CELEX: 62009CJ0335
Apellatsioonkaebus
Ühine turukorraldus
Uute liikmesriikide ühinemise tõttu võetavad üleminekumeetmed
Määrus (EÜ) nr 1972/2003, millega kehtestatakse meetmed põllumajandustoodetega kauplemise suhtes
Tühistamishagi
Tähtaeg
Tähtaja algus
Hilinemine
Vastuvõetamatus
Viidatud määruse ühe sätte muutmine
Tähtaja ennistamine
Osaline vastuvõetavus
Väited
Õigusel rajaneva ühenduse aluspõhimõtete ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte rikkumine
Kaupade vaba liikumise ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtete rikkumine
Proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumine
Õigusnormide hierarhia rikkumine
2003. aasta ühinemisakti artikli 41 rikkumine
Määruse (EÜ) nr 1972/2003 artikli 3 väär tõlgendamine
Põhjendamiskohustuse rikkumine

Oma apellatsioonkaebuses palub Poola Vabariik tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2009. aasta otsuse kohtuasjas
T-257/04: Poola
vs.
komisjon (EKL 2009, lk II-1545
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata Poola Vabariigi hagi, milles paluti tühistada komisjoni 10. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (
ELT L 293, lk 3
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474), mida on muudetud komisjoni 20. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 735/2004 (
ELT L 114, lk 13
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 111), artikkel 3, artikli 4 lõige 3 ning artikli 4 lõike 5 kaheksas taane.
Õiguslik raamistik
Ühinemisleping ja 2003. aasta ühinemisakt
Lepingu Belgia Kuningriigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Iirimaa, Itaalia Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi, Austria Vabariigi, Portugali Vabariigi, Soome Vabariigi, Rootsi Kuningriigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi (Euroopa Liidu liikmesriikide) ning Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi vahel Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemise kohta Euroopa Liiduga (
ELT 2003, L 236, lk 17
; edaspidi „ühinemisleping”), millele kirjutati alla Ateenas 16. aprillil 2003 ning mille Poola Vabariik ratifitseeris 23. juulil 2003, artikli 2 lõige 3 sätestab:
„Olenemata lõikest 2 võivad liidu institutsioonid võtta enne ühinemist vastu meetmed, millele on osutatud [ühinemislepingule lisatud akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2003, L 236, lk 33
; edaspidi „2003. aasta ühinemisakt”) artiklis 41]. Need meetmed jõustuvad alles [ühinemislepingu] jõustumise kuupäeval, tingimusel et leping jõustub.”
2003. aasta ühinemisakti artikkel 41 sätestab:
„Kui on vaja üleminekumeetmeid, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale vastavalt [2003. aasta ühinemisaktis] sätestatud tingimustele, võtab need meetmed vastu komisjon, järgides menetlust, millele on osutatud suhkrusektori turgude ühist korraldust käsitleva nõukogu [19. juuni 2001. aasta] määruse (EÜ) nr 1260/2001 [(
EÜT L 178, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/33, lk 17)] artikli 42 lõikes 2 või vajadusel kooskõlas vastavate artiklitega muudes põllumajanduse ühist turukorraldust käsitlevates määrustes või järgides kohaldavates õigusaktides kindlaksmääratud komiteemenetlust. Käesolevas artiklis osutatud üleminekumeetmeid võidakse võtta ja kohaldada kolme ühinemisjärgse aasta jooksul. Nõukogu võib ühehäälselt komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast Euroopa Parlamendiga konsulteerimist seda tähtaega pikendada.
[…]”.
Ühinemisakti artiklis 22 osutatud nimekirja sisaldava IV lisa 4. peatüki „Põllumajandus” punktides 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Ühendus võtab üle uute liikmesriikide poolt ühinemiskuupäeval hoitavad ja nende turutoetuspoliitikast tulenevad riigivarud hinnaga, mis tuleneb nõukogu [2. augusti 1978. aasta] määruse (EMÜ) nr 1883/78 (millega kehtestatakse üldeeskirjad sekkumise finantseerimiseks Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi tagatisrahastust) [(
EÜT L 216, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/03, lk 266)] artikli 8 kohaldamisest. Nimetatud varud võetakse üle ainult tingimusel, et riiklik sekkumine kõnesolevate toodete puhul on ette nähtud ühenduse eeskirjadega ja varud vastavad ühenduse sekkumisnõuetele.
2.   Toodete era- ja riigivarud, mis on ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses ja ületavad koguse, mida võidaks käsitleda kui normaalset ülekandevaru, tuleb likvideerida uute liikmesriikide kulul.”
Sama lisa 5. peatükis „Tolliliit” sätestatakse:
„[…]
[Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta m]äärust (EMÜ) nr 2913/92[, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307),] ja [komisjoni 2. juuli 1993. aasta] määrust (EMÜ) nr 2454/93[, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92 (
EÜT L 235, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3),] kohaldatakse uute liikmesriikide suhtes järgmiste eritingimuste kohaselt:
1.
Olenemata määruse (EMÜ) nr 2913/92 artiklist 20, kaubad, mis laienenud ühenduses on ühinemiskuupäeval ajutiselt ladustatud või määruse artikli 4 lõike 15 punktis b või lõike 16 punktides b–g osutatud tollikäitlusel või -protseduuril või pärast ekspordiformaalsuste läbimist transportimisel laienenud ühenduse piires, vabastatakse pärast vabasse ringlusse lubamist tollimaksudest ja muudest tollimeetmetest tingimusel, et esitatakse üks järgmisena nimetatutest:
[…]”.
Määrus nr 1972/2003
Komisjon võttis 10. novembril 2003 vastu määruse nr 1972/2003, millega kehtestatakse eeskätt sisuliselt ja käesolevat kohtuvaidlust puudutavas osas ning ajutise erandina muidu kohaldatavatest ühenduse eeskirjadest teatud põllumajandustoodete maksusüsteem.
Määruse artikkel 3 näeb ette:
„Peatamismenetlus
1.   Käesolevat artiklit kohaldatakse erandina [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa peatükist 5 ja […] määruse (EMÜ) nr 2913/92 […] artiklitest 20 ja 214.
2.   Artikli 4 lõikes 5 loetletud toodete suhtes, mis on enne 1. maid 2004 olnud viieteistkümne liikmesriigiga ühenduses või uues liikmesriigis vabas ringluses ja mis on 1. mail 2004 laienenud ühenduses ajutiselt ladustatud või hõlmatud määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 4 lõike 15 punktis b ja lõike 16 punktides b–g nimetatud tollirežiimi või -protseduuriga või mida transporditakse pärast nendega seotud tolliformaalsuste täitmist laienenud ühenduses, maksustatakse vabasse ringlusesse lubamise päeval kohaldatava
erga omnes
imporditollimaksuga.
Esimest lõiku ei kohaldata viieteistkümne liikmesriigiga ühendusest eksporditavate toodete suhtes juhul, kui importija tõendab, et vastava ekspordiriigi toodete suhtes ei ole taotletud eksporditoetust. Importija taotluse korral võtab eksportija ekspordideklaratsioonile pädeva asutuse kinnituse, et ekspordiriigi toodete osas ei ole taotletud eksporditoetust.
[...]”
Määruse nr 1972/2003 artikkel 4 näeb ette:
„Vabas ringluses olevate toodete eest makstavad maksud
1.   Ilma et see piiraks [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki kohaldamist ja juhul, kui siseriiklikul tasandil ei kohaldata rangemaid õigusakte, nõuavad uued liikmesriigid 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist.
2.   Et kindlaks teha iga omaniku ülemäärased varud, võtavad uued liikmesriigid eelkõige arvesse järgmist:
a)
ühinemisele eelnevate aastate varude keskmine;
b)
ühinemisele eelnevate aastate kaubanduse struktuur;
c)
asjaolud, mille käigus varud tekkisid.
Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uutesse liikmesriikidesse imporditud või uutest liikmesriikidest pärit toodete suhtes. Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uute liikmesriikide turgudele ettenähtud toodete suhtes.
[...]
3.   Lõikes 1 nimetatud maksu määr määratakse kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava
erga omnes
imporditollimaksu määra põhjal. Riigi ametiasutuste poolt kogutud maksust saadav tulu läheb uue liikmesriigi riigieelarvesse.
[...]
5.   Käesolevat artiklit kohaldatakse järgmiste CN-koodidega hõlmatud toodete suhtes:
[...]
—
Poola puhul:
0201 30 00, 0202 30 90, 0203 11 10, 0203 21 10, 0204 30 00, 0204 43 10, 0206 29 91, 0402 10, 0402 21, 0405 10, 0405 90, 0406, 0703 20 00, 0711 51 00, 1001, 1002, 1003, 1004, 1005, 1006 10, 1006 20, 1006 30, 1006 40, 1007, 1008, 1101, 1102, 1103, 1104, 1107, 1108, 1509, 1510, 1517, 1702 30 [(välja arvatud 1702 30 10)], 1702 40 [(välja arvatud 1702 40 10)], 1702 90 [(piiratud koodidega 1702 90 10, 1702 90 50, 1702 90 75 ja 1702 90 79)], 2003 10 20, 2003 10 30, 2008 20.
[...]
