CELEX: 62013CJ0128
Trimitere preliminară
Agricultură
Regulamentul (CEE) nr. 3665/87
Articolul 4 alineatul (1) și articolul 13
Regulamentul (CEE) nr. 2220/85
Articolul 19 alineatul (1) litera (a)
Restituiri la export
Avans din restituire
Condiții de eliberare a garanției constituite pentru a asigura rambursarea avansuluia

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (
JO L 351, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1829/94 al Comisiei din 26 iulie 1994 (
JO L 191, p. 5
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 3665/87”), precum și a articolului 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 al Comisiei din 22 iulie 1985 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de garanții pentru produsele agricole (
JO L 205, p. 5
, Ediție specială, 03/vol. 5, p. 24), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3403/93 al Comisiei din 10 decembrie 1993 (
JO L 310, p. 4
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2220/85”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Cruz & Companhia Lda (denumită în continuare „Cruz & Companhia”), pe de o parte, și Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) și Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo CRL (denumită în continuare „CCAM”), pe de altă parte, cu privire la refuzul eliberării unei garanții bancare care asigură rambursarea cuantumului unui avans din restituirea la export, plătită pentru exporturi de vin efectuate în cursul anului 1995, precum și cu privire la refuzul activării acestei garanții bancare.
Cadrul juridic
Articolul 56 din Regulamentul (CEE) nr. 822/87 al Consiliului din 16 martie 1987 privind organizarea comună a pieței vitivinicole (
JO L 84, p. 1
) prevedea:
„(1)   În măsura în care este necesar, pentru a permite un export important din punct de vedere economic al produselor [care intră sub incidența organizării comune a piețelor în sectorul vitivinicol], pe baza prețurilor pentru aceste produse în comerțul internațional, diferența dintre respectivele prețuri și prețurile din Comunitate poate fi acoperită de o restituire la export. […]
(2)   Restituirea este aceeași pentru întreaga Comunitate. Ea poate fi diferențiată în funcție de destinații.
Restituirea se acordă la cererea persoanei interesate.
(3)   Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, adoptă normele generale privind acordarea restituirilor la export și criteriile pentru stabilirea cuantumului acestor restituiri.
(4)   Normele de aplicare a prezentului articol se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 83.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 822/87 prevedea:
„Persoanele fizice sau juridice sau grupurile de persoane care dețin produse menționate la articolul 1 [inclusiv produse de vinificație, precum în speță] pentru exercitarea profesiei lor, în special producătorii, îmbuteliatorii și prelucrătorii, precum și comercianții care urmează să fie stabiliți au obligația să țină registre în care să se indice în special intrările și ieșirile produselor respective.” [traducere neoficială]
Normele comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole erau stabilite de Comisie în Regulamentul nr. 3665/87.
Al treilea, al patrulea și al șaisprezecelea considerent ale Regulamentului nr. 3665/87 aveau următorul cuprins:
„[…] regulile generale adoptate de Consiliu stabilesc că restituirea se achită atunci când se face dovada exportării produselor de pe teritoriul Comunității; […]
[…] anumite operațiuni de export pot da naștere la abuzuri; […] pentru a evita astfel de abuzuri, trebuie ca, în vederea efectuării acestor operațiuni, achitarea restituirii să fie supusă nu numai condiției ca produsul să fi părăsit teritoriul vamal al Comunității, ci și condiției ca produsul să fi fost importat de o țară terță și, dacă este cazul, să fi fost comercializat efectiv pe piața țării terțe;
[…]
