “attiecīgā informācija”, kuras
paziņošana ir paredzēta minētajā tiesību normā, attiecas tikai uz attiecīgā uzņēmuma paša abonentu datiem. Šāda tiesību norma
paredz pienākumu tādam uzņēmumam, kāds ir
Deutsche Telekom
, kā uzņēmumam, kas piešķir telefona numurus, nevis kā telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniedzējam.
Šādu interpretāciju atbalsta Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkta mērķis nodrošināt universālā pakalpojuma
pienākuma, kas noteikts šīs direktīvas 5. panta 1. punktā – tiesību normā, kurā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai
gala lietotāju rīcībā tiktu nodots vismaz viens pilnīgs abonentu saraksts vai telefona uzziņu dienests, – ievērošanu. Katram
uzņēmumam, kas piešķir telefona numurus, noteiktais pienākums nodot datus par tā paša abonentiem ļauj uzņēmumam, kurš ir norīkots
sniegt attiecīgo universālo pakalpojumu, veidot izsmeļošu datu bāzi un tādējādi nodrošināt pienākuma, kas izriet no minētā
5. panta 1. punkta, ievērošanu.
Pamatojot savu argumentāciju, saskaņā ar kuru Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punktā noteiktais pienākums nodot
datus attiecas arī uz trešo personu datiem,
Bundesnetzagentur
un Itālijas valdība atsaucas uz šīs direktīvas preambulas 11. apsvērumu, kā arī uz vispārējo KTR mērķi veicināt konkurenci.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 11. apsvērumā ir noteikts, ka “lietotāji un patērētāji
vēlas visaptverošus [abonentu] sarakstus un informācijas dienestu [telefona uzziņu pakalpojumus], kas iekļauj visus uzskaitītos
telefonu abonentus un to numurus”. Tomēr šis apsvērums ir jāaplūko saistībā ar universālā pakalpojuma pienākumu, kas paredzēts
minētās direktīvas 5. panta 1. punktā, kurā dalībvalstīm netiek prasīts nodrošināt, lai visi abonentu saraksti un telefona
uzziņu pakalpojumi būtu pilnīgi. Atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstīm ir jānodrošina vienīgi, lai gala lietotāju rīcībā
tiktu nodots vismaz viens pilnīgs abonentu saraksts vai pilnīgs telefona uzziņu dienests. Kā tas izriet no šī sprieduma 31. punkta,
uzņēmumu, kuri piešķir telefona numurus, tālāknodošanas pienākums, kas attiecas tikai uz datiem par pēdējo pašu abonentiem,
ir pietiekams, lai nodrošinātu universālā pakalpojuma pienākuma, kas izriet no minētā 5. panta 1. punkta, ievērošanu.
Vispārējais KTR mērķis veicināt konkurenci neļauj arī uzskatīt, ka tādam uzņēmumam, kurš piešķir telefona numurus abonentiem,
kāds ir
Deutsche Telekom
, atbilstoši Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punktam būtu jānodod trešajam uzņēmumam dati, kas neattiecas uz
tā paša abonentiem.
Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē, ievērojot tā īpašo mērķi nodrošināt universālā pakalpojuma
pienākuma, kas paredzēts šīs direktīvas 5. panta 1. punktā, ievērošanu.
Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 35. apsvērumā ir noteikts, ka telefona uzziņu pakalpojumi un abonentu saraksti
jau ir atvērti konkurencei. Pienākums uzņēmumiem, kuri piešķir telefona numurus, nodot datus par to pašu abonentiem saskaņā
ar šīs direktīvas 25. panta 2. punktu konkurences tirgū būtībā ļauj ne tikai attiecīgajam uzņēmumam nodrošināt universālā
pakalpojuma pienākuma, kas paredzēts šīs direktīvas 5. panta 1. punktā, ievērošanu, bet arī ikvienam telefonijas pakalpojumu
sniedzējam veidot izsmeļošu datu bāzi un darboties telefona uzziņu pakalpojumu un abonentu sarakstu tirgū. Šajā ziņā pietiek
ar to, ka attiecīgais pakalpojuma sniedzējs no ikviena uzņēmuma, kas piešķir telefona numurus, pieprasa datus par tā abonentiem.
