CELEX: 62010CJ0025
Tiešie nodokļi
Kapitāla brīva aprite
Mantojuma nodoklis
Legāti bezpeļņas organizācijām
Atteikums piemērot pazeminātu likmi, ja šo organizāciju darbības vieta atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā faktiski dzīvojis vai strādājis mantojuma atstājējs
Ierobežojumi
Pamatojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 18., 45., 49. un 54. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Missionswerk Werner Heukelbach eV
(turpmāk tekstā – “
Missionswerk
”) un Beļģijas valsti [
État belge
] par tās atteikumu piemērot pazemināto likmi nodoklim, kas bija jāmaksā par mantojumu šīs sabiedrības labā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu]
īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) 1. pantu:
“1.      Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti.
Lai sekmētu šīs direktīvas piemērošanu, kapitāla aprit[i] klasificē saskaņā ar I pielikumā ietverto nomenklatūru.
2.      Pārvedumus, kas attiecas uz kapitāla apriti, veic saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem par valūtas kursiem, kuri attiecas uz
maksājumiem saistībā ar kārtējiem darījumiem.”
Starp Direktīvas 88/361 I pielikumā uzskaitītajiem kapitāla aprites veidiem XI sadaļā ir nodaļa “Personīgā kapitāla aprite”,
kurā ir ietverti mantojumi un novēlējumi [legāti].

Valsts tiesiskais regulējums
59. panta 2. punktā Mantošanas nodokļa kodeksā, kas pieņemts ar Karaļa 1936. gada 31. marta dekrētu Nr. 308 (1936. gada 7. aprīļa
Moniteur belge
, 2403. lpp.) [un] apstiprināts ar 1936. gada 4. maija likumu (1936. gada 7. maija
Moniteur belge
, 3426. lpp.; turpmāk tekstā – “kodekss”), ir noteikts, ka mantojuma nodoklis un nodoklis par īpašuma tiesību maiņu
mortis causa
tiek samazināti “līdz 7 % legātiem bezpeļņas apvienībām, savstarpējās palīdzības biedrībām vai savstarpējās palīdzības biedrību
valsts mēroga apvienībām, arodapvienībām un starptautiskām bezpeļņas apvienībām, privātiem fondiem un sabiedriskā labuma fondiem”.
Saskaņā ar kodeksa 60. panta 1. punktu, kas grozīts ar Valonijas valdības 2003. gada 18. decembra programmlēmumu par virkni
pasākumu reģionālo nodokļu, Valsts kases un parāda, enerģētikas, vides [un] lauksaimniecības tirgu organizācijas, pašvaldību
un pakļautībā esošo iestāžu, īpašuma un mājokļu jautājumos, kā arī civildienesta jautājumos (2004. gada 6. februāra
Moniteur belge
, 7196. lpp.), minētā kodeksa 59. panta 2. punktā paredzētā pazeminātā likme ir piemērojama tikai organizācijām un iestādēm,
kuras atbilst šādiem nosacījumiem:
“a)      organizācijas vai iestādes darbības vietai ir jābūt:
–        Beļģijā,
–        vai Eiropas Kopienas dalībvalstī, kurā mantojuma atstājējs nāves brīdī faktiski dzīvoja vai kurā atradās viņa darba vieta,
vai kurā viņš bija agrāk faktiski dzīvojis vai bija atradusies viņa darba vieta;
b)      mantojuma atklāšanās brīdī šai organizācijai vai iestādei šajā darbības vietā galvenokārt un nesavtīgi ir jādarbojas vides,
filantropiskiem, filozofiskiem, reliģiskiem, zinātniskiem, mākslinieciskiem, pedagoģiskiem, kultūras, sporta, politiskiem,
arodbiedrību, profesionāliem, humanitāriem, patriotiskiem vai pilsoniskiem, izglītības, cilvēku vai dzīvnieku aprūpes, sociālās
palīdzības vai personu uzraudzības mērķiem;
c)      organizācijas vai iestādes juridiskajai adresei, galvenajai pārvaldei vai galvenajai darbības vietai ir jābūt Eiropas Savienībā.”

Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums

Missionswerk
ir reliģiska apvienība ar juridisko adresi Vācijā. Ar 2003. gada 5. novembra pašrocīgi rakstītu testamentu šī apvienība tika
noteikta par Beļģijas pilsones Ž. Renardī [
Renardie
] visas mantas legatāri. Testamenta atstājēja, kura visu savu dzīvi bija pavadījusi Beļģijā, nomira 2004. gada 12. jūnijā
Malmedī [
Malmedy
] (Beļģija).