[…] pentru facilitarea efectuării tranzacțiilor de către exportatori, trebuie să se acorde statelor membre autorizația de a achita în avans integral sau parțial suma de rambursat imediat după acceptarea declarației de export, sub rezerva constituirii unei garanții de natură să asigure rambursarea sumei primite în avans dacă ulterior se constată faptul că restituirea nu trebuia să fie plătită”. [traducere neoficială]
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87:
„Fără să aducă atingere dispozițiilor articolelor 5 și 16, achitarea restituirii este condiționată de prezentarea dovezii faptului că produsele din declarația acceptată de export au părăsit teritoriul vamal al Comunității în stare nealterată cel târziu în termen de 60 de zile de la această acceptare.” [traducere neoficială]
Articolul 13 primul paragraf din Regulamentul nr. 3665/87 prevedea:
„Nu se acordă restituire dacă produsele nu sunt calitativ sănătoase și nu prezintă o calitate adecvată pentru comercializare și dacă, în cazul în care respectivele produse sunt destinate consumului uman, utilizarea lor în acest scop este interzisă sau substanțial îngrădită din cauza caracteristicilor sau a stării lor.” [traducere neoficială]
Articolul 18 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 3665/87 prevedea:
„Dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum este furnizată, la alegerea exportatorului, sub forma unuia dintre următoarele documente:
[…]
(b)
un certificat de descărcare și de punere în consum întocmit de o societate specializată pe plan internațional în materie de control și de supraveghere și autorizată de Comisie în conformitate cu procedura prevăzută la alineatul (4). Data și numărul documentului vamal de punere în consum trebuie să figureze pe certificatul respectiv.” [traducere neoficială]
Articolul 22 din Regulamentul nr. 3665/87, care figura în capitolul 2, intitulat „Avansuri în contul restituirilor în cazul unui export direct”, prevedea:
„(1)   La solicitarea exportatorului, statele membre plătesc în avans restituirile, integral sau parțial, la acceptarea declarației de export, în condițiile constituirii unei garanții egale cu avansul, plus 15 %.
Statele membre pot stabili condițiile privitoare la cererile pentru achitarea în avans a unei părți din restituire.
(2)   Suma care urmează să fie achitată în avans este calculată prin folosirea cuantumului de restituire care se aplică în cazul destinației declarate, rectificată, atunci când este cazul, cu celelalte sume prevăzute în reglementările comunitare.” [traducere neoficială]
Articolul 33 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87 prevedea:
„În cazul în care se face dovada dreptului la o restituire pentru produse sau mărfuri eligibile în conformitate cu prezentul capitol, suma de achitat este compensată cu avansul. În cazul în care suma datorată pentru cantitatea exportată este mai mare decât suma plătită în avans, diferența este plătită persoanei în cauză.
În cazul în care suma datorată pentru cantitatea exportată este mai mică decât suma plătită în avans și îndeosebi în cazul în care se aplică dispozițiile alineatului (2), autoritatea competentă trebuie să inițieze fără întârziere procedura prevăzută la articolul 29 din Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 în vederea restituirii de către operator a diferenței dintre aceste două sume, la care se adaugă 20 %.” [traducere neoficială]
Regulamentul nr. 2220/85 stabilea dispozițiile care reglementează garanțiile ce trebuiau furnizate, printre altele, fie în temeiul Regulamentului nr. 822/87, fie în temeiul regulamentelor de aplicare a acestuia.
Articolul 19 din Regulamentul nr. 2220/85, care figura în titlul IV, denumit „Avansuri”, prevedea:
„(1)   Garanția se eliberează dacă:
(a)
s‑a stabilit dreptul la acordarea definitivă a sumei acordate în avans
sau dacă
(b)
avansul a fost rambursat, mărit cu procentul prevăzut de reglementarea comunitară specifică.
(2)   Imediat după depășirea datei limită pentru probarea dreptului la acordarea definitivă a sumei avansate fără ca dovada acestui drept să fie furnizată, autoritatea competentă aplică neîntârziat procedura prevăzută la articolul 29.
