CELEX: 62013CJ0315
Řízení o předběžné otázce
Volný pohyb služeb
Články 56 SFEU a 57 SFEU
Směrnice 96/71/ES
Článek 3 odst. 1 a 10
Směrnice 2006/123/ES
Článek 19
Vnitrostátní právní úprava, která osobě, u níž jsou zaměstnáni vysílaní zaměstnanci nebo stážisté, ukládá povinnost ohlásit zaměstnance nebo stážisty, kteří nemohou předložit potvrzení o doručení ohlášení, jež měl v hostitelském členském státě provést jejich zaměstnavatel usazený v jiném členském státě
Trestní sankce“

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 SFEU a 57 SFEU, čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (
Úř. věst. 1997, L 18, s. 1
; Zvl. vyd. 05/02, s. 431) a článku 19 Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (
Úř. věst. L 376, s. 36
).
Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti E. J. De Clercqovi, jakož i N. G. W. Rottiers a E. J. M. Tampère, belgickým státním příslušníkům, a dále proti společnosti Thermotec NV, společnosti založené podle belgického práva (dále společně jen „obžalovaní“) zejména z důvodu, že v období od 1. dubna 2007 do 18. listopadu 2008 včetně několikrát porušili ohlašovací povinnost týkající se vysílaných zaměstnanců, stanovenou vnitrostátními právními předpisy.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 96/71
Článek 1 směrnice 96/71, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na podniky usazené v některém členském státě, které vysílají v rámci nadnárodního poskytování služeb v souladu s odstavcem 3 pracovníky na území jiného členského státu.
[...]
3.   Tato směrnice se použije, pokud podniky uvedené v odstavci 1 učiní některé z následujících nadnárodních opatření:
a)
vyšlou pracovníka na území členského státu na vlastní účet a pod svým vedením na základě smlouvy uzavřené mezi podnikem pracovníky vysílajícím a stranou, pro kterou jsou služby určeny, činnou v tomto členském státě, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem,
nebo
b)
vyšlou pracovníka do provozovny nebo podniku náležejícího ke skupině podniků na území členského státu, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem,
[...]“
Článek 3 směrnice 96/71, nadepsaný „Pracovní podmínky“, uvádí:
„1.   Členské státy zajistí, aby podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr pracovníkům vyslaným na jejich území pracovní podmínky týkající se dále uvedených záležitostí, které jsou v členském státě, ve kterém je práce vykonávána, stanoveny
—
právními či správními předpisy
a/nebo
—
kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8, jestliže se týkají činností uvedených v příloze [a sice všechny stavební práce týkající se výstavby, oprav, údržby, přestavby nebo stržení budov]:
a)
maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku;
b)
minimální délka dovolené za kalendářní rok;
c)
minimální mzda, včetně sazeb za přesčasy; [...]
d)
podmínky poskytování pracovníků, zejména prostřednictvím podniků pro dočasnou práci;
e)
ochrana zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci;
f)
ochranná opatření týkající se pracovních podmínek těhotných žen nebo žen krátce po porodu, dětí a mladistvých;
g)
rovné zacházení pro muže a ženy a ostatní ustanovení o nediskriminaci.
[...]
10.   Tato směrnice nevylučuje, aby členské státy na základě rovného zacházení a v souladu se Smlouvou uplatňovaly na vnitrostátní podniky a na podniky ostatních států
—
pracovní podmínky vztahující se na jiné záležitosti, než které jsou uvedeny v odst. 1 prvním pododstavci, pokud jsou dodržovány předpisy o veřejném pořádku,
—
pracovní podmínky stanovené v kolektivních smlouvách nebo rozhodčích nálezech ve smyslu odstavce 8, týkající se jiných činností, než které jsou uvedeny v příloze.“
Článek 5 této směrnice, nadepsaný „Opatření“, uvádí:
„Členské státy přijmou vhodná opatření pro případ nedodržení této směrnice.
Členské státy zejména zajistí, aby pracovníkům a/nebo jejich zástupcům byly k dispozici vhodné postupy pro plnění povinností stanovených touto směrnicí.“
Směrnice 2006/123
Článek 16 směrnice 2006/123, nadepsaný „Volný pohyb služeb“, v odstavci 2 stanoví:
„Členské státy nesmějí omezovat volný pohyb služeb v případě poskytovatele usazeného v jiném členském státě stanovením kteréhokoliv z těchto požadavků:
[...]
g)
omezení volného pohybu služeb uvedená v článku 19.“
Článek 19 směrnice 2006/123, který se nachází v kapitole IV oddíle 2 této směrnice a týká se práv příjemců služeb v rámci volného pohybu služeb, je nadepsán „Zakázaná omezení“. Tento článek stanoví:
„Členské státy nesmí na příjemce klást požadavky, jež omezují využívání služby poskytované poskytovatelem, který je usazen v jiném členském státě, zejména pak tyto požadavky:
a)
povinnost získat povolení od jejich příslušných orgánů nebo povinnost učinit u nich prohlášení;
[...]“
V souladu s čl. 44 odst. 1 prvním pododstavcem byly členské státy povinné uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 28. prosince 2009.
Belgické právo
Zákon o novém zaměření hospodářství ze dne 4. srpna 1978
Zákon o novém zaměření hospodářství ze dne 4. srpna 1978 (
Moniteur belge
ze dne 17. srpna 1978, s. 9106) v článku 69 stanovil:
„§ 1   Každá osoba, u které nebo pro kterou jsou zaměstnáni pracovníci třetích osob, kteří nadále podléhají systému sociálního zabezpečení jiného členského státu […] než Belgie, musí během prvního dne přítomnosti těchto pracovníků sdělit Službě sociálního dohledu Ministerstva sociálních věcí jména těch pracovníků, kteří nemohou podat důkaz o tom, že podléhají systému sociálního zabezpečení jiného členského státu, předložením potvrzení o vyslání podle článku 11 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství [
Úř. věst. L 74, s. 1
; Zvl. vyd. 05/01, s. 83], a sdělí jméno nebo název a adresu jejich zaměstnavatelů.