6.   Komisjon võib lõikes 5 esitatud loetellu tooteid lisada või neid sealt välja jätta.”
Määruse nr 1972/2003 artikli 10 kohaselt:
„Käesolev määrus jõustub […] ühinemislepingu jõustumiskuupäeval ühinemislepingu jõustumise korral.
Käesolevat määrust kohaldatakse 30. aprillini 2007.”
Määrusega nr 735/2004 lisati Poola Vabariiki puudutavas osas määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandasse taandesse seitse CN-koodidega 0202 30 10, 0202 30 50, 0207 14 10, 0207 14 70, 1602 32 11, 2008 30 55 ja 2008 30 75 hõlmatud toodet. Määrusega nr 735/2004 muudeti üksnes kõnealust loetelu, jättes muutmata teiste käesoleva vaidluse raames vaidlustatud määruse nr 1972/2003 sätete sõnastuse.
Üldkohtule esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse 28. juunil 2004 esitatud hagiavalduses palus Poola Vabariik EÜ artikli 230 alusel tühistada määruse nr 1972/2003 (muudetud määrusega nr 735/2004) artikli 3, artikli 4 lõike 3 ja artikli 4 lõike 5 kaheksanda taande.
Oma neljast nõudest koosneva hagi põhjendamiseks esitas Poola Vabariik kümme väidet, mis tuginesid kaupade vaba liikumise, kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu, õiguspärase ootuse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtete rikkumisele, komisjoni pädevuse puudumisele, 2003. aasta ühinemisakti artiklite 22 ja 41 rikkumisele, põhjendamata jätmisele või ebapiisavale põhjendamisele ning võimu kuritarvitamisele.
Komisjon väitis kostja vastuses, et hagi on esitatud liiga hilja.
Vaidlustatud kohtuotsuses luges Üldkohtu esimene koda laiendatud koosseisus vastuvõetamatuks selle osa hagist, mis puudutas määrust nr 1972/2003.
Pärast seda, kui ta oli tuvastanud, et EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud kahekuulist hagi esitamise tähtaega tuleb arvutada alates määruse nr 1972/2003 Euroopa Liidu Teatajas avaldamise kuupäevast, st 11. novembrist 2003, asus Üldkohus eri menetlustähtaegu arvestades seisukohale, et määruse nr 1972/2003 peale tühistamishagi esitamise tähtaeg lõppes 2004. aasta 4. veebruari keskööl.
Arvestades seda, et Poola Vabariik oli hagi esitanud 28. juunil 2004, tunnistas Üldkohus selle hilinenult esitatuks osas, milles nõuti määruse nr 1972/2003 tühistamist.
Seevastu luges Üldkohus vastuvõetavaks selle osa Poola Vabariigi esitatud hagist, mis seondub määrusega nr 735/2004, niivõrd, kuivõrd hagi saab tõlgendada nii, et nõutakse määruse nr 735/2004 tühistamist osas, milles sellega nähakse Poola Vabariigi puhul ette määruses nr 1972/2003 algselt teiste toodete jaoks kehtestatud meetmete kohaldamine seitsme täiendava toote suhtes.
Selle nõude sisulist külge uurides lükkas Üldkohus siiski kõik esitatud väited tagasi.
Seetõttu jäeti hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded
Oma apellatsioonkaebuses palub Poola Vabariik Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsuse ning samuti määruse nr 1972/2003 (muudetud määrusega nr 735/2004) artikli 3, artikli 4 lõike 3 ning artikli 4 lõike 5 kaheksanda taande.
Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
Sissejuhatavad märkused
Komisjon vastas kõigile Poola Vabariigi poolt oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väidetele, kuid märkis esmalt, et osa neist on vastuvõetamatud, sest need tuginevad samadele argumentidele, mis esitati algses hagiavalduses, ning neist ei ilmne selgelt, miks on Üldkohtu otsus väär.
Tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artiklile 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule peab apellatsioonkaebus piirduma õigusküsimustega ja selle aluseks võib olla üksnes Üldkohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide selline rikkumine Üldkohtu poolt, mis kahjustab apellandi huve, või liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt (vt selle kohta 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-136/92 P: komisjon
vs.
Brazzelli Lualdi jt, EKL 1994, lk I-1981
, punkt 47).
Seega on ainult Üldkohus pädev fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui talle esitatud toimiku materjalidest nähtub tema tuvastatud faktide sisuline ebaõigsus – ja tõendeid hindama. Faktide tuvastamine ja tõendite hindamine kui selline ei ole Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (vt selle kohta eelkõige 2. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-449/99 P: EIP
vs.
Hautem, EKL 2001, lk I-6733
, punkt 44, ja 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-8725
, punktid 69 ja 70).
Lisaks sellele tuleneb ELTL artiklist 256, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt ära selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-5291
, punkt 34; 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-41/00 P: Interporc
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I-2125
, punkt 15, ja 12. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-131/03 P: Reynolds Tobacco jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-7795
, punkt 49).
Nii ei vasta nendest sätetest tulenevatele põhjendamisnõuetele apellatsioonkaebus, milles piirdutakse Üldkohtule esitatud väidete ja argumentide, sealhulgas selle kohtu poolt sõnaselgelt kõrvale jäetud faktilistel asjaoludel põhinevate argumentide ja väidete kordamise või taasesitamisega (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs.
komisjon, punkt 16). Selline apellatsioonkaebus kujutab endast tegelikult nõuet, mille eesmärk on saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, see aga ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Reynolds Tobacco jt
vs.
komisjon, punkt 50).
Kui apellant vaidlustab liidu õiguse tõlgendamise või kohaldamise Üldkohtu poolt, võivad esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla (vt 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-210/98 P: Salzgitter
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-5843
, punkt 43). Nimelt, kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust juba Üldkohtus kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs.
komisjon, punkt 17).
Käesoleval juhul soovitakse apellatsioonkaebusega sisuliselt vaidlustada Üldkohtu seisukoht mitmes õigusküsimuses, mis esitati talle esimeses astmes ja mis seonduvad esiteks Poola Vabariigi esitatud hagi vastuvõetavusega, arvestades eeskätt õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, ja teiseks teatavate põllumajanduse valdkonnas kohaldatavate üleminekumeetmete õiguspärasusega, arvestades eeskätt 2003. aasta ühinemisakti artiklit 41 ja liidu õiguse üldpõhimõtteid. Nii ei saa apellatsioonkaebust tunnistada tervikuna vastuvõetamatuks, sest selles on täpselt ära näidatud vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritavad osad ning samuti apellatsioonkaebuse aluseks olevad väited ja argumendid.
Eespool nimetatud kriteeriume arvestades tuleb uurida apellatsioonkaebuse eri väidete toetuseks esitatud konkreetsete argumentide vastuvõetavust.
Esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetavus osas, milles sellega paluti tühistada määrus nr 1972/2003
Poola Vabariik esitab viis väidet apellatsioonkaebuse põhjendamiseks seoses sellega, et vaidlustatud kohtuotsusega tunnistati vastuvõetamatuks tema nõue tühistada määrus nr 1972/2003, sest hagi oli esitatud liiga hilja. Need väited käsitlevad esiteks määruse nr 1972/2003 ebatäielikku avaldamist, teiseks EÜ artikli 230 neljanda lõigu väärat tõlgendamist, kolmandaks õigusel rajaneva ühenduse aluspõhimõtete ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte rikkumist, neljandaks solidaarsuse ja hea usu põhimõtete ning menetlusnormide rikkumist ja viiendaks põhjenduse puudumist.
Esimesena on sobilik uurida kolmandat väidet, et on rikutud õigusel rajaneva ühenduse aluspõhimõtteid ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.
Kolmas väide
– Poolte argumendid
Poola Vabariik väidab, et kuivõrd Üldkohus tunnistas tema tühistamishagi osaliselt vastuvõetamatuks, siis jättis ta uued liikmesriigid ilma neile kuuluvast õigusest nõuda EÜ artikli 230 teise lõigu alusel määruse nr 1972/2003 sätete kohtulikku kontrollimist, vaatamata sellele, et määrus oli adresseeritud neile kui liikmesriikidele.
Tuletades meelde, et menetlustähtaegu käsitlevate ühenduse õigusnormide jäik kohaldamine vastab õiguskindluse nõudele ja vajadusele vältida mis tahes diskrimineerimist või meelevaldset kohtlemist kohtumõistmise raames, on Poola Vabariik seisukohal, et selline jäik kohaldamine ei saa siiski õigustada ebavõrdsust kohtuliku kaitse valdkonnas, mis tuleneb tema arvates sellest, et uued liikmesriigid ei saa vaidlustada määruse nr 1972/2003 õiguspärasust liikmesriikidena, samas kui see määrus neid eriliselt mõjutab.
Oma väite toetuseks viitab Poola Vabariik esiteks 23. aprilli 1986. aasta otsusele kohtuasjas
294/83: Les Verts
vs.
parlament (EKL 1986, lk 1339
, punkt 23), millest tema arvates tuleneb, et Euroopa Majandusühendus on õigusel rajanev ühendus, sest selle liikmesriigid ja institutsioonid ei saa kõrvale hiilida oma aktide vastavuse kontrollimisest ühenduse aluseks olevale konstitutsioonilisele aktile, milleks on EÜ asutamisleping. Teiseks viitab Poola Vabariik kohtujurist Poiares Maduro ettepanekule kohtuasjas, milles tehti 23. oktoobri 2007. aasta otsus
C-273/04: Poola
vs.
nõukogu (EKL 2007, lk I-8925
, punkt 50), jõudmaks järeldusele, et Üldkohus rikkus ilmselgelt õigusel rajaneva ühenduse aluspõhimõtteid ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.