[…]”
Articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 2238/93 al Comisiei din 26 iulie 1993 privind documentele care însoțesc transporturile de produse vitivinicole și registrele obligatorii în sectorul vitivinicol (
JO L 200, p. 10
) prevedea:
„(1)   Prezentul regulament stabilește normele de aplicare a articolului 71 din Regulamentul (CEE) nr. 822/87 privind documentul de însoțire a produselor din sectorul vitivinicol, fără a aduce atingere aplicării Directivei 92/12/CEE [a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (
JO L 76, p. 1
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129)]. Prezentul regulament stabilește:
(a)
normele pentru atestarea de origine pentru vinurile cu denumire de origine controlată și atestarea provenienței pentru vinurile de masă care au dreptul la o mențiune geografică în documentele de însoțire a transportului acestor vinuri, stabilite conform dispozițiilor comunitare care au la bază Directiva [92/12];
(b)
normele pentru emiterea documentelor de însoțire a transportului produselor vitivinicole menționate la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 822/87:
—
în interiorul unui stat membru, atunci când transportul respectiv nu este însoțit de un document prevăzut de normele comunitare care au la bază Directiva [92/12];
—
în cazul exportului către o țară terță;
—
în schimburile intracomunitare:
—
[atunci când] transportul se efectuează de către un mic producător căruia nu i se cere de către statul membru din care pornește transportul să întocmească un document de însoțire simplificat sau
sau
—
atunci când produsul vitivinicol transportat nu este supus accizelor;
(c)
dispoziții suplimentare pentru întocmirea:
—
documentului administrativ de însoțire sau a documentului comercial utilizat în locul acestuia;
—
documentului de însoțire simplificat sau a documentului comercial utilizat în locul acestuia,
destinate să însoțească transportul de produse vitivinicole prevăzute la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 822/87.
(2)   Prezentul regulament stabilește de asemenea norme pentru ținerea registrelor de intrare‑ieșire de către persoanele care, pentru exercitarea profesiilor lor, dețin produse vitivinicole.” [traducere neoficială]
Litigiul principal și întrebările preliminare
Cruz & Companhia este o societate comercială care își desfășoară activitatea în domeniul comercializării de vinuri, de băuturi spirtoase și de produse derivate, inclusiv producerea, depozitarea și cumpărarea în vederea revânzării. În cadrul activității sale, această societate a efectuat exporturi de vin în Angola la un preț mai mic decât cel pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi vândut vinul pe piața Uniunii Europene.
În luna iunie 1995, Cruz & Companhia a solicitat Instituto Nacional de Intervenção e Garantia Agrícola (denumit în continuare „INGA”) plata în avans a restituirii. Ea a prezentat în acest scop acceptarea declarației de export, dovada că produsele au părăsit teritoriul vamal al Uniunii în termen de 60 de zile de la această acceptare, precum și o garanție bancară constituită la CCAM, la 14 iunie 1995, a cărei valoare era egală cu cuantumul avansului din restituire, majorat cu 15 %.
Un avans din restituire a fost plătit Cruz & Companhia la 26 iunie 1995.
După efectuarea operațiunii de export, Cruz & Companhia a prezentat INGA documentele referitoare la operațiunea de export, și anume facturile, certificatul, declarația de compoziție a mărfurilor, eșantionul selectat și documentul aferent declarației de import.
Produsele au intrat în țara terță de destinație și au fost vămuite.
INGA nu a mai restituit garanția bancară societății Cruz & Companhia.
În urma unui control al regularității exporturilor de vinuri efectuate de Cruz & Companhia, INGA a dispus, prin decizia din 29 iulie 2004, rambursarea sumei percepute de Cruz & Companhia cu titlu de restituire la export, în termen de 30 de zile, sub sancțiunea declanșării mecanismelor necesare pentru punerea în executare a garanției bancare.
Cruz & Companhia, care nu a efectuat în mod voluntar plata sumei reclamate, a formulat o acțiune la Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu împotriva deciziei INGA din 29 iulie 2004. La 25 iulie 2008, acest tribunal a respins acțiunea formulată de Cruz & Companhia ca nefondată.
Cruz & Companhia a formulat apel împotriva acestei decizii în fața Tribunal Central Administrativo do Norte. Prin hotărârea din 9 iulie 2009, care a dobândit autoritate de lucru judecat, această instanță a respins apelul și a confirmat decizia pronunțată de Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu.
Cruz & Companhia a sesizat instanța de trimitere cu o acțiune împotriva IFAP, organism care este succesorul INGA, și a CCAM, prin care urmărește să obțină constatarea faptului că obiectul garanției bancare a încetat să existe la 31 august 1995, data prezentării documentelor care fac dovada intrării produselor în Angola, și că, în aceste împrejurări, activarea de către IFAP a garanției bancare era nelegală și abuzivă. De asemenea, Cruz & Companhia a solicitat obligarea CCAM să se abțină de la plata către IFAP a garanției bancare în cauză, precum și plata de către IFAP, cu titlu de despăgubiri, a sumelor pe care le‑a solicitat.