[...]
§ 2   [...]
Osobám, které nedodrží ustanovení § 1, budou uloženy trestní sankce uvedené v článcích 35 až 39 [zákona ze dne 27. června 1969 o novele zákona ze dne 28. prosince 1944 o sociálním zabezpečení zaměstnanců].“
Tento článek 69 byl zrušen článkem 149 programového zákona (I) ze dne 27. prosince 2006 (
Moniteur belge
ze dne 28. prosince 2006, s. 75178, dále jen „programový zákon“).
Programový zákon
Oddíl 1 kapitoly VIII hlavy IV programového zákona, který zahrnuje články 137 a 138 tohoto zákona, upřesňuje působnost této kapitoly a některé definice. Článek 137 programového zákona stanoví:
„Pro účely této kapitoly a jejích prováděcích vyhlášek se rozumí:
1°
zaměstnanci: osoby, které vykonávají práci za úplatu a podle pokynů jiné osoby;
2°
vysílaní zaměstnanci: osoby uvedené v bodě 1°, které vykonávají dočasně nebo částečně práci v Belgii a které buď
a)
pracují obvykle na území jedné nebo více zemí jiných než Belgie nebo
b)
byly přijaty do zaměstnání v jiné zemi než Belgii;
3°
zaměstnavatelé: fyzické nebo právnické osoby, které zaměstnávají pracovníky uvedené v bodě 2°;
4°
stážisté: osoby, které v rámci studijního programu nebo odborné přípravy vykonávají povinnou nebo dobrovolnou stáž za účelem získání diplomu nebo osvědčení nebo praktických zkušeností;
5°
vyslaní stážisté: osoby uvedené v bodě 4°, které v rámci zahraničního studijního programu nebo zahraniční odborné přípravy vykonávají na belgické území stáž nebo část stáže;
6°
instituce, u které stážista studuje nebo se odborně připravuje: podnik, soukromé nebo veřejné vzdělávací zařízení nebo jakákoliv entita, pro kterou je stáž vykonávána;
[...]“
Podle článku 138 programového zákona:
„Tato kapitola se použije na:
—
vysílané zaměstnance a jejich zaměstnavatele;
—
vysílané stážisty a popřípadě instituce, u kterých stážisté studují nebo se odborně připravují;
[...]“
Kapitola VIII hlavy IV programového zákona je nadepsána „Předchozí ohlášení vysílaných zaměstnanců a osob samostatně výdělečně činných“. Tato kapitola, která nabyla účinnosti dne 1. dubna 2007, zavádí systém předchozího ohlášení pro vysílané zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné, tzv. „systém ohlášení Limosa“, přičemž tato povinnost předchozího ohlášení byla zavedena v rámci rozsáhlejšího projektu, zvaného systém „Limosa“, což je zkratka pro „Landenoverschrijdend Informatiesysteem ten behoeve van Migratieonderzoek bij de Sociale Administratie“ (přeshraniční informační systém pro účely šetření v oblasti migrace pro potřeby orgánů sociálního zabezpečení).
Oddíl 2 uvedené kapitoly VIII, který obsahuje články 139 až 152 programového zákona, je nadepsán „Předchozí ohlášení vysílaných zaměstnanců“. Článek 139 programového zákona ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení stanovil:
„Před zaměstnáním vysílaného zaměstnance na belgickém území musí jeho zaměstnavatel nebo odpovědný pracovník nebo pověřená osoba učinit u Národního úřadu sociálního zabezpečení elektronické ohlášení vyhotovené v souladu s článkem 140 podle podmínek stanovených králem.
Před začátkem výkonu stáže na belgickém území, musí vysílaný zahraniční stážista nebo instituce, u které studuje nebo se odborně připravuje učinit u Národního úřadu sociálního zabezpečení elektronické ohlášení v souladu s článkem 140 podle podmínek stanovených králem.
[...]
Jakmile je ohlášení uvedené v předchozích odstavcích učiněno, obdrží ohlašovatel potvrzení o jeho doručení [...].
[...]“
Podle článku 140 programového zákona „[k]rál stanoví soubory údajů, které musí obsahovat předchozí ohlášení podle článku 139“ a „[N]árodní úřad sociálního zabezpečení definuje obsah těchto souborů údajů“.
Článek 141 programového zákona, který je začleněn do pododdílu 2 oddílu 2 kapitoly VIII hlavy IV programového zákona, jenž se týká povinnosti koncových uživatelů nebo objednatelů vysílaných zaměstnanců, stanoví:
„Každá osoba, u které nebo pro kterou jsou osoby uvedené v čl. 137 bodu 2° a 5° přímo nebo prostřednictvím subdodavatele zaměstnány, musí před začátkem zaměstnávání těchto osob Národnímu úřadu sociálního zabezpečení elektronicky sdělit identifikační údaje osob, které nemohou předložit potvrzení o doručení vystavené v souladu s čl. 139 čtvrtým pododstavcem této kapitoly podle králem stanovených podmínek.
Jakmile je ohlášení uvedené v předchozích odstavcích učiněno, obdrží ohlašovatel potvrzení o doručení [...].