Komisjon väidab, et liiga hilja esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükates ei rikkunud Üldkohus tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet ega õigusel rajaneva ühenduse aluspõhimõtteid. Lisaks sellele ja vastupidi Poola Vabariigi väidetele ei võimalda asjaolu, et ühinemislepingu ja 2003. aasta ühinemisakti jõustumise tõttu muutus Poola Vabariik tavalisest hagejast eelisõigusega hagejaks, teha erandit menetlustähtaegade jäiga kohaldamise põhimõttest.
– Euroopa Kohtu hinnang
Selle väitega heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette seda, et ta lükkas tagasi tema argumendi, mille kohaselt määrus nr 1972/2003 oli adresseeritud kõigile liikmesriikidele, sealhulgas Poola Vabariigile, mistõttu viimasel pidi olema võimalik see vaidlustada ka hagejana EÜ artikli 230 teise lõigu alusel.
Selles osas märkis Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46, et 2003. aasta ühinemisakt sätestab ühenduse institutsioonidele konkreetselt võimaluse võtta ühinemisakti allakirjutamispäeva ja uute liikmesriikide ühinemise kuupäeva vahelisel ajal vastu teatud meetmeid, aga ei näe ette ühtegi erandit ühenduse aktide seaduslikkuse kontrolli süsteemist.
Järgmiseks meenutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 47, et menetlustähtaegu käsitlevaid ühenduse eeskirju tuleb kohaldada jäigalt, viidates selleks 15. jaanuari 1987. aasta otsusele kohtuasjas
152/85: Misset
vs.
nõukogu (EKL 1987, lk 223
, punkt 11).
Lõpetuseks asus Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 48 seisukohale, et „kui Poola Vabariigi argumenti tuleb mõista selliselt, et ta leiab, et ta peab hagi esitamisega ootama, kuni ta saab liikmesriigiks, siis tuleb märkida, et EÜ artiklis 230 sätestatud hagi esitamise tähtaeg on üldiselt kohaldatav” ning „ei nõua, et Poola Vabariik oleks liikmesriik”. Üldkohus lisas, et „[s]ee hagi esitamise tähtaeg kohaldu[s] igal juhul tema kui juriidilise isiku suhtes”.
Lahendamaks küsimust sellest, kas Poola Vabariik sai kehtivalt vaidlustada määrust nr 1972/2003 hagejana EÜ artikli 230 teise lõigu alusel, tuleb meenutada, et ühinemislepingu artikli 2 lõige 3 näeb sõnaselgelt ette, et liidu institutsioonid võivad võtta enne ühinemist vastu teatud meetmeid.
Nende meetmete hulka kuulub eeskätt 2003. aasta ühinemisakti artikkel 41, mille alusel komisjon on pädev võtma kõik vajalikud üleminekusätted, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale.
Määrus nr 1972/2003 võeti vastu selle artikli alusel ning nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku – mille ta esitas kohtuasjas C-336/09 P: Poola
vs.
komisjon, milles kohtuotsus tehti täna – punktis 27, kuulub see määrus aktide hulka, mille vastuvõtmise tingib ühinemine.
Kuivõrd määrus nr 1972/2003 võeti vastu ühinemislepingu ja 2003. aasta ühinemisakti allakirjutamispäeva ja jõustumise vahele jääva ajavahemiku vältel, siis on see erinev teistest sätetest, mis kuuluvad
acquis communautaire
’i ja mis kehtisid juba kõnealuse ühinemislepingu ja ühinemisakti allakirjutamise hetkel.
Lisaks sellele ja vaatamata asjaolule, et määrus nr 1972/2003 avaldati Euroopa Liidu Teatajas enne uute liikmesriikide ühinemist, on vaieldamatu, et selle määrusega kehtestatud meetmeid kavatseti kohaldada eeskätt nende uute liikmesriikide suhtes alates nende ühinemisest liiduga. Nii jõustus see määrus vastavalt selle artiklile 10 alles ühinemislepingu jõustumiskuupäeval ja ühinemislepingu jõustumise korral.
Eelnevast tuleneb, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku – mille ta esitas täna tehtava eespool viidatud otsuse Poola
vs.
komisjon aluseks olnud kohtuasjas – punktides 39–40, et määruse nr 1972/2003 sätted hakkasid mõjutama uusi liikmesriike kui liikmesriike alles hetkel, mil need ühinesid liiduga, ning et just nimelt liikmesriigina pidi neil olema võimalik selle sätteid vaidlustada.
Käesoleval juhul tuleb välja, et määruse nr 1972/2003 Euroopa Liidu Teatajas avaldamise kuupäeva tõttu (11. november 2003) oli EÜ artiklis 230 ette nähtud kahekuuline hagi esitamise tähtaeg möödunud juba enne seda, kui Poola Vabariigist sai liikmesriik tema liiduga ühinemise päeval, st 1. mail 2004.
Uutel liikmesriikidel oli seega võimatu esitada ettenähtud tähtaja jooksul ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 alusel võetud aktide peale hagisid hagejana EÜ artikli 230 teise lõigu alusel.
Tuleb meenutada, et liit on õigusel rajanev liit, mille raames kontrollitakse selle institutsioonide aktide kooskõla eeskätt aluslepinguga ja õiguse üldpõhimõtetega (vt 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-402/05 P ja C-415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk I-6351
, punkt 281, ja 29. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-550/09: E ja F, EKL 2010, lk I-6213
, punkt 44).
Need põhimõtted on liidu enda alustaladeks ning nende austamiseks on vajalik, nagu näeb nüüd sõnaselgelt ette ELL artikli 4 lõige 2, et uusi liikmesriike koheldaks võrdselt vanade liikmesriikidega.
Sellest lähtuvalt peab uutel liikmesriikidel olema õigus esitada hagejana EÜ artikli 230 teise lõigu alusel hagi kõikide aktide vastu, mis sarnaselt kõnealuses kohtuasjas vaidlustatud aktiga on võetud vastu ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 alusel ning mis mõjutavad neid kui liikmesriike.
Kuivõrd uutel liikmesriikidel tekkis selline võimalus alles ühinemislepingu ja 2003. aasta ühinemisakti jõustumiskuupäeval, siis tuleb asuda seisukohale, et nende riikide suhtes hakkas EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud hagi esitamise tähtaeg kulgema selliste aktide puhul, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, alles sellest kuupäevast alates, st konkreetsel juhul alates 1. maist 2004.
Seega asus Üldkohus vaatamata käesoleva kohtuasja erilistele asjaoludele vääralt seisukohale, et EÜ artiklis 230 ette nähtud hagi esitamiseks ei olnud Poola Vabariigi puhul nõutav, et tegemist oleks liikmesriigiga, ja järeldas sellest, et kõnealuse liikmesriigi poolt 28. juunil 2004. aastal määruse nr 1972/2003 peale esitatud hagi oli esitatud liiga hilja ja oli seetõttu vastuvõetamatu.
Eespool esitatust tuleneb, et kolmas väide tuleb lugeda põhjendatuks.
Seetõttu tuleb tuvastada, et vaidlustatud kohtuotsusega on rikutud õigusnorme niivõrd, kuivõrd sellega tunnistatakse vastuvõetamatuks Poola Vabariigi esitatud tühistamishagi osas, milles see puudutab määrust nr 1972/2003.
Arvestades aga seda, et Üldkohus uuris määruse nr 735/2004 kohta esitatud väiteid analüüsides ka määruse nr 1972/2003 kohta esitatud sisulisi väiteid, ei anna käesoleva kohtuotsuse eelnevas punktis tuvastatud õigusnormide rikkumine alust tühistada vaidlustatud kohtuotsus.
Nimelt on tuvastatud, et esialgses hagis määruse nr 735/2004 kohta esitatud väited olid samad määruse nr 1972/2003 kohta esitatud väidetega ning et Üldkohus uuris vaidlustatud kohtuotsuses kõiki esitatud väiteid.
Seega peab Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse raames uurima väiteid, mis Poola Vabariik on esitanud vaidlustatud kohtuotsuses tehtud sisuliste tuvastuste kohta.
Vaidlustatud kohtuotsuse see osa, millega lükatakse sisulisest küljest tagasi määruse nr 735/2004 tühistamisele suunatud haginõuded
Apellatsioonkaebus, mis esitati vaidlustatud kohtuotsuse peale osas, millega lükatakse sisulisest küljest tagasi määruse nr 735/2004 tühistamisele suunatud haginõuded, jaguneb kolmeks osaks ning hõlmab kaheksat väidet.
Esimene osa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu osas, millega jäeti rahuldamata määruse nr 735/2004 tühistamise nõue seoses sellega, et nimetatud määrusega nähti ette määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud meetme kohaldamine seitsme Poola päritolu toote kategooria suhtes. Apellatsioonkaebuse selles osas esitab Poola Vabariik kaks väidet (esimene ja teine väide).