În fața instanței de trimitere s‑a ridicat problema dacă s‑a stabilit existența unui drept la acordarea definitivă a cuantumului restituirii și, în consecință, dacă era necesară eliberarea garanției care asigura rambursarea sumei plătite în avans, din moment ce exportatorul a prezentat acceptarea declarației de export și a făcut dovada faptului că produsele au părăsit teritoriul vamal al Uniunii în termen de 60 de zile și au intrat în țara terță de destinație, sau dacă era, în plus, necesar să se asigure faptul că sumele primite cu titlu de avans din restituire erau datorate.
În aceste condiții, Tribunal da Relação de Lisboa a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Garanția furnizată trebuie considerată stinsă în cazul plății în avans a restituirii dacă se stabilește că exportatorul a prezentat documentele privind acceptarea declarației de export și dovada că produsele au părăsit teritoriul vamal al Comunității în termenul maxim de 60 de zile calculat de la respectiva acceptare?
2)
A fortiori
, dacă exportatorul demonstrează de asemenea că a efectuat vămuirea pentru respectivele produse în țara terță importatoare?
3)
Sau trebuie să se considere, dimpotrivă, că, pe lângă îndeplinirea cerințelor menționate, eliberarea garanției presupune lipsa oricărui drept al statului, pentru orice alt motiv – privind nereguli la export – la rambursarea restituirii în avans?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2220/85 trebuie interpretat în sensul că garanția furnizată de un exportator pentru a asigura rambursarea avansului perceput din restituirea la export trebuie considerată ca fiind stinsă dacă s‑a stabilit că exportatorul a prezentat documentele privind acceptarea declarației de export, dovada că produsele au părăsit teritoriul vamal al Uniunii cel târziu în termen de 60 de zile de la această acceptare, precum și dovada privind vămuirea acestor produse în țara terță importatoare.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în temeiul articolului 22 din Regulamentul nr. 3665/87, la cererea exportatorului, statele membre sunt obligate să plătească în avans valoarea restituirii, în totalitate sau în parte, la acceptarea declarației de export, cu condiția constituirii unei garanții.
În ceea ce privește condițiile în care această garanție trebuie eliberată, este necesar să se arate că articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2220/85, care figurează în titlul IV, denumit „Avansuri”, prevede că garanția se eliberează dacă s‑a stabilit dreptul la acordarea definitivă a sumei acordate în avans.
În observațiile prezentate Curții, Cruz & Companhia consideră că obiectul garanției constituite este asigurarea faptului că a fost efectuat exportul în privința căruia restituirea a fost achitată în avans, că produsul a ajuns în țara de destinație și că a fost introdus pe piață în această țară, în termenele stabilite. Făcând referire la o coroborare a articolului 4 alineatul (1) și a articolului 18 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 3665/87, aceasta susține că garanția trebuie eliberată atunci când exportatorul prezintă certificatul de vămuire, întrucât, începând cu acest moment, dreptul la restituire devine definitiv.
În această privință, trebuie constatat că din modul de redactare a articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87 rezultă că achitarea restituirii este condiționată de prezentarea dovezii faptului că produsele din declarația acceptată de export au părăsit teritoriul vamal al Uniunii în stare nealterată cel târziu în termen de 60 de zile de la această acceptare.
În această dispoziție nu se face nicio referire la un drept definitiv la acordarea acestei restituiri.
Astfel cum reiese din cel de al șaisprezecelea considerent al Regulamentului nr. 3665/87, garanția constituită în temeiul articolului 22 din acest regulament urmărește să asigure rambursarea plății în avans dacă ulterior se constată faptul că restituirea nu trebuia să fie plătită.
În acest context, trebuie arătat că articolul 13 din regulamentul menționat prevede că nu se acordă nicio restituire dacă produsele nu sunt „calitativ sănătoase și nu prezintă o calitate adecvată pentru comercializare” și dacă, în cazul în care respectivele produse sunt destinate consumului uman, utilizarea lor în acest scop este interzisă sau substanțial îngrădită din cauza caracteristicilor sau a stării lor.