2005. gada 14. jūnijā
Missionswerk
mirušās vārdā iesniedza paziņojumu par mantojuma atklāšanos Malmedī Reģistrācijas un īpašumu pārvaldē (turpmāk tekstā – “pārvalde”)
un vēlāk samaksāja šīs pārvaldes pieprasīto mantojuma nodokli ar robežlikmi 80 % par summu EUR 60 038,51 apmērā.
Ar 2005. gada 1. decembra vēstuli
Missionswerk
pieprasīja pārvaldei piemērot kodeksa 59. panta 2. punktā paredzēto mantojuma nodokļa pazemināto likmi. Šī prasība tika noraidīta,
pamatojoties uz to, ka šī apvienība neatbilstot šī kodeksa 60. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
2006. gada 7. augustā
Missionswerk
lūdza pārvaldei atmaksāt starpību starp nodokļa apmēru, kas rodas, piemērojot robežlikmi, un apmēru, kas rodas, piemērojot
pazemināto likmi. Minētā pārvalde tās lūgumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka nav pietiekami pierādīts, ka Ž. Renardī būtu
vai nu dzīvojusi, vai strādājusi Vācijā.
Iesniedzējtiesā iesniegtajā prasības pieteikumā
Missionswerk
lūdz atmaksāt mantojuma nodokli apmērā, kas pārsniedz summu, kas rodas, piemērojot pazemināto likmi, kuru tā esot tiesīga
izmantot. Šī apvienība uzskata, ka kodeksa 59. panta 2. punktā un 60. panta 1. punktā tiekot radīta diskriminācija, nelabvēlīgākā
situācijā nostādot Valonijas iedzīvotājus, kuri novēl savu mantu labdarības iestādēm vai organizācijām Savienības dalībvalstīs,
kurās tie nekad nav ne dzīvojuši, ne strādājuši.
Šādos apstākļos
Tribunal de première instance de Liège
[Ljēžas pirmās instances tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [LESD] 18., 45., 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir aizliegts dalībvalsts likumdevējam pieņemt vai
saglabāt noteikumu, kura mērķis ir pazeminātu nodokļa likmi 7 % apmērā piemērot tikai bezpeļņas apvienībām, savstarpējās palīdzības
biedrībām vai savstarpējās palīdzības biedrību valsts mēroga apvienībām, arodapvienībām un starptautiskām bezpeļņas apvienībām,
privātiem fondiem un sabiedriskā labuma fondiem, kas ir piederīgi dalībvalstij, kurā mantojuma atstājējs – Valonijas iedzīvotājs
– savas nāves brīdī faktiski dzīvoja vai kurā atradās viņa darba vieta, vai kurā viņš bija agrāk faktiski dzīvojis vai kurā
bija atradusies viņa darba vieta?”

Par prejudiciālo jautājumu

Par atbilstošo Savienības tiesību normu noteikšanu
Iesniedzējtiesa savu prejudiciālo jautājumu ir uzdevusi par LESD 18., 45., 49. un 54. pantu. Tomēr Eiropas Komisija uzskata,
ka pamata lietā aplūkotā situācija attiecas uz kapitāla brīvu apriti.
Šajā saistībā vispirms ir jākonstatē, ka attiecībā uz jautājumu par valsts tiesību normu saistībā ar aplikšanu ar mantojuma
nodokli atbilstību Savienības tiesībām nav svarīga ne darba ņēmēju brīva pārvietošanās (LESD 45. pants), ne brīvība veikt
uzņēmējdarbību (LESD 49. un 54. pants).
Turklāt attiecībā uz kapitāla brīvu apriti ir jāatgādina, ka, tā kā LESD jēdziens “kapitāla aprite” nav definēts, Tiesa ir
atzinusi, ka norādes sniedz Direktīvas 88/361 pielikumā pievienotā nomenklatūra, kaut arī tā ir tikusi pieņemta, pamatojoties
uz EEK līguma 69. pantu un 70. panta 1. punktu (EEK līguma 67.–73. pants ir aizstāti ar EK līguma 73.b–73.g pantu, kuri jaunajā
redakcijā ir kļuvuši par EKL 56.–60. pantu), ņemot vērā, ka atbilstoši tās ievadam tajā ietvertais saraksts nav izsmeļošs
(skat. 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑513/03
van Hilten‑van der Heijden
, Krājums, I‑1957. lpp., 39. punkts; 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑386/04
Centro di Musicologia Walter Stauffer
, Krājums, I‑8203. lpp., 22. punkts; 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑11/07
Eckelkamp
u.c., Krājums, I‑6845. lpp., 38. punkts; 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑43/07
Arens‑Sikken
, Krājums, I‑6887. lpp., 29. punkts, un 2010. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C‑510/08
Mattner
, Krājums, I‑3553. lpp., 19. punkts).