Apellatsioonkaebuse teine osa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu osas, millega jäeti rahuldamata kõnealuse määruse tühistamise nõue seoses sellega, et nimetatud määrusega lisati määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes esitatud toodete nimekirja seitse Poola päritolu toodete kategooriat. Apellatsioonkaebuse selles osas esitab Poola Vabariik üheainsa väite (kolmas väide).
Apellatsioonkaebuse kolmas osa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu osas, millega jäeti rahuldamata määruse nr 735/2004 tühistamise nõue seoses sellega, et nimetatud määrusega nähti ette määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetme kohaldamine seitsme tootekategooria suhtes. Apellatsioonkaebuse selles osas esitab Poola Vabariik viis väidet (neljas kuni kaheksas väide).
Esimene väide
– Poolte argumendid
Esimese väitega, et on rikutud 2003. aasta ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette seda, et ta asus seisukohale, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud ülemääraste varude maksu määr oli sobiv ning vaidlusaluse üleminekumeetmega taotletavate eesmärkide saavutamiseks vältimatult vajalik.
Poola Vabariik väidab esiteks, et määrusega nr 1972/2003 taotletavate eesmärkide saavutamiseks oleks olnud piisav selline maks, mis vastab eri tollimaksude vahele. Määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud ülemääraste varude maksu määr ületab Poola Vabariigi väitel maksimumi, mille määratles kohtujurist J. Mischo oma ettepaneku – mille ta esitas kohtuasjas, milles tehti 15. jaanuari 2002. aasta otsus
C-179/00: Weidacher (EKL 2002, lk I-501)
– punktis 58 ning millest tema arvates tuleneb, et proportsionaalsuse põhimõtet on järgitud siis, kui maks neutraliseerib spekuleerimisest saadavad eelised ning seab ülemäärase varu omaniku teiste ettevõtjatega samasugusesse olukorda. Kuid käesolevas kohtuasjas sisaldas maks tema arvates täiendavat karistavat elementi ning selle tagajärjel asetati varu omanik vanade liikmesriikide ettevõtjatega võrreldes ebasoodsamasse konkurentsiolukorda. Poola Vabariik on seisukohal, et Üldkohus muutis oma käitumisviisi, õigustamata eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher valitud kriteeriumi proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamist puudutavas osas.
Järgmiseks väidab Poola Vabariik, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud maksu määr ei saanud selle määrusega nr 735/2004 lisatud toodete osas kehtestamise kuupäeva arvestades (see kehtestati 11 päeva enne Poola Vabariigi liiduga ühinemist) aidata kaasa ennetavate eesmärkide saavutamisele. Ta rõhutab, et vaidlusaluse maksu määra puudutavas osas luges Üldkohus selle peamiseks õigustuseks vajaduse ennetada ja pärssida ülemääraste varude soetamist kodumaise toodangu alusel. Kuid määruse nr 735/2004 vastuvõtmise kuupäeva arvestades ning põllumajandustootmise tsükli pika kestuse tõttu ei saanud kõnealuse maksu määra õigustada vajadus ennetada ja pärssida ülemääraste varude soetamist. Igal juhul on Poola Vabariik seisukohal, et Üldkohtu järgitud arutluskäik ei ole loogiline, sest ennetamise ja pärssimise eesmärk on saavutatavad vaid tulevikus ning need ei saa mõjutada juba toodetud ja soetatud varusid.
Lõpetuseks on Poola Vabariik seisukohal, et Üldkohus jättis vääralt tuvastamata, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud ülemäärase varu maksu määra ja määrusega taotletavate eesmärkide vahel puudub ilmselge seos. Nimelt, isegi eeldusel, et sellel maksul võib olla pärssiv mõju, on Poola Vabariik seisukohal, et kõnealuse maksu määra ja spekuleerimise riski vahel puudub mis tahes seos. Spekuleerimise risk ei tulene Poolasse enne ühinemist imporditud toodete puhul mitte ühenduse imporditollimaksust, vaid ühenduse imporditollimaksu ja Poola imporditollimaksu vahest. Poola Vabariik rõhutab, et just nimelt selline lähenemisviis valiti Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia hilisemal ühinemisel liiduga. Lisaks sellele ja mis puudutab kodumaist toodangut, siis vastab spekuleerimisest saadav tulu vastupidi Üldkohtu seisukohale vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 ühenduse imporditollimaksu ja täiendava kodumaise toodangu kulu vahele, kusjuures viimane võib olla tootepõhiselt väga erinev.
Komisjoni arvates on esimene väide vastuvõetamatu, sest Poola Vabariik piirdub peamiselt esimeses astmes esitatu kordamisega.
Kõnealuse maksu maksimummäära osas on komisjon teise võimalusena seisukohal, et Üldkohus rõhutas õigustatult, et kohtujurist J. Mischo piirdus eespool viidatud kohtuasjas Weidacher esitatud ettepanekus selliste meetmete analüüsiga, mis olid kehtestatud 1995. aastal toimunud liidu laienemist silmas pidades, ning et see kohtuotsus ei määra proportsionaalsuse põhimõttega seoses kindlaks mingit ülemääraste varude maksude ülempiiri.
Mis puudutab selle maksu kehtestamise kuupäeva, siis leiab komisjon pärast selle meelde tuletamist, et määruses nr 1972/2003 on sõnaselgelt ette nähtud võimalus täiendada toodete nimekirja vastavalt turuolukorra arengule, et määruses nr 735/2004 nimetatud tooted lisati õigeaegselt.
Mis puudutab kõnealuse maksu määra ja spekuleerimise riski vahelist suhet, siis väidab komisjon, et Üldkohus asus õigustatult seisukohale, et spekuleerimisest saadava tulu neutraliseerimine ei ole ainuke asjaomaste määrustega taotletav eesmärk ning et ühenduse imporditollimaksu ja Poola imporditollimaksu vahele vastav maks ei oleks pärssinud ülemääraste varude soetamist kodumaise toodangu alusel.
– Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et vastupidi sellele, mida näib väitvat komisjon, ei piirdu Poola Vabariigi esimene sisuline väide esimeses astmes esitatud argumentide kordamisega. Vastupidi, Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul kontrollida seda, kuidas Üldkohus tõlgendas ja kohaldas proportsionaalsuse põhimõtet.
Selles osas tuleb rõhutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ning nagu märkis Üldkohus õigustatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106, on komisjonil ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta tegutseb pädevuse raames, mis nõukogu või ühinemisakti autorid on talle ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas andnud nõukogu kehtestatud eeskirjade rakendamiseks, mistõttu saab selles valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus võrreldes pädeva institutsiooni püstitatud eesmärgiga (vt eespool viidatud kohtuotsus Weidacher, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et proportsionaalsuse põhimõtet analüüsides peab Üldkohus kontrollima üksnes seda, kas määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud ülemääraste varude maksu, st 1. mail 2004 kohaldatava
erga omnes
imporditollimaksu määra kindlaks määrates ei ole ilmselgelt mindud kaugemale sellest, mis on vajalik komisjoni taotletavate eesmärkide saavutamiseks.
Mis puudutab esiteks Poola Vabariigi argumenti ülemääraste varude maksu maksimummäära kohta, mis tuleneb eespool viidatud kohtuotsusest Weidacher, siis sedastas Üldkohus järgmist:
„108
Poola Vabariik viitab oma seisukoha toetuseks eespool […] viidatud kohtuotsusele Weidacher. See otsus kinnitas kohtujurist J. Mischo arvamust, mille ta esitas oma [ettepaneku] selle kohtuasja kohta [punktis 58] ning mille kohaselt ei riku kõne all olev maksustamine proportsionaalsuse põhimõtet, kuna selle eesmärk on ainult kaotada põhjendamatud eelised ilma varude omanikku karistamata […].
Tuleb märkida, et erinevalt vaidlusaluse maksu kohta sätestatust vastas eespool […] viidatud kohtuotsuses Weidacher kõne all oleva maksu määr sel ajal kehtiva ühenduse imporditollimaksu ja uute liikmesriikide imporditollimaksude erinevusele. Seetõttu võis kohtujurist J. Mischo piirduda arvamusega, et selle maksu eesmärk on kaotada nende liikmesriikide ettevõtjate huvi spekuleerida 1995. aasta Euroopa Liidu laienemist silmas pidades, ostes enne laienemise kuupäeva ühenduse imporditollimaksust madalama imporditollimaksuga põllumajandustooteid ning hiljem need laienenud ühenduses maha müües.
Siiski ei määra eelnev ära seda, kas ka kõrgemat maksumäära võib pidada taotletava eesmärgiga proportsionaalseks.
Sellega seoses on oluline märkida, et vastupidi sellele, mida väidab Poola Vabariik, ei ole eesmärk, mida komisjon vaidlusaluse maksuga taotleb, ainult ära hoida kõne all olevate toodete varude soetamist spekulatiivsetel eesmärkidel, vaid lihtsalt takistada ülemääraste varude soetamist, see tähendab varude, mis ei kuulu uute liikmesriikide tavapärase reservi hulka. See tuleneb selgelt määruse nr 1972/2003 põhjendusest 3. [Nimelt] märgib see põhjendus, et isegi kui turukorraldust mõjutada võivad kaubandushäired hõlmavad sageli tooteid, millega kaubeldakse laienemist silmas pidades kunstlikult, siis võivad ülemäärased varud, mille vastu püütakse määruses nr 1972/2003 sätestatud meetmetega võidelda, samuti tuleneda kodumaisest toodangust.