[...]“
V oddílu 4 uvedené kapitoly VIII, nadepsaném „Dohled a sankce“, stanovil článek 157 programového zákona sankci ukládanou v případě porušení ohlašovací povinnosti stanovené v článku 139 tohoto zákona. Článek 158 programového zákona, který náleží do téhož oddílu, se vztahoval zejména na ohlášení stanovené v článku 141 tohoto zákona a byl následujícího znění:
„Aniž jsou dotčeny články 269 až 274 trestního zákoníku, [bude] každé osobě, která nedodržela ustanovení článk[u] 141 […] [uložena] pokuta ve výši 250 až 2500 eur; pokuta se uloží tolikrát, kolik je vysílaných zaměstnanců nebo osob samostatně výdělečně činných, v souvislosti s nimiž došlo k porušení, celková výše pokut však nesmí přesáhnout 125000 eur.“
Trestní zákoník pro oblast sociálního zabezpečení a trestní zákoník
Zákon ze dne 6. června 2010 (
Moniteur belge
ze dne 1. července 2010, s. 43712), který nabyl účinnosti dne 1. července 2011, zavedl svým článkem 2 trestní zákoník pro oblast sociálního zabezpečení. Článek 109 bod 55° tohoto zákona zrušuje zejména článek 158 programového zákona.
Článek 183 trestního zákoníku v oblasti sociálního zabezpečení, nadepsaný „Povinnosti koncových uživatelů nebo objednatelů“, stanoví:
„Sankcí třetího stupně se trestá:
1° každá osoba, u které nebo pro kterou jsou vysílaní zaměstnanci a vysílaní stážisté přímo nebo prostřednictvím subdodavatele zaměstnáni, a která v rozporu s kapitolou VIII hlavy programového zákona […] a jeho prováděcích vyhlášek před začátkem zaměstnávání těchto osob nesdělila Národnímu úřadu sociálního zabezpečení elektronicky a podle podmínek stanovených králem identifikační údaje osob, které nemohou předložit potvrzení o doručení.
[...]
V případě porušení uvedených v prvním pododstavci se pokuta násobí počtem dotyčných pracovníků, stážistů, osob samostatně výdělečně činných a stážistů, které jsou osobami samostatně výdělečně činnými.“
Podle článku 101 trestního zákoníku v oblasti sociálního zabezpečení „[s]ankcí třetího stupně je buď peněžitý trest ve výši 100 až 1000 eur, nebo správní pokuta ve výši 50 až 500 eur“. Článek 102 téhož zákoníku stanoví, že koeficienty stanovené v odst. 1 prvním pododstavci zákona ze dne 5. března 1952 o koeficientech vztahujících se na peněžité tresty (
Moniteur belge
ze dne 3. dubna 1952, s. 2606), ve znění zákona ze dne 28. prosince 2011 o různých ustanoveních v oblasti soudnictví (II) (
Moniteur belge
ze dne 30. prosince 2011, s. 81669) lze uplatnit jak na tyto peněžité tresty, tak na tyto správní pokuty. Uplatněním těchto koeficientů se zvýší uvedené pokuty šestinásobně.
Článek 2 druhý pododstavec trestního zákoníku stanoví, že „[p]okud se trest stanovený v okamžiku vydání rozsudku liší od trestu, který byl uplatňován v okamžiku spáchání porušení, uplatní se mírnější trest“.
Královská vyhláška
Kapitola VIII hlavy IV programového zákona byla doplněna královskou vyhláškou ze dne 20. března 2007, přijatou za účelem provádění této kapitoly (
Moniteur belge
ze dne 28. března 2007, s. 16975), ve znění královské vyhlášky ze dne 31. srpna 2007 (
Moniteur belge
ze dne 13. září 2007, s. 48537, dále jen „královská vyhláška“).
Podle článku 7 uvedené královské vyhlášky:
„Ohlášení uvedené [v] člán[ku] 141 […] programového zákona […] obsahuje následující údaje:
1°
Identifikační údaje ohlašovatele. Pokud má ohlašovatel identifikační číslo podniku nebo identifikační číslo sociálního zabezpečení, jedná-li se o fyzickou osobu, která nemá postavení podniku ve smyslu výše uvedeného zákona ze dne 16. ledna 2003, postačuje toto číslo.
2°
Identifikační údaje vysílaného zaměstnance […] nebo stážisty. Pokud má tato osoba identifikační číslo Národního rejstříku nebo číslo Banque Carrefour uvedené v článku 8 výše uvedeného zákona ze dne 15. ledna 1990, postačuje toto číslo.
3°
Identifikační údaje zaměstnavatele vysílaného zaměstnance nebo instituce, ve které vykonává stážista svou stáž nebo se odborně připravuje. Pokud má tato osoba nebo instituce identifikační číslo podniku nebo identifikační číslo sociálního zabezpečení, jedná-li se o fyzickou osobu, která nemá postavení podniku ve smyslu výše uvedeného zákona ze dne 16. ledna 2003, postačuje toto číslo.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Thermotec NV je společností založenou podle belgického práva, jejímž předmětem činnosti je výroba průmyslových chladicích systémů. Čtyři fyzické osoby, obžalované v původním řízení, jsou nebo byly jejími řediteli. V Polsku byla založena sesterská společnost Thermotec sp. z o.o. Ta vykonává totožnou činnost jako společnost Thermotec NV.
Při kontrole provedené dne 5. května 2008 v sídle společnosti Thermotec NV konstatovala služba sociálního dohledu přítomnost čtyř polských pracovníků, z nichž tři byli zaměstnanci společnosti Thermotec sp. z o.o. V případě těchto pracovníků nemohl být předložen žádný formulář E 101. Společnost Thermotec Sp. z. o.o. rovněž nebyla schopna předložit potvrzení o doručení, které se vydává po provedení předchozího ohlášení o vyslání upraveného v článku 139 programového zákona (dále jen „potvrzení o doručení“), a společnost Thermotec NV, koncový uživatel služeb nesdělil příslušné belgické službě identifikační údaje vysílaných pracovníků, kteří nebyli schopni předložit potvrzení o doručení ohlášení.