Tātad no iepriekš minētā izriet, ka “attiecīgā informācija” Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkta izpratnē,
kuras paziņošana ir paredzēta šajā tiesību normā, attiecas tikai uz informāciju par uzņēmumu, kas piešķir telefona numurus,
pašu abonentiem.
Otrkārt, ir jānosaka, vai ar Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punktu ir veikta pilnīga saskaņošana vai, tieši
otrādi, šī tiesību norma ļauj dalībvalstīm paredzēt uzņēmumiem, kas piešķir telefona numurus, pienākumu nodot tālāk uzņēmumiem,
kas sniedz publiski pieejamus telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumus, ne tikai “attiecīgo informāciju” minētās
tiesību normas izpratnē, bet arī trešo personu datus.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma lietā
KPN Telecom
par
ONP
direktīvas 6. panta 3. punkta interpretāciju, kura rezolutīvā daļa ir identiska Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta
2. punktam, 35. punktā Tiesa lēma, ka šis 6. panta 3. punkts neparedz pilnīgu saskaņošanu un ka dalībvalstu kompetencē ir
noteikt, vai īpašajos valsts apstākļos trešo personu rīcībā ir jānodod noteikta papildu informācija.
Tomēr
Deutsche Telekom
, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Komisija apgalvo, ka šāda interpretācija nevar izrietēt no Universālā pakalpojuma
direktīvas 25. panta 2. punkta, jo tā ir KTR daļa, kas, kā tas izriet no Pamatdirektīvas 1. panta 1. punkta, ir elektronisko
komunikāciju pakalpojumu reglamentācijas saskaņošanas pamats. Valsts likumdevējs tādējādi nav tiesīgs noteikt attiecīgajiem
uzņēmumiem plašākus pienākumus, nekā paredzēts minētajā 25. panta 2. punktā.
Šajā ziņā ir jākonstatē, pirmkārt, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkts ietilpst tās IV nodaļā, kas ir
veltīta gala lietotāju interesēm un tiesībām. Tiesa jau ir nolēmusi, ka Pamatdirektīvā un Universālā pakalpojuma direktīvā
nav paredzēta pilnīga aspektu par patērētāju tiesību aizsardzību saskaņošana (2010. gada 11. marta spriedums lietā C‑522/08
Telekomunikacja Polska
, Krājums, I‑2079. lpp., 29. punkts).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkts ir vērsts uz to, lai tiktu nodrošināta pienākuma,
kas dalībvalstīm ir noteikts šīs pašas direktīvas 5. panta 1. punktā, proti, nodrošināt vismaz viena pilnīga abonentu saraksta
un vismaz viena pilnīga telefona uzziņu dienesta nodošanu gala lietotāju rīcībā, ievērošana. Tā kā runa ir par minimālajām
prasībām, kas ir jāievēro dalībvalstīm, tās būtībā var brīvi pieņemt stingrākus noteikumus, lai atvieglotu jaunu operatoru
ienākšanu publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu tirgū.
Tādējādi KTR nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata lietā, kas, tā kā tas ir adresēts visiem uzņēmumiem,
kuri piešķir telefona numurus gala lietotājiem, vispārīgi un nediskriminējoši attiecas uz elektronisko komunikāciju uzņēmumiem,
tiktāl, ciktāl šāds regulējums tomēr neatņem kompetences, kas VRI tieši ir noteiktas KTR (iepriekš minētais spriedums lietā
Telekomunikacja Polska
, 27. un 28. punkts; skat. arī 2009. gada 3. decembra spriedumu lietā C‑424/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑11431. lpp., 78. un
91.–99. punkts).
Šajā lietā ir jāuzskata, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata lietā, neaizskar kompetences, kas KTR ir skaidri
paredzētas attiecīgajai VRI.
Pirmkārt, Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punktā VRI nav piešķirta nekāda īpaša kompetence un nav paredzēti
nekādi īpaši pienākumi. Šajā tiesību normā ir noteikti pienākumi vienīgi pašām dalībvalstīm.