Šajā ziņā Tiesa, atgādinot, ka mantojumi, kas izpaužas kā mirušās personas atstātā īpašuma nodošana vienai vai vairākām personām,
ietilpst Direktīvas 88/361 I pielikuma XI sadaļā ar nosaukumu “Personīgā kapitāla aprite”, ir nospriedusi, ka mantojumi ir
uzskatāmi par kapitāla apriti LESD 63. panta izpratnē, izņemot gadījumus, kad to būtiskās sastāvdaļas atrodas vienas dalībvalsts
teritorijā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Eckelkamp
u.c., 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāda situācija, kāda tiek aplūkota pamata lietā, kad persona, kura dzīvo Beļģijā,
veic novēlējumu bezpeļņas organizācijas labā, kuras juridiskā adrese atrodas Vācijā, nekādi nav uzskatāma par pilnībā iekšēju
situāciju.
No tā izriet, ka tādā lietā, kāda ir pamata lieta, ir piemērojami LESD noteikumi par kapitāla brīvu apriti.
Visbeidzot, attiecībā uz prejudiciālajā jautājumā ietvertās atsauces uz LESD 18. pantu, kurā noteikts vispārējs jebkādas diskriminācijas
pilsonības dēļ aizliegums, nozīmību ir jāatgādina, ka šis noteikums ir piemērojams patstāvīgi tikai Savienības tiesībās reglamentētajos
gadījumos, kuriem nav piemērojamas LESD noteiktās speciālās nediskriminācijas normas (2010. gada 21. janvāra spriedums lietā
C‑311/08
SGI
, Krājums, I‑487. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑97/09
Schmelz
, Krājums, I‑0000. lpp., 44. punkts).
Tā kā ir piemērojami noteikumi par kapitāla brīvu apriti un tajos ir noteikti īpaši nediskriminācijas noteikumi, LESD 18. pants
nav piemērojams.
Tādējādi ir jāuzskata, ka, uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem iespēja izmantot pazemināto likmi mantojuma nodoklim ir paredzēta tikai
bezpeļņas organizācijām, kuru darbības vieta ir šajā dalībvalstī vai dalībvalstī, kurā savā nāves brīdī faktiski dzīvojis
vai strādājis mantojuma atstājējs vai kurā viņš bija agrāk faktiski dzīvojis, vai kurā bija atradusies viņa darba vieta.

Par ierobežojuma kapitāla brīvai apritei pastāvēšanu
Ar LESD 63. panta 1. punktu vispārīgi ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu starpā.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar LESD 63. panta 1. punktu aizliegtie pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi mantošanas
gadījumā ietver tādus pasākumus, kuru rezultātā samazinās tā mantojuma vērtība, ko atstāj tādas valsts rezidents, kas nav
dalībvalsts, kurā atrodas minētais īpašums, un ar ko minētā īpašuma mantošana tiek aplikta ar nodokli (iepriekš minētais spriedums
lietā
van Hilten‑van der Heijden
, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā pamata lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos iespēja izmantot pazemināto likmi mantojuma nodoklim ir paredzēta
tikai bezpeļņas organizācijām, kuru darbības vieta ir šajā dalībvalstī vai dalībvalstī, kurā savas nāves brīdī faktiski dzīvojis
vai strādājis mantojuma atstājējs vai kurā viņš bija agrāk faktiski dzīvojis, vai kurā bija atradusies viņa darba vieta.
Tādējādi no šiem tiesību aktiem izriet, ka lielāks mantojuma nodoklis tiek piemērots, ja to saņem bezpeļņas organizācija,
kuras darbības vieta ir dalībvalstī, kurā mantojuma atstājējs nav ne faktiski dzīvojis, ne strādājis, un tādējādi tā rezultātā
tiek ierobežota kapitāla aprite, samazinot minētā mantojuma vērtību (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Eckelkamp
u.c., 45. punkts).