Samuti tuleb [märkida, et] komisjoni lähenemine on sidus selle käsitlusega, mis [2003. aasta] ühinemisakti autoritel on seoses ülemääraste varudega, mille uued liikmesriigid peavad omal kulul likvideerima. [Nimelt] nähtub [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa [4. peatüki] [punktidest] 1 ja 2 selgelt, et kodumaisest toodangust tulenevate ülemääraste varude olemasolu uutes liikmesriikides on [põllumajandusturgude ühist korraldust] takistav tegur. [2003. aasta ü]hinemisakti autorid ei ole mingil viisil piiranud eespool nimetatud kohustust vaid kaubandusest tulenevate varudega.”
Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110, et lahendus, milleni jõudis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher, ei määra ära seda, kas ka kõrgemat maksumäära võib pidada taotletava eesmärgiga proportsionaalseks.
Nimelt meenutas Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et maks, mis oli kõne all eespool viidatud kohtuasjas Weidacher ning mis vastas ühenduse tollimaksu ja uute liikmesriikide tollimaksude vahele, kehtestati eesmärgiga ennetada asjaomaste toodetega kauplemisel spekuleerimist uute liikmesriikide ettevõtjate poolt, ning seejärel täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111, et määruse nr 1972/2003 ainus eesmärk ei ole ära hoida toodete varude soetamist kaubandusega seotud spekulatiivsetel eesmärkidel, vaid takistada ülemääraste varude kui selliste soetamist, mis hõlmavad mitte üksnes tooteid, millega kaubeldakse kunstlikult, vaid ka tooteid, mis tulenevad kodumaisest toodangust.
Üldkohus lisas, et vaidlusalune maksumäär on sidus käsitlusega, mis 2003. aasta ühinemisakti autoritel oli seoses ülemääraste varudega, kuivõrd akti IV lisa 4. peatükist nähtub selgelt, et kodumaisest toodangust tulenevate ülemääraste varude olemasolu uutes liikmesriikides on põllumajandusturu ühist korraldust häiriv tegur.
Kuivõrd Poola Vabariik väidab, et Üldkohus muutis põhjendusi esitamata kriteeriumi, mida Euroopa Kohus kohaldas eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher, samas kui Üldkohus seletab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109–112 üksikasjalikult, mil moel erineb määrusega nr 1972/2003 taotletav eesmärk nende õigusnormide eesmärgist, mis olid kõne eespool viidatud kohtuotsuses Weidacher, siis tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab teiseks Poola Vabariigi argumenti selle kohta, et ülemääraste varude soetamine kodumaise toodangu alusel ei olnud võimalik põllumajandustootmise tsükli pika kestuse tõttu, siis sedastas Üldkohus järgmist:
„118
Ilma et oleks vaja selgusele jõuda, kas see viimane kinnitus on põhjendatud, tuleb siiski märkida, et Poola Vabariik ei ole tõendanud, et ülemääraseid varusid ei oleks olnud võimalik soetada enne määruse nr 735/2004 vastuvõtmist. Mis puudutab põllumajandustooteid, mille hind uutes liikmesriikides on madalam kui ühenduses, siis on neis liikmesriikides asuvatel ettevõtjatel ilmne huvi alates kuupäevast, millest nad peavad tõenäoliseks, et 1. mail 2004 leiab aset laienemine, ning mis võib selguda juba eelneval põllumajandusaastal või varem, piirata oma müüki enda päritoluliikmesriigis, et soetada reserve, mille nad saaksid hiljem laienenud ühenduses turule lasta.
Eespool viidatud ettevõtjatel on samuti huvi suunata oma tegevus nendele toodetele, mille puhul hinnaerinevus on kõige suurem ning mida on kõige kergem ladustada, mitte neile kõne all olevatele toodetele, mille hind siseriiklikult ja ühenduses on sarnane. See võib võimaliku tootmisvõimsuse suurenemise tõttu enne laienemist tuua kaasa kõne all olevate toodete ebatavaliselt suured varud.”
Eelnevast ja eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 118 esimese lause alguses kasutatud sõnadest „[i]lma et oleks vaja selgusele jõuda, kas see viimane kinnitus on põhjendatud” tuleneb, et Üldkohus pidas asjakohatuks Poola Vabariigi argumenti põllumajandustootmise tsükli pika kestuse kohta, sest viimane ei olnud esitanud ühtegi asjaolu tõendamaks, et ülemääraseid varusid ei olnud võimalik soetada enne määruse nr 735/2004 vastuvõtmist.
Tuleb märkida, et käesoleva apellatsioonkaebuse raames ei soovi Poola Vabariik vaidlustada tõendite esitamata jätmisele tuginevat põhjendust, millest tulenevalt Üldkohus selle argumendi tagasi lükkas, vaid ta piirdub sama argumendi uuesti esitamisega, mistõttu kõnealune väide tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 26 esitatud põhjustel vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Igal juhul seletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119 üksikasjalikult, kuidas uute liikmesriikide tootjad võisid laienemisele eelneva põllumajandusaasta vältel või isegi varem piirata oma müüki, et soetada toodete varud või suurendada oma võimet toota teatud tooteid eesmärgil soetada varud liidu laienemist silmas pidades.
Poola Vabariik väidab selles osas, et Üldkohtu argumentatsioon on vasturääkiv, sest ennetav ja pärssiv eesmärk ei ole saavutatav seoses juba soetatud ülemääraste varudega.
Piisab sellest, kui tõdeda, et Üldkohtu analüüs vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119 seisneb faktiliste asjaolude hindamises, mis (nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 23 ja 24 viidatud kohtupraktikast) ei kujuta endast – välja arvatud Üldkohtule esitatud faktiliste asjaolude või tõendite moonutamise korral – õigusküsimust, mis kuuluks sellisena Euroopa Kohtu kontrolli alla.
Kuna Poola Vabariik ei ole väitnud, et oleks toimunud selline moonutamine, siis tuleb ka see argument vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab kolmandaks Poola Vabariigi argumenti, mille kohaselt puudub seos ülemääraste varude maksu määra ja spekuleerimise riski vahel, siis sedastas Üldkohus järgmist:
„114
[…] Poola Vabariik [väidab], et maks, mille määr on kindlaks määratud ühenduse imporditollimaksu ja [Poola] imporditollimaksude erinevuse alusel 30. aprillil 2004, on piisav selleks, et vältida ülemääraste varude soetamise riski. Isegi kui selline maks on otstarbekas selleks, et takistada impordist tulenevate ülemääraste varude soetamist, ei ole siiski ilmselge, et ta on piisav selleks, et ära hoida kodumaisest toodangust tulenevate ülemääraste laovarude soetamist.
Kui kõne all olevate toodete suhtes kehtis Poolas enne 1. maid 2004 impordimaks, mis oli ühenduse imporditollimaksuga võrdne või sellest suurem imporditollimaks või kui nende hinna vahe Poolas ja ühenduses oli selline, et ühenduse ja Poola tollimaksu erinevusele vastav maks ei oleks suutnud seda kompenseerida, siis – nagu möönis ka Poola Vabariik ise kohtuistungil – ei oleks vaidlusaluse maksu määra kindlaksmääramisel vastava maksu erinevuse alusel kodumaisest toodangust tuleneva ülemäärase varu suhtes mitte mingit pidurdavat mõju. Uute liikmesriikide ettevõtjad oleks võinud 1. mai 2004. aasta Euroopa Liidu laienemist silmas pidades soetada sellised varud eelkõige siis, kui enne seda kuupäeva oleks kõne all olevate kaupade hind ühenduses olnud palju kõrgem kui Poolas või kui nende toodete tootmise suhtes oleks ühenduses kehtinud ühise põllumajanduspoliitika raames kehtestatud piirangud, mille eesmärk oleks olnud tootmiskoguse kindlaksmääramine.
Sellised kodumaisest toodangust tulenevad ülemäärased varud, mille kohta ei ole kehtestatud ühtegi maksu, võivad alates 1. maist 2004 häirida ühenduse turu toimimist. Lisaks on Poola Vabariik kohustatud tulenevalt [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa [4. peatükist] kõne all olevad varud likvideerima ning seetõttu juhul, kui kõne all olevate toodete ülemääraste varude kohta ei kehtiks vaidlusalust maksu, ei oleks Poola ettevõtjad paremas olukorras, kuna Poola Vabariik kaotaks seeläbi nimetatud maksust saadavad tulud ja peaks nende ülemääraste varude likvideerimist ise finantseerima.”
Mis puudutab impordist tulenevate ülemääraste varude soetamist, siis tuleb kohe alustuseks tagasi lükata Poola Vabariigi argument, mille kohaselt puudub seos selliste varude suhtes kohaldatava maksu määra ning määrusega nr 1972/2003 taotletavate eesmärkide vahel, ning samuti selles osas 2007. aastal toimunud laienemisega tõmmatud paralleel.
Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 114, et Üldkohus tunnustas seoses eesmärgiga takistada impordist tulenevate ülemääraste varude soetamist sellise maksu kasulikkust, mille määr määratakse kindlaks Poola imporditollimaksu ja ühenduse imporditollimaksu vahe alusel.
Mis puudutab aga ülemääraste varude soetamist kodumaise toodangu alusel, siis asus Üldkohus siiski seisukohale, et sellise maksu kasulikkus ei ole kaugeltki mitte ilmne.
Selles osas tuleb meenutada, et Poola Vabariik ise möönis Üldkohtus, nagu see nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 115, et ülemääraste varude maksu määra kindlaksmääramine ühenduse tollimaksude ja Poola tollimaksude vahele vastava maksuna ei oleks omanud kodumaise toodangu alusel ülemäärase varu soetamise suhtes mitte mingit pidurdavat mõju.
Toetades käesoleva apellatsioonkaebuse raames sellise maksu kehtestamist, mille määr määratakse kindlaks vastavalt ühenduse imporditollimaksu ja kodumaise tootmise muutuvkulude vahele, Poola Vabariik mitte üksnes ei räägi vastu oma seisukohale esimeses astmes, vaid lisaks sellele ei näita ära, miks Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta asus seisukohale, et sellise maksu kehtestamine, mille määr määratakse kindlaks 1. mail 2004 kohaldatava
erga omnes
imporditollimaksu alusel, ei lähe ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik ennetamaks ülemääraste varude soetamist kodumaise toodangu alusel.
Poola Vabariigi argument tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eeltoodu põhjal tuleb esimene väide osalise vastuvõetamatuse ja osalise põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
– Poolte argumendid
Teise väitega, et on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette seda, et ta leidis, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 3 kehtestatud maks oli kindlaks määratud objektiivsete eristamiskriteeriumide alusel.
Ehkki Poola Vabariik möönab, nagu märkis Üldkohus, et põllumajanduse olukord uutes liikmesriikides oli äärmiselt erinev põllumajanduse olukorrast vanades liikmesriikides, on ta siiski seisukohal, et selline üldist laadi väide ei saa olla piisav selleks, et vabastada komisjon kohustusest võtta meetmed vastu kooskõlas diskrimineerimiskeelu põhimõttega. Ta väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 piirdus Üldkohus sellega, et kinnitas võimalust (mille olemasolu Poola Vabariik ei eita) maksustada ülemäärased varud, selle asemel, et uurida sisulisest küljest väidet, et ülemääraste varude maksu määra osas on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
Poola Vabariik on seisukohal, et Üldkohtu tõdemus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 134 on samuti väär, sest tegurid, millele komisjon viitas, oleksid pidanud mõjutama mitte üksnes nende toodete nimekirja, mille suhtes kohaldatakse ülemääraste varude maksu, vaid ka selle määra.
Komisjon on seisukohal, et väide, et on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, ei ole selgelt sõnastatud, sest Poola Vabariik näib omavahel segi ajavat diskrimineerimiskeelu põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte. Ta leiab, et see väide on igal juhul põhjendamata.
– Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et teise väite sõnastus ei võimalda välja selgitada, kas Poola Vabariik soovib arvustada komisjoni võetud meetmeid või nende osas Üldkohtu poolt läbi viidud analüüsi.
Seoses sellega, et Poola Vabariik heidab käesoleva apellatsioonkaebusega komisjonile ette diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist, tuleb tõdeda, et sellist argumentatsiooni ei saa esitada Euroopa Kohtule, kuivõrd tegemist on nende argumentide kordamisega, mis juba esitati Üldkohtule esitatud hagi teise osa teise väite toetuseks, ning see liikmesriik taotleb tegelikult oma hagi uuesti läbivaatamist Euroopa Kohtu poolt. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud kohtupraktikale on selline argumentatsioon vastuvõetamatu.
Mis puudutab Poola Vabariigi argumenti selle kohta, et Üldkohus jättis sisulisest küljest analüüsimata argumendid diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumise kohta seoses vaidlusaluse maksu määraga, siis tuleb meenutada, et vaidlustatud kohtuotsuse arvustatav osa kuulub arutluskäigu raamesse, mille tagajärjel võttis Üldkohus seisukoha väidetava diskrimineerimise kohta, mis tuleneb Poola ettevõtjate ja ühenduses enne 1. maid 2004 asutatud ettevõtjate erinevast kohtlemisest.
Vaidlustatud kohtuotsuse nimetatud osas sedastas Üldkohus järgmist:
„128
Sellega seoses tuleb meenutada, et ühenduse piires tootjate või tarbijate mittediskrimineerimise põhimõte põllumajandusturgude ühise korralduse valdkonnas, mis on sätestatud EÜ artikli 34 lõike 2 teises lõigus, nõuab, et sarnaseid olukordi ei tohi kohelda erinevalt ega erinevaid olukordi ühetaoliselt, kui selline kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud. Ühiseks turukorralduseks vajalikud meetmed ei tohi seega olla erinevad ei regiooniti ega teiste tootmis- või tarbimistingimuste poolest, välja arvatud objektiivsete kriteeriumide alusel, mis tagavad eeliste ja halvemasse olukorda seadmise proportsionaalse jagunemise huvitatud isikute vahel, ilma et tehtaks vahet liikmesriikide territooriumide vahel (Euroopa Kohtu 20. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas
203/86: Hispaania
vs.
nõukogu, EKL 1988, lk 4563
, punkt 25).
Põllumajanduse olukord uutes liikmesriikides erines vanade liikmesriikide omast kardinaalselt (eespool […] viidatud kohtuotsus Poola
vs.
nõukogu, punkt 87). Lisaks kehtisid nende kahe ettevõtjate kategooria puhul enne 2004. aasta Euroopa Liidu laienemist erinevad normid, kvoodid ja tootmis[e toetamise] mehhanismid. Kuigi ühenduse institutsioonid saavad põllumajandusturgude ühise korralduse meetmetega hoida ära ülemääraste varude tekkimise ühenduse sees, ei saa nad takistada ülemääraste varude tekkimist tulevaste liikmesriikide territooriumil. Sel põhjusel sätestavad [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa [4. peatüki] [punktid] 1–4 uutele liikmesriikidele kohustuse likvideerida enda kulul oma ülemäärased varud, ilma et ta sätestaks samal ajal sellise kohustuse ka vanadele liikmesriikidele, ning Poola Vabariik nõustus sellise kohustusega nimetatud aktile alla kirjutades.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et Poola ettevõtjate ja ühenduses enne 1. maid 2004 registreeritud ettevõtjate olukord ei ole võrreldav.”
Viidates eeskätt järeldusele, mille Euroopa Kohus oli selles osas juba teinud eespool viidatud kohtuotsuse Poola
vs.
nõukogu punktis 87, esitas Üldkohus põhjused, miks uute liikmesriikide ettevõtjate olukorda tuli pidada oluliselt erinevaks vanade liikmesriikide ettevõtjate olukorrast. Kuna need kaks olukorda ei olnud samasugused, siis ei toimunud seeläbi, et ülemääraste varude maks kehtestati üksnes uute liikmesriikide ettevõtjate suhtes, diskrimineerimist kodakondsuse alusel.
Seetõttu tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata Poola Vabariigi argument, mille kohaselt Üldkohus jättis vaidlusaluse maksu määra osas kohaldamata diskrimineerimiskeelu põhimõtte.
Nimelt, kuivõrd uute liikmesriikide ettevõtjate suhtes oli kehtestatud ülemääraste varude maks, samas kui vanade liikmesriikide ettevõtjate suhtes sellist maksu ei esinenud, siis ei saa Üldkohtule ette heita selliste maksude määrade võrdlemata jätmist.
Mis puudutab Poola Vabariigi argumenti, mille ta esitas vaidlusaluse kohtuotsuse punkti 134 kohta, siis tuleb meenutada, et see punkt kuulub arutluskäiku, mille alusel Üldkohus võttis seisukoha väidetava erineva kohtlemise kohta, mis sai Poola Vabariigile väidetavalt osaks võrreldes nende riikidega, kes ühinesid liiduga 1995. aastal. Üldkohus sedastas järgmist:
„132
Piisab, kui sellega seoses märkida, et üleminekumeetmed, mis võetakse põllumajandusvaldkonnas iga Euroopa Liidu laienemise ajal, peavad olema võetud vastavalt konkreetsetele põllumajandusturgudel häireid tekitada võivatele riskidele, mida see laienemine võib endaga kaasa tuua. Seetõttu ei pea institutsioonid kohaldama kahe järjestikuse laienemise puhul ühesuguseid üleminekumeetmeid.
Nagu komisjon oma märkustes leidis, ilma et Poola Vabariik oleks sellele vastu vaielnud, võib komisjon 1995. aasta ja 2004. aasta Euroopa Liidu laienemiste vahel esinevate erinevuste puhul muu hulgas võtta arvesse asjaolu, et eesmärki vältida ülemääraste varude kogunemisest tekkivaid häireid ühenduse turul oli aastal 2004 uute liikmesriikide turgude suuruse ja nende väga suure tootmisvõimekuse tõttu palju raskem saavutada. Lisaks olid erinevused ühenduses kehtivate hindade ja uutes liikmesriikides kehtivate hindade vahel samuti palju suuremad. Nende mõlema teguri olemasolu muutis põllumajandusturgude destabiliseerimise riski oluliselt suuremaks ja õigustas järelikult palju rangemate üleminekumeetmete võtmist.