Při kontrole bylo zjištěno, že společnost Thermotec Sp. z. o.o. nepožádala o žádný formulář E 101 ani pro předcházející období zaměstnávání polských pracovníků nebo stážistů. Kromě toho v případě období předcházejícího 1. dubnu 2007 obžalovaní nesdělili během prvního dne přítomnosti těchto pracovníků službě sociálního dohledu jména těchto pracovníků ani jméno nebo název a adresu jejich zaměstnavatelů. Pro období následující po tomto datu nebyly sděleny identifikační údaje osob, které nemohly předložit potvrzení o doručení.
Dne 3. října 2008 podal inspektor práce návrh na zahájení soudního vyšetřování. V rámci tohoto vyšetřování byla dne 18. listopadu 2008 provedena domovní prohlídka. Dne 21. listopadu 2008 vydala polská služba sociálního dohledu platné formuláře E 101 se zpětnou účinností.
K tíži společnosti Thermotec sp. z. o.o. byl sepsán protokol o spáchání přečinu. Mimoto rozhodnutím ze dne 17. února 2012 byly společnost Thermotec NV a ony čtyři fyzické osoby obžalované v původním řízení postaveny před předkládající soud za dva přečiny. První se týká skutků, které byly spáchány v období od 27. června 2004 do 31. března 2007 včetně, a spočívá v porušení čl. 69 odst. 1 prvního pododstavce a odst. 2 druhého pododstavce zákona o novém zaměření hospodářství ze dne 4. srpna 1978. Druhé se týká skutků spáchaných v období od 1. dubna 2007 do 18. listopadu 2008 včetně a spočívá v porušení článku 141 programového zákona. Oba tyto přečiny lze postihnout peněžitými tresty trestněprávní povahy.
Předkládající soud upřesňuje, že obžalovaní nejsou stíháni proto, že neučinili předchozí ohlášení týkající se vyslání, které je věcí zaměstnavatele vysílaných pracovníků, ale protože jako koncoví uživatelé nebo odběratelé nesdělili identifikační údaje osob, které nemohly předložit potvrzení o doručení ohlášení.
U předkládajícího soudu E. J. De Clercq a N. G. W. Rottiers tvrdí, že ohlašovací povinnost stanovená článkem 141 programového zákona (dále jen „dotčená ohlašovací povinnost“) představuje nepřiměřené omezení volného pohybu služeb. Zdůrazňují, že je třeba zohlednit skutečnost, že tato povinnost se přidružuje k ohlašovací povinnosti zahraničního poskytovatele služeb, stanovené článkem 139 programového zákona, a rovněž se dovolávají čl. 19 písm. a) směrnice 2006/123.
Předkládající soud uvádí, že podle stanoviska generálního advokáta Cruz Villalóna ve věci Komise v. Belgie (C‑577/10,
EU:C:2012:477
, bod 54) nemůže být směrnice 2006/123 v projednávané věci relevantní, neboť k vytýkaným skutkům došlo před 2. říjnem 2009. Má za to, že je však třeba zohlednit směrnici 96/71.
Tento soud poukazuje na skutečnost, že povinnost uživatelů a odběratelů sdělit identifikační údaje vysílaných zaměstnanců, kteří nebyli ohlášeni u belgických orgánů jejich zaměstnavatelem, lze kvalifikovat jako omezení volného pohybu služeb pro uživatele poskytovatelů služeb usazených v jiném členském státě než v Belgickém království. Nicméně uvádí, že v projednávané věci by mohla přicházet v úvahu různá odůvodnění jako ochrana vysílaných zaměstnanců a nutnost mít k dispozici údaje, které umožní provádět účinnou kontrolu dodržování belgických právních předpisů, jež se použijí na tyto zaměstnance, předcházení nekalé soutěži, jež zahrnuje boj proti sociálnímu dumpingu, zachování finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení a nutnost předcházet podvodům a potírat zneužívání. Zamýšlí se však nad otázkou, zda dotčená ohlašovací povinnost a sankce, která je s nedodržením této povinnosti spojená (dále souhrnně „dotčená vnitrostátní právní úprava“), nepřekračují meze toho, co je pro dosažení těchto cílů nezbytné.
Mimoto předkládající soud uvádí, že k datu, k němuž přijímá předkládací rozhodnutí, Soudní dvůr dosud nerozhodl ve věci Komise v. Belgie (C‑577/10), která se také týká programového zákona. Nicméně zdůrazňuje, že se sice posledně uvedená věc týká pracovníků, kteří jsou osobami samostatně výdělečně činnými, avšak v projednávané věci jsou dotčeny povinnosti koncových uživatelů v rámci vysílání zaměstnanců a stážistů-zaměstnanců a projednávaná věc se týká jiných ustanovení programového zákona, než jsou ustanovení, která jsou předmětem věci Komise v. Belgie.
Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Mechelen (soud prvního stupně v Mechelenu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba vykládat články 56 SFEU a 57 SFEU (dříve články 49 ES a 50 ES) a čl. 3 odst. 1 a 10 [směrnice 96/71], ve spojení s článkem 19 [směrnice 2006/123], či nikoliv, v tom smyslu, že brání ustanovení článku 141 [programového zákona], na základě něhož se každé osobě, u které nebo pro kterou jsou vysílaní zaměstnanci nebo vysílaní stážisté přímo nebo prostřednictvím subdodavatele zaměstnáni, ukládá povinnost sdělit před začátkem zaměstnávání těchto osob Národnímu úřadu sociálního zabezpečení elektronicky (nebo, pokud to není možné, faxem nebo dopisem) identifikační údaje osob, které nemohou předložit [potvrzení o doručení], ve spojení s článkem 157 [programového zákona] a čl. 183 odst. 1 prvního pododstavce trestního zákoníku pro oblast sociálního zabezpečení, který postihuje nedodržení této povinnosti sankcemi trestní povahy?“
K předběžné otázce
Na úvod je třeba uvést, že předkládající soud odkazuje ve své otázce na článek 157 programového zákona. Tento článek stanovil zejména sankci ukládanou zaměstnavateli vysílaných zaměstnanců, jenž poruší ohlašovací povinnost, kterou má na základě článku 139 programového zákona. Jak přitom vyplývá z předkládacího rozhodnutí, je v původním řízení dotčena sankce, která se uplatní na příjemce služeb, jenž nedodrží povinnost ohlášení pracovníků, kteří nebyli předem ohlášeni svým zaměstnavatelem. Tato sankce byla stanovena v článku 158 programového zákona. Tento článek byl nahrazen dne 1. července 2011 článkem 183 trestního zákoníku v oblasti sociálního zabezpečení, přičemž toto posledně uvedené ustanovení lze použít, jak uvádí předkládající soud, v souladu s čl. 2 druhým pododstavcem trestního zákoníku na věc v původním řízení. Mimoto, i když byli obžalovaní postaveni před vnitrostátní soud za dva přečiny, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, obrací se předkládající soud na Soudní dvůr pouze ohledně přečinu, který spočívá v údajném porušení článku 141 programového zákona.
Na úvod je kromě toho nutné upřesnit, že i když předkládající soud odkazuje ve své otázce na pracovníky i na stážisty vysílané na belgické území, jsou vnitrostátní ustanovení, která se na ně použijí,
mutatis mutandis
totožná. Proto následující úvahy týkající se vysílaných pracovníků platí také pro uvedené stážisty, neboť jejich stáž je vykonávána za podmínek skutečné a efektivní zaměstnanecké činnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Lawrie-Blum, 66/85,
EU:C:1986:284
, bod 22, jakož i Bernini, C‑3/90,
EU:C:1992:89
, body 14 a 15).
Za těchto okolností je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 56 SFEU a 57 SFEU, jakož i čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71 vykládané ve spojení s článkem 19 směrnice 2006/123, či nikoliv, musejí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, na základě níž je příjemce služeb poskytovaných vyslanými zaměstnanci poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě povinen sdělit před začátkem zaměstnávání těchto zaměstnanců příslušným orgánům jejich identifikační údaje, pokud nemohou předložit důkaz o ohlášení, které byl jejich zaměstnavatel povinen provést u příslušných orgánů tohoto hostitelského členského státu před začátkem uvedeného poskytování služeb.
Belgická, dánská a francouzská vláda v podstatě tvrdí, že dotčenou vnitrostátní právní úpravu nelze kvalifikovat jako omezení volného pohybu služeb a že je tato úprava je v každém případě odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, které se týkají zejména ochrany pracovníků, zamezení nekalé soutěži a boje proti podvodům, a dále že je nezbytná k dosažení těchto cílů. Mimoto mají tyto vlády za to, že v projednávané věci není na místě provést výklad směrnice 96/71 ani směrnice 2006/123.
Rakouská vláda má v podstatě za to, že dotčená vnitrostátní právní úprava odpovídá ustanovení článku 5 směrnice 96/71, podle níž členské státy přijmou vhodná opatření pro případ jejího nedodržení.
Edgar Jan De Clerq a Nancy Genevieve Wilhelmina Rottiers naproti tomu tvrdí, že tato právní úprava představuje nepřiměřené omezení volného poskytování služeb v rozporu s články 56 SFEU a 57 SFEU. Dodávají, že směrnice 2006/123 výslovně členským státům zakazuje ukládat ohlašovací povinnost jako podmínku přijetí plnění od poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě.
Evropská komise tvrdí, že s ohledem na judikaturu Soudního dvora není v projednávané věci třeba vyložit čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71 a uvádí, že směrnici 2006/123 nelze použít
ratione temporis
na skutkový stav v původním řízení. Mimoto zastává Komise názor, že dotčená vnitrostátní právní úprava představuje omezení volného pohybu služeb. Tato úprava může být podle ní odůvodněná, ale je věcí předkládajícího soudu, aby prokázal a konkrétně a přesně posoudil jí sledovaný cíl, jakož i její přiměřenost.
K použitelnosti čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71
Článek 3 směrnice 96/71 se podle svého nadpisu týká „[p]racovní[ch] podmín[ek]“ vysílaných pracovníků.
Odstavec 1 tohoto článku 3 tak stanoví, že členské státy zajistí, aby podniky usazené v členském státě, který v rámci přeshraničního poskytování služeb vysílají pracovníky na území jiného členského státu, zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr těmto pracovníkům pracovní podmínky, které jsou v členském státě, na jehož území je práce vykonávána, stanoveny právními a správními předpisy nebo kolektivními smlouvami či rozhodčími nálezy, jestliže se týkají některý činnosti v oblasti stavebnictví, jejichž výčet je obsažen v příloze této směrnice, a které se týkají maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku, minimální délky placené dovolené za kalendářní rok, minimální mzdy, jakož i ochrany zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci.
Podobně odstavec 10 uvedeného článku 3 uvádí, že členské státy mohou také rovnocenně a v souladu se SFEU uplatňovat na vnitrostátní podniky a na podniky ostatních států, pracovní podmínky vztahující se na jiné záležitosti, než které jsou uvedeny v odst. 1 prvním pododstavci téhož článku, pokud jsou dodržovány předpisy o veřejném pořádku, jakož i pracovní podmínky stanovené v kolektivních smlouvách nebo rozhodčích nálezech, týkající se jiných činností, než které jsou uvedeny v příloze směrnice 96/71.