Turklāt, kā norāda Komisija, atsevišķai pārrobežu kapitāla apritei piemērojot augstāku nodokļu likmi, salīdzinot ar likmi,
kāda tiek piemērota apritei Beļģijas ietvaros, šāda pārrobežu kapitāla kustība tiek padarīta mazāk pievilcīga, atturot Beļģijas
iedzīvotājus kā legatārus noteikt personas, kuras ir reģistrētas dalībvalstīs, kur šīs personas [mantojuma atstājēji] nav
faktiski dzīvojušas vai strādājušas (šajā ziņā skat. 2009. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑318/07
Persche
, Krājums, I‑359. lpp., 38. punkts).
Tādējādi ar šādiem valsts tiesību aktiem tiek radīts kapitāla brīvas aprites ierobežojums LESD 63. panta 1. punkta izpratnē.

Par kapitāla brīvas aprites ierobežojuma pamatojumu
Beļģijas valdība uzskata, ka atšķirīga attieksme, kas izriet no pamata lietā aplūkotajiem Valonijas tiesību aktiem, ir pamatota,
jo saskaņā ar mērķi, kādu iecerēts panākt ar Beļģijas tiesību aktiem, tādas bezpeļņas organizācijas, kādas ir aplūkotas pamata
lietā, nav objektīvi salīdzināmā situācijā ar organizācijām, kuru darbības vieta ir Beļģijā. Dalībvalstīm esot tiesības, pirmkārt,
prasīt, ka, lai saņemtu atsevišķas nodokļu priekšrocības, starp bezpeļņas organizācijām un darbībām, kuras tās veic, ir jābūt
pietiekami ciešai saiknei, un, otrkārt, nolemt, kādas vispārējās intereses tās vēlas veicināt, piešķirot nodokļu priekšrocības
šīm organizācijām. Šajā gadījumā no minētajiem tiesību aktiem labums būtu visai Beļģijas sabiedrībai.
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 3. punktam LESD 63. pants neapdraud
dalībvalstu tiesības piemērot tādas atbilstošas to nodokļu tiesību normas, ar kurām ir paredzēts nošķirt nodokļu maksātājus
atšķirīgās situācijās viņu dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ, ja ar šiem noteikumiem, kā tas ir noteikts šajā
63. pantā, netiek radīta ne patvaļīgas diskriminācijas iespēja, ne slēpts ierobežojums kapitāla un maksājumu brīvai apritei.
No judikatūras izriet, ka, lai valsts tiesisko regulējumu nodokļu jomā varētu uzskatīt par saderīgu ar LESD noteikumiem par
kapitāla brīvu apriti, atšķirīgajai attieksmei ir jāattiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai tā ir jāpamato
ar primāriem vispārējo interešu iemesliem (skat. 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98
Verkooijen
,
Recueil
, I‑4071. lpp., 43. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02
Manninen
, Krājums, I‑7477. lpp., 29. punkts; 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑512/03
Blanckaert
, Krājums, I‑7685. lpp., 42. punkts, un 2009. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑182/08
Glaxo Wellcome
, Krājums, I‑8591. lpp., 68. punkts).
Tiesa jau ir noteikusi, ka, lai arī dalībvalstij ir atļauts noteikt, ka starp organizācijām, kuras tā atzīst par tādām, kurām
ir vairāki vispārējo interešu mērķi, un to veiktajām darbībām ir jābūt pietiekami ciešai saiknei, lai varētu piešķirt atsevišķas
nodokļu priekšrocības (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Centro di Musicologia Walter Stauffer
, 37. punkts), dalībvalsts tomēr nevar paredzēt šādas nodokļu priekšrocības tikai tās teritorijā reģistrētām organizācijām,
kuru darbības rezultātā valsts tiek atbrīvota no atsevišķiem tās pienākumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Persche
, 44. punkts).
Iespēja, ka dalībvalsts var tikt atbrīvota no atsevišķiem tās pienākumiem, tai neļauj ieviest atšķirīgu attieksmi pret atzītām
valsts vispārējo interešu organizācijām un citā dalībvalstī reģistrētām [organizācijām], tādēļ ka legāti šīm pēdējām minētajām
organizācijām – pat ja to darbība atbilst pirmās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajiem mērķiem – nevar būt pamats kompensācijai
valsts budžetā. Faktiski no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nepieciešamība novērst nodokļu ieņēmumu samazinājumu neietilpst
ne LESD 65. pantā nosaukto iemeslu skaitā, ne arī primāru vispārējo interešu iemeslu skaitā, kas var pamatot ar LESD izveidotas
brīvības ierobežojumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Persche
, 46. punkts).