Sellega seoses väidab Poola Vabariik, et kui komisjon oleks tõepoolest vaidlusaluse maksu määra kindlaksmääramisel neid tegureid arvesse võtnud, siis oleks see maksumäär iga uue liikmesriigi puhul erinev. Ometi on ilmne, et iga uue liikmesriigi puhul võeti selliseid asjaolusid arvesse, kui määrati kindlaks tooted, mille suhtes vaidlusalune maks kehtestati, kuna määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kohaselt on nimetatud loetelu iga uue liikmesriigi puhul erinev, mis omakorda muudab aga kehtetuks Poola Vabariigi argumendi.”
Väites, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 134 on „ekslik”, kordab Poola Vabariik tegelikult lihtsalt argumenti, mille ta esitas juba Üldkohtule, ilma et ta võtaks seisukohta Üldkohtu poolt esitatud põhjenduste kohta, mistõttu see argument tuleb vastuvõetamatuse tõttu käesoleva kohtuotsuse punktis 26 esitatud põhjustel tagasi lükata.
Kõigest eelnevast tulenevalt tuleb teine väide osalise vastuvõetamatuse ja osalise põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
– Poolte argumendid
Kolmanda väitega, et rikuti 2003. aasta ühinemisakti artiklit 41 ja proportsionaalsuse põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette, et viimane asus seisukohale, et määrusega nr 1972/2003 kehtestatud meetmetega taotletavate eesmärkide saavutamiseks oli vältimatult vajalik maksustada selle määruse artiklis 4 ette nähtud maksuga tooted, mille suhtes Poolas enne selle liikmesriigi liiduga ühinemist kohaldatav imporditollimaks oli suurem või võrdne ühenduses kohaldatava imporditollimaksuga.
Poola Vabariik on seisukohal, et Üldkohus nõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158 ekslikult, et ta esitaks asjakohase põhjenduse, mis lubaks asuda seisukohale, et põllumajandustoodete spekulatiivse varumise peamine põhjus oli imporditollimaksu võimalik erinevus 15 liikmesriigiga ühenduse ja uute liikmesriikide vahel. Poola Vabariigi arvates kujutab asjaolu, et spekuleerimise risk sõltub loodetavast spekuleerimisest saadavast tulust ning et see tulu vastab erinevusele importitollimaksude vahel, endast vaidlustamatut majanduslikku tõsiasja, mis ei vaja eraldi tõendamist.
Toetudes asjaolule, et määrus nr 735/2004 võeti vastu 11 päeva enne liiduga ühinemist, vaidlustab Poola Vabariik ka järelduse, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159 ja mille kohaselt kodumaise toodangu alusel ülemääraste varude soetamise ennetamises seisnevat eesmärki ei ole võimalik täies ulatuses saavutada juhul, kui määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksas taane piirdub vaidlusaluse maksu kehtestamisega toodete suhtes, mille puhul Poolas kohaldatav imporditollimaks oli väiksem ühenduse imporditollimaksust.
Komisjon leiab, et Poola Vabariik üksnes kordab argumente, mis ta esitas esimeses astmes, ega esita ühtegi näidet toodete kohta, mille puhul uutes liikmesriikides kohaldatav maks oli suurem ühenduse maksust. Komisjon väidab, et tema teada oli selliseid tooteid vaid üks – teraviljad; neid ei ole aga kantud määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes esitatud toodete nimekirja.
– Euroopa Kohtu hinnang
Kolmanda väitega soovib Poola Vabariik arvustada konkreetsemalt vastust, mille Üldkohus andis tema kolmandale argumendile määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksandas taandes esitatud toodete nimekirja muutmise õiguspärasuse kohta. Poola Vabariik väitis, et kui põllumajandustoodete varumine spekulatiivsetel eesmärkidel oli seletatav erinevusega 15 liikmesriigiga ühenduses kohaldatavate tollimaksude ja uutes liikmesriikides kehtivate tollimaksude vahel, on asi siiski teisiti toodete puhul, mille suhtes Poolas 30. aprillil 2004 kohaldatav imporditollimaks oli suurem ühenduse imporditollimaksust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158 ja 159 sedastas Üldkohus järgmist:
„158
Tuleb märkida, et Poola Vabariik ei ole esitanud mitte ühtegi põhjendust, mis lubaks asuda seisukohale, et peamine põhjus põllumajandustoodete spekulatiivseks varumiseks on võimalik erinevus 15 liikmesriigiga ühenduses kehtiva imporditollimaksu ja uutes liikmesriikides kehtivate imporditollimaksude vahel.
Igal juhul, isegi kui selline seisukoht on õige, siis ei ole määruses nr 1972/2003 sätestatud meetmete eesmärkide seas ainult takistada spekulatiivsetel eesmärkidel ülemääraste varude soetamist, mille tingib ühe ja sama toote puhul ühenduses ja uutes liikmesriikides kohaldatava imporditollimaksu erinevus või nendes liikmesriikides kehtivad tollimaksuvaba impordi kvoodid, vaid ka takistada siseriiklikust toodangust tulenevate ülemääraste varude soetamist […]. Seda viimast eesmärki, mis tuleneb otseselt [2003. aasta] ühinemis[akti] IV lisa [4. peatükist], ei oleks võimalik täielikult saavutada, kui määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 5 kaheksanda taandega kehtestataks vaidlusalune maks ainult nende toodete suhtes, mille puhul oli Poolas kehtiv imporditollimaks madalam kui ühenduses kehtiv imporditollimaks […]”.
Poola Vabariik piirdub oma argumendis vaidlustatud kohtuotsuse punkti 158 kohta sellega, et väidab, et Üldkohus nõudis ekslikult seletust sellele, miks põllumajandustooteid varutakse spekulatiivselt, ilma et ta näitaks ära, kuidas see kohus rikkus tema arvates 2003. aasta ühinemisakti artiklit 41 või proportsionaalsuse põhimõtet. Nii toimides palub ta Euroopa Kohtul uuesti uurida argumenti, mille ta juba esitas oma Üldkohtule esitatud hagi kolmanda osa ainsa väite toetuseks. Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud kohtupraktikat, on Euroopa Kohtule selliselt esitatud argument aga vastuvõetamatu.
Mis puudutab argumenti vaidlustatud kohtuotsuse punkti 159 kohta, siis tuleb märkida, nagu nähtub selgelt selle punkti algussõnadest „[i]gal juhul, isegi kui selline seisukoht on õige”, et see punkt kujutab endast Üldkohtu järgitud arutluskäigu raames täiendavat põhjendust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa aga Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist ja on seega tulemusetud (28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-5425
, punkt 148).
Arvestades seda, et Poola Vabariigi esitatud argument ei sea kahtluse alla lahendust, milleni Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, tuleb see tulemusetuna tagasi lükata.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
– Poolte argumendid
Neljanda väitega, et on rikutud ühenduse õigust ja tõlgendatud vääralt määruse nr 1972/2003 artiklit 3, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette, et ta asus seisukohale, et nimetatud artikkel 3 oli vältimatult vajalik selleks, et säilitada sama määruse artikli 4 kasulik mõju, ning et selle võis vastu võtta 2003. aasta ühinemisakti artikli 41 alusel erandina ühinemisakti sätete suhtes.
Sissejuhatuseks väidab Poola Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194 väljendatud Üldkohtu seisukoht, et vaidlustatud on ainult komisjoni pädevus, aga mitte vaidlusaluse maksu tingimused või proportsionaalsus, on ilmselgelt vastuolus esimeses astmes esitatud väite tegeliku sisuga, kuivõrd selle väitega viitas Poola Vabariik mitte ainuüksi komisjoni pädevuse puudumisele, vaid ka 2003. aasta ühinemisakti artikli 41 rikkumisele ja seega kaudselt proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele. Ehkki Poola Vabariik möönab, et Üldkohus uuris selle kohtuotsuse punktides 189–193 tingimust määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud vaidlusaluste meetmete vajalikkuse kohta, on ta siiski seisukohal, et Üldkohus ei teinud seda õigesti. Ta esitab selles osas kaks argumenti.
Esiteks väidab Poola Vabariik, et vaatamata komisjoni laiaulatuslikule pädevusele ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas, peab vastuvõetud meetmete ja nendega taotletava eesmärgi vahel esinema alati loogiline seos. Poola Vabariik väidab, et Üldkohus jättis vastamata tema argumendile, mille kohaselt kahjustatakse põhjusetult kõiki turul ausalt tegutsevaid ettevõtjaid, kui määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud tollimaks kehtestatakse selles sättes nimetatud põllumajandustoodete mis tahes koguse suhtes, mitte üksnes nende toodete ülemääraste koguste suhtes. Poola Vabariik leiab, et Üldkohus oleks pidanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191 tuvastama, et vabas ringluses olevate ülemääraste varude kunstlik vähendamine oleks tinginud peatamismenetlusele allutatud ülemääraste varude kunstliku suurendamise, ning et oleks piisanud nende kunstlikult suurendatud varude suhtes määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud maksu kohaldamisest.