În ceea ce privește trăsătura de a fi „calitativ sănătoase și [de a prezenta] o calitate adecvată pentru comercializare”, trebuie arătat că articolul 13 din Regulamentul nr. 3665/87 face parte din capitolul 1, intitulat „Dreptul la restituire”, din titlul 2, denumit „Exporturi către țările terțe”, din acest regulament, ceea ce demonstrează că această trăsătură a produsului exportat este o condiție materială cerută pentru acordarea restituirilor (a se vedea Hotărârea Fleisch‑Winter, C‑309/04,
EU:C:2005:732
, punctul 28).
Din articolul 13 menționat rezultă de asemenea că statele membre sunt obligate să verifice că produsele exportate către țările terțe sunt calitativ sănătoase și prezintă o calitate adecvată pentru comercializare (a se vedea în acest sens Hotărârea Germania/Comisia, C‑54/95,
EU:C:1999:11
, punctul 49).
În observațiile sale scrise, guvernul portughez arată că, în urma unui control al activităților desfășurate de Cruz & Companhia, s‑a constatat că acest exportator nu deținea registrele obligatorii prevăzute de legislația specifică.
În această privință, trebuie amintit că articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 822/87 prevede că persoanele fizice sau juridice sau grupurile de persoane care dețin produse din sectorul vitivinicol menționate la articolul 1 din acest regulament pentru exercitarea profesiei lor, în special producătorii, îmbuteliatorii și prelucrătorii, precum și comercianții care urmează să fie stabiliți, au obligația să țină registre în care să se indice în special intrările și ieșirile produselor respective.
În plus, din articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2238/93 rezultă că acesta stabilește normele de aplicare a articolului 71 din Regulamentul nr. 822/87 privind documentul de însoțire a produselor din sectorul vitivinicol.
Este necesar să se arate că, în cazul în care exportatorul nu a îndeplinit obligația de a ține registre în conformitate cu Regulamentele nr. 822/87 și nr. 2238/93, aspect care trebuie stabilit de instanța de trimitere, statele membre sunt private de posibilitatea de a controla dacă produsele exportate către țările terțe sunt calitativ sănătoase și prezintă o calitate adecvată pentru comercializare în temeiul articolului 13 din Regulamentul nr. 3665/87 și, în consecință, de a asigura respectarea condițiilor legate de sistemul de plată în avans a restituirii la export.
Dintr‑o jurisprudență constantă reiese că exportatorul este cel care trebuie să își asume consecințele nerespectării obligațiilor pe care le implică regimul de prefinanțare a restituirilor la export [a se vedea, în ceea ce privește interpretarea articolului 33 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3665/87, Hotărârea Groupe Limagrain Holding, C‑402/10,
EU:C:2011:704
, punctul 52].
Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2220/85 trebuie interpretat în sensul că garanția furnizată de un exportator pentru a asigura rambursarea avansului perceput din restituirea la export nu trebuie considerată ca fiind stinsă, chiar dacă s‑a stabilit că exportatorul a prezentat documentele privind acceptarea declarației de export, dovada că produsele au părăsit teritoriul vamal al Uniunii cel târziu în termen de 60 de zile de la această acceptare, precum și dovada privind vămuirea acestor produse în țara terță importatoare, în cazul în care nu sunt îndeplinite celelalte condiții pentru acordarea restituirii, în special condiția ca produsele exportate să fie calitativ sănătoase și să prezinte o calitate adecvată pentru comercializare, prevăzută la articolul 13 din Regulamentul nr. 3665/87.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 al Comisiei din 22 iulie 1985 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de garanții pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3403/93 al Comisiei din 10 decembrie 1993, trebuie interpretat în sensul că garanția furnizată de un exportator pentru a asigura rambursarea avansului perceput din restituirea la export nu trebuie considerată ca fiind stinsă, chiar dacă s‑a stabilit că exportatorul a prezentat documentele privind acceptarea declarației de export, dovada că produsele au părăsit teritoriul vamal al Uniunii Europene cel târziu în termen de 60 de zile de la această acceptare, precum și dovada privind vămuirea acestor produse în țara terță importatoare, în cazul în care nu sunt îndeplinite celelalte condiții pentru acordarea restituirii, în special condiția ca produsele exportate să fie calitativ sănătoase și să prezinte o calitate adecvată pentru comercializare, prevăzută la articolul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1829/94 al Comisiei din 26 iulie 1994.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.