Tiesa arī ir noteikusi, ka, ja vienā dalībvalstī atzīta vispārējo interešu organizācija atbilst arī otras dalībvalsts tiesību
aktos šim mērķim izvirzītajiem nosacījumiem un tās mērķis ir veicināt tādas pašas sabiedriskās intereses, kādēļ tā šajā otrajā
dalībvalstī varētu tikt atzīta vispārēju interešu mērķiem, kas ir jāizvērtē šīs pašas dalībvalsts valsts iestādēm, ieskaitot
tiesas, šīs dalībvalsts iestādes nevar liegt šai organizācijai tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi tikai tādēļ, ka tā nav dibināta
minētās dalībvalsts teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā
Persche
, 49. punkts).
Vienā dalībvalstī reģistrēta organizācija, kas atbilst nosacījumiem, ko šim nolūkam nodokļu priekšrocību piešķiršanai ir noteikusi
cita dalībvalsts, attiecībā uz nodokļu priekšrocībām, kuras šī pēdējā minētā dalībvalsts piešķir attiecīgo darbību vispārējās
interesēs stimulēšanai, ir līdzīgā situācijā salīdzinājumā ar šajā pēdējā minētajā dalībvalstī reģistrētām atzītām vispārējo
interešu organizācijām (iepriekš minētais spriedums lietā
Persche
, 50. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka pamata lietā aplūkotajos Valonijas tiesību aktos kā kritērijs ir noteikta bezpeļņas organizācijas
darbības vieta – tai, lai noteiktu, vai ir jāpiemēro pazemināta mantojuma nodokļa likme, ir jābūt vai nu Beļģijā, vai dalībvalstī,
kurā mantojuma atstājējs dzīvojis vai kurā atradusies viņa darba vieta. Šādos apstākļos, kā izriet no šī sprieduma 31.–33. punktā
atgādinātās judikatūras, ja attiecīgā atzītā vispārējo interešu organizācija atbilst pārējiem nodokļu priekšrocību saņemšanas
nosacījumiem, izņemot tiem, kas attiecas uz Valonijas tiesību aktos noteikto darbības vietu, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai,
šīs dalībvalsts iestādes nevar liegt šai organizācijai tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, pamatojoties uz to, ka tās darbības
vieta nav minētās dalībvalsts teritorijā, nedz dalībvalstī, kurā mantojuma atstājējs ir strādājis vai dzīvojis.
Katrā ziņā ir jāuzskata, ka pamata lietā aplūkotie Beļģijas tiesību akti neļauj sasniegt vēlamo mērķi, piešķirot nodokļu priekšrocības
tikai tām organizācijām, kuru darbības dod labumu Beļģijas sabiedrībai.
Ar minētajiem tiesību aktiem, kuros kā kritērijs, lai noteiktu ciešas saiknes esamību ar Beļģijas sabiedrību, ir izmantota
attiecīgās organizācijas darbības vieta, ne tikai ir noteikta atšķirīga attieksme pret organizācijām, kuru juridiskā adrese
ir Beļģijas teritorijā, un tām, kuras neatbilst šim kritērijam, lai gan tām ir cieša saikne ar šo sabiedrību, bet arī ir noteikta
vienāda attieksme pret organizācijām, kuru darbības vieta ir Beļģijā, neatkarīgi no tā, vai tām ir vai nav ciešas saiknes
ar minēto sabiedrību.
No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 63. pantam ir pretrunā dalībvalsts tiesību akti,
ar kuriem iespēja izmantot pazemināto likmi mantojuma nodoklim ir paredzēta tikai bezpeļņas organizācijām, kuru darbības vieta
ir šajā dalībvalstī vai dalībvalstī, kurā savā nāves brīdī faktiski dzīvojis vai strādājis mantojuma atstājējs vai kurā viņš
bija agrāk faktiski dzīvojis, vai kurā bija atradusies viņa darba vieta.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
LESD 63. pantam ir pretrunā dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem iespēja izmantot pazemināto likmi mantojuma nodoklim ir paredzēta
tikai bezpeļņas organizācijām, kuru darbības vieta ir šajā dalībvalstī vai dalībvalstī, kurā savā nāves brīdī faktiski dzīvojis
vai strādājis mantojuma atstājējs vai kurā viņš bija agrāk faktiski dzīvojis, vai kurā bija atradusies viņa darba vieta.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.