Otrkārt, valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata lietā, nekādā ziņā neietekmē attiecīgās VRI kompetenci analizēt dažādus
elektronisko komunikāciju tirgus un noteikt reglamentējošas saistības uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, kurā nepastāv
efektīva konkurence, kas izriet no Pamatdirektīvas 16. panta un Universālā pakalpojuma direktīvas 17. panta. Tomēr tikai apstāklis,
ka, ja pamata lietā attiecīgie uzņēmumi ievērotu valsts tiesisko regulējumu, VRI pēc iespējamās attiecīgā mazumtirdzniecības
tirgus analīzes vairs nebūtu jāizmanto īpašs pasākums, proti, jānosaka pienākums uzņēmumam, kam ir būtiska ietekme, nodot
trešo personu datus trešajiem uzņēmumiem, neļauj uzskatīt, ka kompetence, kas attiecīgajai VRI izriet no Universālā pakalpojuma
direktīvas 17. panta, būtu tieši ietekmēta (pēc analoģijas attiecībā uz vispārējo saistīto pārdevumu aizliegumu skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Telekomunikacja Polska
, 28. punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 25. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas uzņēmumiem, kuri piešķir gala lietotājiem
telefona numurus, paredz pienākumu nodot uzņēmumu, kuri nodarbojas ar publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu
pakalpojumu sniegšanu, rīcībā ne tikai datus par viņu pašu abonentiem, bet arī to rīcībā esošos datus par trešo uzņēmumu abonentiem.

Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. pantā ir
paredzēts, ka trešo uzņēmumu abonentu datu, kas ir uzņēmuma, kurš piešķir telefona numurus, rīcībā, tālāknodošana uzņēmumam,
kurš nodarbojas ar publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšanu, ir atkarīga no tā vai tā
abonentu piekrišanas vai neiebilšanas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 8. panta 1. punktā ir noteikts,
ka “ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību”.
Direktīva 95/46 ir vērsta uz to, lai dalībvalstīs tiktu nodrošināta tiesību uz personas datu aizsardzību ievērošana. Direktīva
par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju, kā tas izriet no tās 1. panta 2. punkta, precizē un papildina Direktīvu 95/46
elektronisko komunikāciju jomā.
Tomēr šķiet, ka tiesībām uz personas datu aizsardzību nav absolūta priekšrocība, bet tās ir jāievēro atkarībā no to uzdevuma
sabiedrībā (2010. gada 9. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑92/09 un C‑93/09
Volker und Markus Schecke
un
Eifert
, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Hartas 8. panta 2. punktā tātad ir atļauta personas datu apstrāde, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi. Šajā ziņā minētajā
tiesību normā ir paredzēts, ka personas dati “ir jāapstrādā godprātīgi, noteiktiem mērķiem un ar attiecīgās personas piekrišanu
vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos”.
Abonentu personas datu tālāknodošana trešajam uzņēmumam, lai sniegtu publiski pieejamus telefona uzziņu un abonentu sarakstu
pakalpojumus, ir personas datu apstrāde Hartas 8. panta 2. punkta izpratnē, kas var notikt tikai “ar attiecīgās personas piekrišanu
vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos”.
No Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju izriet, ka tajā abonentu personas datu publicēšanai iespiestos
vai elektroniskos abonentu sarakstos ir paredzēts nosacījums par minēto abonentu piekrišanu.
Tādējādi minētās direktīvas 12. panta 2. punktā ir noteikts, ka abonenti var brīvi lemt, vai to personas dati un kuri no šiem
datiem ir jāiekļauj publiski pieejamā abonentu sarakstā.