Cílem odstavců 1 a 10 článku 3 směrnice 96/71 je tedy zajistit, aby se na vysílané pracovníky použila ustanovení minimální ochrany hostitelského členského státu, pokud jde o pracovní podmínky týkající se záležitostí uvedených v uvedeném odstavci 1, jakož i popřípadě záležitostí podrobně upravených členskými státy na základě uvedeného odstavce 10, během doby dočasného výkonu práce na území uvedeného členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek Laval un Partneri, C‑341/05,
EU:C:2007:809
, bod 76).
V projednávané věci z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že dotčená právní úprava se netýká přímo pracovních podmínek upravených ve výše uvedených ustanoveních, ale jejich cílem je zaručit účinnost kontrol, které mohou provádět belgické orgány za účelem zajištění dodržování uvedených pracovních podmínek.
Soudní dvůr již přitom rozhodl, že taková kontrolní opatření nespadají do působnosti směrnice 96/71 ani nejsou na úrovni Evropské unie harmonizovaná, neboť cílem směrnice 96/71 je koordinace vnitrostátních hmotněprávních předpisů týkajících se pracovních podmínek vysílaných pracovníků, nezávisle na doplňujících správních předpisech určených k tomu, aby umožnily kontrolu dodržování uvedených podmínek. Tato opatření mohou být tedy volně nadefinována členskými státy za podmínky dodržení Smlouvy a obecných zásad unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek Santos Palhota a další, C‑515/08,
EU:C:2010:589
, body 25 až 27).
Na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, se tedy nevztahují ustanovení čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71.
K použitelnosti článku 19 směrnice 2006/123
Článek 16 odst. 2 písm. g) směrnice 2006/123 stanoví, že členské státy nesmějí omezovat volný pohyb služeb v případě poskytovatele usazeného v jiném členském státě stanovením omezení volného pohybu služeb uvedenými v článku 19 téže směrnice. Přitom, jak uvádí E. J. de Clercq a N. G. W. Rottiers, ze znění uvedeného čl. 16 odst. 2 písm. g) a čl. 19 odst. a) směrnice 2006/123 vyplývá, že členské státy nemohou na příjemce klást požadavky, jež omezují využívání služby poskytované poskytovatelem, který je usazen v jiném členském státě, zejména povinnost učinit u jejich příslušných orgánů prohlášení.
Je však třeba uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obžalovaní jsou stíháni pro skutky, ke kterým došlo v období od 1. dubna 2007 do 18. listopadu 2008, tedy před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2006/123, stanovené v jejím čl. 44 odst. 1 k 28. prosinci 2009. Tato směrnice není tedy použitelná
ratione temporis
na spor v původním řízení.
Za těchto podmínek není namístě zohlednit v rámci posuzování předběžné otázky ustanovení článku 19 směrnice 2006/123.
K článkům 56 SFEU a 57 SFEU
Na úvod je nutné uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že spor v původním řízení se týká příjemců služeb poskytovaných podnikem usazeným v členském státě, jenž vyslal vlastní zaměstnance na časově omezenou dobu do podniku náležejícího ke stejné skupině, který se nachází v jiném členském státě, aby tam poskytovali služby. Vzhledem k tomu, že článek 56 SFEU přiznává práva nejen samotnému poskytovateli služeb, ale rovněž příjemci uvedených služeb vztahují se na takovou skutkovou situaci články 56 SFEU a 57 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, bod 28 a citovaná judikatura, jakož i Strojírny Prostějov a ACO Industries Tábor, C‑53/13 a C‑80/13,
EU:C:2014:2011
, bod 26, jakož i citovaná judikatura).
K existenci omezení volného pohybu služeb
Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že článek 56 SFEU vyžaduje nejen vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb z důvodu jeho státní příslušnosti nebo okolnosti, že je usazen v jiném členském státě, než je stát, ve kterém má být služba poskytnuta, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele a na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivními činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz zejména rozsudky dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, bod 29 a citovaná judikatura; Komise v. Belgie, C‑577/10,
EU:C:2012:814
, bod 38, jakož i Essent Energie Productie, C‑91/13,
EU:C:2014:2206
, bod 44 a citovaná judikatura).
Mimoto článek 56 SFEU přiznává práva nejen samotnému poskytovateli služeb, ale rovněž příjemci uvedených služeb, jak již bylo připomenuto v bodě 52 tohoto rozsudku.
V projednávané věci z článku 141 programového zákona vyplývá, že dotčená ohlašovací povinnost zahrnuje pro koncové uživatele a objednatele, u kterých nebo pro které jsou vysílaní zaměstnanci přímo nebo prostřednictvím subdodavatele zaměstnáni, povinnost ověřit před začátkem poskytování služeb, zda mohou tito vyslaní zaměstnanci předložit potvrzení o doručení. V případě nemožnosti předložit potvrzení o doručení jsou tito koncoví uživatelé nebo objednatelé povinni provést elektronicky ohlášení u příslušných belgických orgánů.
Podle článku 7 královské vyhlášky musí toto ohlášení obsahovat identifikační údaje ohlašovatele, které mohou být popřípadě omezeny na identifikační číslo podniku nebo identifikační číslo sociálního zabezpečení, identifikační údaje vysílaného pracovníka, jenž nemůže předložit potvrzení o doručení, kterými mohou být popřípadě identifikační číslo Národního rejstříku nebo „číslo Banque Carrefour“, jakož i identifikační údaje zaměstnavatele pracovníka, kterými mohou být popřípadě také identifikační číslo podniku nebo identifikační číslo sociálního zabezpečení.