Savukārt nevienā no Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju normām abonentu personas datu publicēšanai nav
paredzēts nosacījums par uzņēmuma, kas ir piešķīris attiecīgos telefona numurus vai kura rīcībā ir trešo personu dati, jebkāda
veida piekrišanu. Šāds uzņēmums personiski nevar atsaukties uz tiesībām dot piekrišanu, kas tiek atzītas tikai abonentiem.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā arī, vai minētās direktīvas 12. pantā personas datu tālāknodošanai trešajai sabiedrībai,
kura nodarbojas ar publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšanu, ir paredzēts nosacījums par
jaunu abonenta piekrišanu, ja tas ir piekritis tā personas datu publicēšanai vienā abonentu sarakstā, šajā gadījumā –
Deutsche Telekom
veidotajā sarakstā.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka no Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. panta 1. punkta, kā
arī tās preambulas 38. apsvēruma izriet, ka abonenti pirms iekļaušanas publiski pieejamā abonentu sarakstā tiek informēti
par to, kādiem nolūkiem tas tiek veidots, un par iespējamiem īpašiem izmantošanas veidiem, it īpaši pamatojoties uz meklēšanas
iespējām, kas iestrādātas abonentu sarakstu elektroniskās versijas datorprogammā. Šāda iepriekšēja informācija ļauj attiecīgajam
abonentam sniegt brīvu, konkrētu un apzinātu piekrišanu Direktīvas 95/46 2. panta h) punkta un 7. panta a) punkta izpratnē
tā personas datu publicēšanai publiski pieejamos abonentu sarakstos.
Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju preambulas 39. apsvērumā attiecībā uz abonentu iepriekšējas informēšanas
pienākumu atbilstoši šīs direktīvas 12. panta 1. punktam ir precizēts, ka, “ja [personas] datus var pārsūtīt vienai vai vairākām
trešajām personām, abonents jāinformē par šādu iespēju un par saņēmēju vai iespējamo saņēmēju kategorijām”.
Tomēr pēc minētās direktīvas 12. panta 1. punktā norādītās informācijas saņemšanas abonents, kā tas izriet no šī paša panta
2. punkta, var vienīgi izlemt, vai tā personas dati un kuri no šiem datiem ir jāiekļauj publiski pieejamā abonentu sarakstā.
Kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 122. punktā, interpretējot Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju
12. pantu kontekstuāli un sistēmiski, ir jāsecina, ka piekrišana atbilstoši šī panta otrajam punktam attiecas uz personas
datu publicēšanas publiskā sarakstā nolūku, nevis uz attiecīgā abonentu saraksta pakalpojumu sniedzēja personu.
Pirmkārt, Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. panta 2. punkta teksts neļauj uzskatīt, ka abonentam
būtu tiesības selektīvi lemt par labu noteiktiem publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniedzējiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka var izrādīties, ka personas datu publicēšana abonentu sarakstā, kam ir īpašs nolūks, abonentam pati
par sevi rada zaudējumus. Tomēr, ja pēdējais ir piekritis, ka šie dati tiek publicēti abonentu sarakstā, kam ir īpašs nolūks,
principā nav pamata iebilst šo pašu datu publicēšanai līdzīgā abonentu sarakstā.
Otrkārt, minētās direktīvas 39. apsvērumā ir apstiprināts, ka abonentu personas datu tālāknodošana trešajām personām ir atļauta,
bet ir “jāievēro noteikums, ka datus nedrīkst izmantot citam nolūkam nekā tam, kuram tie ir ievākti”.
Treškārt, Direktīvā par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju ir minēts viens gadījums, kurā var tikt paredzēta atjaunota
vai īpaša abonenta piekrišana. Tādējādi atbilstoši šīs direktīvas 12. panta 3. punktam dalībvalstis var pieprasīt, ka papildu
piekrišana no abonentiem ir jāsaņem, ja publiski pieejams abonentu saraksts tiek izmantots nolūkam, kas nav personu kontaktinformācijas
meklēšana, pamatojoties uz to vārdiem vai nosaukumiem un nepieciešamības gadījumā uz citu minimālo identifikācijas informāciju.
No šīs pašas direktīvas preambulas 39. apsvēruma izriet, ka jaunas abonenta piekrišanas saņemšana ir jānodrošina, “ja persona,
kas ievāc datus no abonentiem vai jebkuras trešās personas, kurai dati ir pārsūtīti, vēlas izmantot šos datus papildu[..]
nolūkam”.