Na základě článků 101 a 183 trestního zákoníku v oblasti sociálního zabezpečení lze za nedodržení dotčené ohlašovací povinnosti příjemcem služeb uložit buď peněžitý trest ve výši 100 až 1000 eur, nebo správní pokutu ve výši 50 až 500 eur, přičemž lze použít koeficienty a peněžitý trest nebo pokuta se násobí počtem dotyčných pracovníků.
Dotčená vnitrostátní právní úprava tak příjemcům služeb poskytovaných pracovníky, které vysílá zaměstnavatel usazený v jiném členském státě než Belgické království, ukládá nejen povinnost, aby před začátkem poskytování služeb ověřili, zda zaměstnavatel uvedených pracovníků sám splnil ohlašovací povinnost, kterou mu stanoví článek 139 programového zákona, ale aby také popřípadě před začátkem poskytování služeb shromáždili jejich identifikační údaje, jakož i údaje o jejich zaměstnavateli a předali je společně se svými údaji příslušným belgickým orgánům.
Je tudíž nutné konstatovat, že právní úprava, která stanoví takové povinnosti, jejichž nedodržení může být předmětem trestního postihu, může pro příjemce služeb usazené v Belgii činit služby poskytované poskytovateli služeb usazenými v jiných členských státech méně atraktivní, a tudíž odradit uvedené příjemce od toho, aby využili služeb poskytovatelů, kteří jsou rezidenty jiných členských států.
Tato právní úprava tedy představuje omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 57 SFEU, které je v zásadě zakázáno článkem 56 SFEU.
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem belgické vlády, podle něhož jsou účinky uvedené právní úpravy v podstatě zanedbatelné z důvodu, že je požadováno sdělení pouze omezeného počtu informací, že dotčená ohlašovací povinnost je čistě deklaratorní a že se uplatní pouze subsidiárně. V této souvislosti stačí připomenout, že v každém případě je omezení základní svobody i malého rozsahu nebo menšího významu v zásadě Smlouvou zakázáno [rozsudky Corsica Ferries (France), C‑49/89,
EU:C:1989:649
, bod 8, jakož i Strojírny Prostějov a ACO Industries Tábor,
EU:C:2014:2011
, bod 42].
K odůvodnění omezení volného pohybu služeb
Podle ustálené judikatury Soudního dvora vnitrostátní právní úprava oblasti, která nebyla na unijní úrovni harmonizována a která se bez rozdílu uplatňuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající činnost na území dotčeného členského státu, může být odůvodněná, i přes svůj omezující účinek na volný pohyb služeb, pokud reaguje na naléhavý důvod obecného zájmu, jenž dosud není chráněn pravidly, kterým poskytovatel služeb podléhá v členském státě, kde je usazen, je způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (rozsudky Arblade a další, C‑369/96 a C‑376/96,
EU:C:1999:575
, body 34 a 35; dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, bod 45 a citovaná judikatura, jakož i Komise v. Belgie,
EU:C:2012:814
, bod 44).
Kromě toho Soudní dvůr již rozhodl, že s ohledem na možnost orgánů členského státu, na jehož území je služba realizována, provádět kontroly, jež mají zajistit dodržování práv, která právní předpisy uvedeného členského státu přiznávají pracovníkům na svém území, se podniky usazené v členském státě, na jehož území je služba poskytována, a podniky usazené v jiném členském státě, a které vysílají pracovníky na území tohoto prvně uvedeného členského státu, aby tam poskytovali službu, nacházejí v objektivně odlišných situacích (v tomto smyslu viz rozsudky Finalarte a další, C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98,
EU:C:2001:564
, body 63, 64 a 73, jakož i Komise v. Belgie,
EU:C:2012:814
, bod 48).
V projednávané věci zastává předkládající soud názor, že dotčená vnitrostátní právní úprava může být odůvodněna ochranou vysílaných zaměstnanců, nezbytností možnosti provádět účinnou kontrolu dodržování belgických právních předpisů, které se použijí na tyto zaměstnance, předcházením nekalé soutěži, jež zahrnuje boj proti sociálnímu dumpingu, zachováním finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení a rovněž potřebou předcházení podvodům a potírání zneužívání. Belgická vláda rovněž tvrdí, že dotčená vnitrostátní právní úprava je odůvodněna cílem ochrany pracovníků, předcházení nekalé soutěži a boje proti podvodům.
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že mezi naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení volného pohybu služeb, patří zejména ochrana pracovníků (rozsudek dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, bod 47, jakož i citovaná judikatura), předcházení nekalé soutěži ze strany podniků, které odměňují své vysílané pracovníky na nižší úrovni, než jaká odpovídá minimální mzdě, přičemž tento cíl zahrnuje cíl ochrany pracovníků prostřednictvím boje proti sociálnímu dumpingu (v tomto smyslu viz rozsudek Wolff & Müller, C‑60/03,
EU:C:2004:610
, body 35, 36 a 41), jakož i boje proti podvodům, zejména v sociální oblasti a předcházení zneužívání, konkrétně boj proti zastírané práci, neboť tento cíl se může pojit zejména s cílem ochrany finanční rovnováhy systémů sociálního zabezpečení (v tomto smyslu viz rozsudek Rüffert, C‑346/06,
EU:C:2008:189
, bod 42 a citovaná judikatura).
Soudní dvůr přiznal členským státům také možnost kontrolovat dodržování vnitrostátních ustanovení a ustanovení unijního práva v oblasti poskytování služeb a připustil, že naléhavé důvody obecného zájmu, které odůvodňují hmotněprávní ustanovení právní úpravy, mohou rovněž odůvodnit kontrolní opatření nezbytná pro zajištění jejich dodržování (v tomto smyslu viz rozsudky Arblade a další,
EU:C:1999:575
, bod 38 a citovaná judikatura, jakož i dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, bod 48).
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr ohledně povinnosti předchozího ohlášení, stanovené článkem 153 programového zákona pro poskytovatele služeb, kteří jsou osobami samostatně výdělečně činnými, usazené v souladu s právními předpisy v jiném členském státě než Belgickém království a kteří chtějí dočasně poskytovat služby v Belgii, rozhodl, že se Belgické království může dovolávat cíle boje proti podvodům, zejména v sociální oblasti, předcházení zneužívání a ochrany pracovníků jako odůvodnění omezení volného pohybu služeb, způsobeného tímto ustanovením, (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Belgie,
EU:C:2012:814
, bod 45).
V projednávané věci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že dotčená ohlašovací povinnost je uložena příjemci služeb a že doplňuje povinnost předchozího ohlášení uloženou již zaměstnavateli vysílaných pracovníků. Mimoto je třeba uvést, že zejména v oblasti pracovního práva mají pracovníci vysílaní na belgické území jejich zaměstnavatelem usazeným v jiném členském státě v zásadě, zejména pak na základě směrnice 96/71, určitá sociální práva, jejichž dodržování je cílem dotčené vnitrostátní úpravy.
Z toho vyplývá, že cíle ochrany vysílaných pracovníků a boj proti podvodům, které v projednávané věci uplatňuje belgická vláda, mohou odůvodnit také dotčenou vnitrostátní právní úpravu a že tato úprava je vzhledem k tomu, že představuje kontrolní opatření nezbytné k zajištění respektování uvedených naléhavých důvodů obecného zájmu ve smyslu judikatury připomenuté v bodech 55 a 66 tohoto rozsudku,
a

priori
způsobilá zaručit uskutečnění těchto cílů.
Za těchto podmínek je věcí předkládajícího soudu posoudit, zda je tato právní úprava s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem přiměřená k dosažení stanovených cílů (v tomto smyslu viz rozsudky Finalarte a další,
EU:C:2001:564
, bod 49, jakož i International Transport Workers’ Federation a Finnish Seamen’s Union, C‑438/05,
EU:C:2007:772
, bod 84).
Pro účely tohoto posouzení je nutné připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že povinnost uložená zaměstnavateli usazenému v jiném členském státě oznámit před vysláním orgánům hostitelského členského státu přítomnost jednoho nebo několika zaměstnanců, jež mají být vysláni, předpokládanou dobu této přítomnosti a službu nebo služby, jejichž poskytování je důvodem pro vyslání, představuje účinné a přiměřené opatření, které těmto orgánům umožňuje jednak kontrolovat dodržování předpisů v oblasti sociálního zabezpečení a odměňování hostitelského členského státu po dobu vyslání při zohlednění povinností, které jsou již tomuto zaměstnavateli uloženy na základě předpisů práva sociálního zabezpečení platných v členském státě původu, a jednak bojovat proti podvodům (v tomto smyslu viz rozsudek dos Santos Palhota a další,
EU:C:2010:589
, body 51, 53 a 54, jakož i citovaná judikatura).
Jak přitom uvádí belgická vláda, může být dotčená vnitrostátní právní úprava vzhledem ke skutečnosti, že zahrnuje kontrolu ohlašovací povinnosti, kterou má zaměstnavatel pracovníků vysílaných dočasně na belgické území, považována za důsledek takové povinnosti, nezbytný pro účely dosažení cílů sledovaných systémem Limosa.
Je možné rovněž připomenout, že pro účely záruky účinného dodržování vnitrostátní právní úpravy lze považovat uložení sankcí, včetně sankcí trestněprávní povahy, za nezbytné, avšak za podmínky, že povaha a výše uložené sankce jsou v každém jednotlivém případě přiměřené závažnosti porušení, které má být sankcionováno (v tomto smyslu viz rozsudky Louloudakis, C‑262/99,
EU:C:2001:407
, body 69 a 70, jakož i Komise v. Řecko, C‑156/04,
EU:C:2007:316
, bod 72).
S přihlédnutím k těmto skutečnostem je patrné, že dotčená vnitrostátní právní úprava může být přiměřená cílům uváděným předkládajícím soudem a belgickou vládou, přičemž ověření této skutečnosti je věcí vnitrostátního soudu.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 56 SFEU a 57 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, na základě níž je příjemce služeb poskytovaných vyslanými zaměstnanci poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě povinen před začátkem zaměstnávání těchto zaměstnanců oznámit příslušným orgánům jejich identifikační údaje, pokud nemohou předložit důkaz o ohlášení, které byl jejich zaměstnavatel povinen učinit u příslušných orgánů tohoto hostitelského členského státu před začátkem uvedeného poskytování služeb, neboť takovou právní úpravu lze odůvodnit na základě ochrany takového naléhavého důvodu obecného zájmu, jako je ochrana pracovníků nebo boj proti podvodům v sociální oblasti, za podmínky, že bude určeno, že je způsobilá zaručit uskutečnění legitimního cíle nebo cílů, které sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nebo cílů nezbytné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

Články 56 SFEU a 57 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, na základě níž je příjemce služeb poskytovaných vyslanými zaměstnanci poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě povinen před začátkem zaměstnávání těchto zaměstnanců oznámit příslušným orgánům jejich identifikační údaje, pokud nemohou předložit důkaz o ohlášení, které byl jejich zaměstnavatel povinen učinit u příslušných orgánů tohoto hostitelského členského státu před začátkem uvedeného poskytování služeb, neboť takovou právní úpravu lze odůvodnit na základě ochrany takového naléhavého důvodu obecného zájmu, jako je ochrana pracovníků nebo boj proti podvodům v sociální oblasti, za podmínky, že bude určeno, že je způsobilá zaručit uskutečnění legitimního cíle nebo cílů, které sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nebo cílů nezbytné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.