No minētā izriet, ka, ja uzņēmums, kas abonentam piešķir telefona numuru, ir viņu informējis par iespēju nodot viņa personas
datus tādam trešajam uzņēmumam, kāds ir
Deutsche Telekom
, lai tos publicētu publiski pieejamā abonentu sarakstā, un ja viņš ir piekritis minēto datu publicēšanai šādā abonentu sarakstā,
šajā gadījumā – šīs sabiedrības sarakstā, šo pašu datu tālāknodošanai citam uzņēmumam, lai tos publicētu publiski pieejamā
iespiestā vai elektroniskā abonentu sarakstā vai lai padarītu šos abonentu sarakstus pieejamus uzziņu pakalpojumu starpniekam,
nav vajadzīga jauna abonenta piekrišana, ja tiek nodrošināts, ka attiecīgie dati netiek izmantoti citiem nolūkiem kā tie,
kuriem tie ir tika savākti pirmajai publicēšanai. Abonenta, kas ir pienācīgi informēts par tā personas datu publicēšanu publiski
pieejamā abonentu sarakstā, piekrišana atbilstoši Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. panta 2. punktam
attiecas uz šīs publikācijas nolūku un līdz ar to ir attiecināma uz jebkuru vēlāku minēto datu apstrādi trešajos uzņēmumos,
kuri darbojas publiski pieejamu uzziņas un abonentu sarakstu pakalpojumu tirgū, ja vien šai apstrādei ir tāds pats nolūks.
Turklāt, ja abonents ir devis piekrišanu tā personas datu tālāknodošanai noteiktam uzņēmumam, lai tos publicētu publiski pieejamā
abonentu sarakstā, šo pašu datu tālāknodošana citam uzņēmumam, lai tos publicētu publiski pieejamā abonentu sarakstā, šim
abonentam nedodot jaunu piekrišanu, nedrīkst aizskart tiesību uz personas datu aizsardzību pašu būtību, kas ir noteikta Hartas
8. pantā.
Tātad uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 12. pants ir jāinterpretē
tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka pienākumu uzņēmumam, kurš izdod publiski pieejamus
abonentu sarakstus, nodot tā rīcībā esošus citu telefonijas pakalpojumu sniedzēju abonentu personas datus trešajam uzņēmumam,
kurš nodarbojas ar publiski pieejamu iespiestu vai elektronisku abonentu sarakstu publicēšanu vai ar šādu abonentu sarakstu
padarīšanu pieejamu ar uzziņas dienestu starpniecību, neprasot jaunu abonentu piekrišanu šādai nodošanai, ja vien, pirmkārt,
pēdējie pirms to datu pirmās iekļaušanas publiski pieejamā abonentu sarakstā tomēr tiek informēti par tā nolūku, kā arī to,
ka šie dati var tikt paziņoti citam telefonijas pakalpojumu sniedzējam, un ja, otrkārt, tiek nodrošināts, ka šie dati pēc
to tālāknodošanas netiek izmantoti citiem nolūkiem kā tie, kuriem tie tika savākti pirmajai publicēšanai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā
uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas uzņēmumiem, kuri piešķir gala lietotājiem telefona numurus, paredz pienākumu
nodot uzņēmumu, kuri nodarbojas ar publiski pieejamu telefona uzziņu un abonentu sarakstu pakalpojumu sniegšanu, rīcībā ne
tikai datus par viņu pašu abonentiem, bet arī to rīcībā esošos datus par trešo uzņēmumu abonentiem;
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīvas 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību
elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) 12. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka pienākumu uzņēmumam, kurš izdod publiski pieejamus abonentu sarakstus,
nodot tā rīcībā esošus citu telefonijas pakalpojumu sniedzēju abonentu personas datus trešajam uzņēmumam, kurš nodarbojas
ar publiski pieejamu iespiestu vai elektronisku abonentu sarakstu publicēšanu vai ar šādu abonentu sarakstu padarīšanu pieejamu
ar uzziņas dienestu starpniecību, neprasot jaunu abonentu piekrišanu šādai nodošanai, ja vien, pirmkārt, pēdējie pirms to
datu pirmās iekļaušanas publiski pieejamā abonentu sarakstā tomēr tiek informēti par tā nolūku, kā arī to, ka šie dati var
tikt paziņoti citam telefonijas pakalpojumu sniedzējam, un ja, otrkārt, tiek nodrošināts, ka šie dati pēc to tālāknodošanas
netiek izmantoti citiem nolūkiem kā tie, kuriem tie tika savākti pirmajai publicēšanai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.