Teiseks arvustab Poola Vabariik vaidlustatud kohtuotsuse punkti 186 põhjendusel, et Üldkohus rikkus normihierarhia põhimõtet, mille kohaselt tuleb vahet teha alusmäärusel ja rakendusmäärusel ning
a fortiori
2003. aasta ühinemisaktil ja seda akti rakendaval määrusel. Poola Vabariik on seisukohal, et kuigi ühinemisakti artikkel 41 lubab komisjonil võtta kõik ülemineku hõlbustamiseks vajalikud meetmed, ei saa see institutsioon siiski muuta kõnealuse ühinemisakti sisu. Arvestades sellega, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõige 1 näeb sõnaselgelt ette, et selles kehtestatud meedet kohaldatakse erandina 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 5. peatükist, oleks Üldkohus pidanud asuma seisukohale, et komisjonil ei olnud õigust selliseid erandeid kehtestada.
Komisjon leiab, et Üldkohus tunnustas õigesti loogilise seose olemasolu määruse nr 1972/2003 artikliga 3 rakendatava meetme ning määrusega taotletava eesmärgi vahel. Komisjon tuletab meelde, et oleks olnud tehniliselt võimatu määrata ette kindlaks, millised tootekogused kujutasid endast „ülemääraseid” koguseid ning järelikult, millised peatamismenetlusele allutatud toodete kogused kujutasid endast „spekulatiivseid” koguseid. Mis puudutab normihierarhia väidetavat rikkumist, siis märgib komisjon, et Üldkohtu arutluskäik on selles osas veatu.
– Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väitega, et on rikutud ühenduse õigust ning vääralt tõlgendatud määruse nr 1972/2003 artiklit 3, peab Poola Vabariik konkreetsemalt silmas vaidlustatud kohtuotsuse punkte 186–193, milles Üldkohus sedastas järgmist:
„186   On tõsi, et komisjon ei saa [2003. aasta] ühinemisakti sõnastust muuta väljaspool selleks ühinemislepingu ja [2003. aasta] ühinemisaktiga kindlaks määratud õigusraamistikku. Ometi, nagu komisjon õigesti märgib, annab ühinemisakti artikkel 41 talle õiguse võtta vajalikke meetmeid selleks, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut nendes liikmesriikides kehtivalt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale.
187   Samuti on oluline meenutada, nagu tuleneb ka eelnevalt käesolevas kohtuotsuses esitatud kaalutlustest, et 1. mail 2004 uutes liikmesriikides vabas ringluses olevate kaupade ülemääraste varude suhtes kehtestatud maksusüsteem, mis on sätestatud määruse nr 1972/2003 artiklis 4 ja mis hõlmab eelkõige üksikettevõtjate käes olevate ülemääraste varude maksustamist, on vaid üks üleminekumeede, mille komisjon võib [2003. aasta] ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel võtta.
188   Järelikult peavad selle maksusüsteemi tõhusa mõju kaitsmiseks vajalikud meetmed olema samuti hõlmatud selle viimase sättega, kuna vastasel juhul ei ole võimalik kõne all oleva süsteemi abil, mis on vajalik selleks, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut nendes liikmesriikides kehtivalt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale, saavutada ühenduse turul taotletavaid eesmärke.
189   Järelikult tuleb kontrollida, kas […] peatamismenetlusele allutatud või pärast ekspordiformaalsuste täitmist laienenud ühenduse piires transportimisel olevate toodete maksustamine nende vabasse ringlusesse lubamise päeval kohaldatava
erga omnes
imporditollimaksuga vastavalt määruse nr 1972/2003 artiklile 3 on hädavajalik selleks, et tagada nimetatud määruse artikli 4 kasulik mõju.
190   Sellega seoses on oluline meenutada, et komisjoni pädevus seoses ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas meetmete võtmisega on ulatuslik (Euroopa Kohtu 11. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas
265/87: Schräder HS Kraftfutter, EKL 1989, lk 2237
, punkt 22, ja 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-445/00: Austria
vs.
nõukogu, EKL 2003, lk I-8549
, punkt 81). Seega saab määruse nr 1972/2003 artikli 3 õigusvastasuse tuvastada üksnes siis, kui leitakse, et selles sätestatud meede on nimetatud määruse artikli 4 kasuliku mõju kaitsmiseks ilmselgelt ebavajalik.
191   Nagu on märkinud komisjon, saavad määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete puudumise korral uutes liikmesriikides asuvad ettevõtjad kõne all olevate toodete ülemääraseid varusid kunstlikult vähendada, allutades need enne 1. maid 2004 ühes või mitmes uues liikmesriigis peatamismenetlusele. Seda tehes ei ole nimetatud ettevõtjatel kohustust tasuda määruse nr 1972/2003 artiklis 4 sätestatud maksu nende päritoluriigis, kui nad ei oma 1. mail 2004 ülemääraseid varusid.
192   Peatamismenetlusele allutatud tooted oleks nende käsutuses teistes liikmesriikides ja ettevõtjad saaksid need 1. mail 2004 laienenud ühenduses vabasse ringlusesse lasta, ilma et nad peaksid nende eest tasuma vaidlusalust maksu, millisel juhul kaotaks oma sisu aga määruse nr 1972/2003 artikkel 4.
193   Seega tuleb asuda seisukohale, et sellised meetmed, nagu on sätestatud määruse nr 1972/2003 artiklis 3, on vajalikud selleks, et kaitsta nimetatud määruse artikli 4 kasulikku mõju.”
Nagu tuletas meelde Üldkohus, annab 2003. aasta ühinemisakti artikli 41 esimene lõik komisjonile pädevuse võtta kolmeaastase üleminekuperioodi vältel vastu kõik meetmed, mis on vajalikud, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale vastavalt ühinemisaktis sätestatud tingimustele.
Mis puudutab ühise turukorralduse suhtes kohaldatavaid eeskirju, siis 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktid 1–4 seavad eesmärgiks ülemääraste varude soetamise ennetamise ning samuti nende likvideerimise.
Komisjon võib seega 2003. aasta ühinemisakti artiklis 41 sisalduva volituse alusel võtta üleminekumeetmetena erimeetmeid, isegi selliseid meetmeid, millega tehakse vajaduse korral erand selle akti alusel uute liikmesriikide suhtes kohaldatavaks muudetud sätetest, nagu kõnealuse akti IV lisas ette nähtud sätted, ja seda tingimusel, et nimetatud artiklis 41 kehtestatud tingimused on täidetud.
Seetõttu saab normihierarhia põhimõtte rikkumist käsitlevat argumenti komisjoni võetud meetmete puhul õigustatuks pidada vaid siis, kui tuvastatakse, et need meetmed ei ole sel moel põllumajanduse valdkonnas kehtestatud eesmärkide saavutamiseks vajalikud.
Selles osas tuleb märkida, et Üldkohus viitas õigesti kohtupraktikale, mille kohaselt komisjonil on ühise põllumajanduspoliitika raames laiaulatuslik kaalutlusõigus, mistõttu peab kohtu kontroll piirduma sellega, kas komisjon on ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire (vt selle kohta 21. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-189/01: Jippes jt, EKL 2001, lk I-5689
, punkt 80). Sellest tulenevalt ei ole alust kontrollida, kas komisjoni võetud meede on kõige sobivam, kuid kohus peab kontrollima, kas see ei ole ilmselgelt sobimatu.
Käesoleval juhul selgitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 191 ja 192 üksikasjalikult põhjuseid, miks määruse nr 1972/2003 artikkel 4 muutuks sisutühjaks, kui komisjon ei oleks kehtestanud selle määruse artiklis 3 ette nähtud meetmeid.
Nii kohaldatakse kõnealuse artikli 4 alusel selle kohaldamisalasse kuuluvate toodete suhtes
erga omnes
imporditollimaksu siis, kui uutes liikmesriikides tuvastatud varud on 1. mail 2004 ülemäärased. Selle maksu tasumisest pääsemiseks võiksid ettevõtjad allutada kõik tootekogused, mis võidakse lugeda ülemääraseks, peatamismenetlusele, millele järel neil oleks võimalik lasta nimetatud tooted vabasse ringlusesse, ilma et nad maksaksid vastavalt 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 5. peatüki sätetele kõnealust
erga omnes
imporditollimaksu.
Just nimelt seoses nende sätetega oli Euroopa Kohtul juba võimalus täpsustada, et nendega kehtestatakse sooduskord, mille kohaldamist võib nõuda ainult teatud formaalsuste täitmise tingimusel (vt selle kohta 29. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-248/09: Pakora Pluss, EKL 2010, lk I-7697
, punktid 39–41).
Seda sooduskorda ei saa aga kasutada selleks, et hoida kõrvale määruse nr 1972/2003 artiklis 4 kehtestatud
erga omnes
imporditollimaksu maksmisest ülemääraste varude olemasolu tuvastamise korral.
Nii näib määruse nr 1972/2003 artikkel 3, millega nähakse ette
erga omnes
imporditollimaksu kohaldamine uutest liikmesriikidest pärit toodete suhtes, mis on allutatud ühele selles sättes nimetatud peatamismenetlusele, olevat meede, mis on vältimatult vajalik 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktides 1–4 kirjeldatud eesmärkide saavutamiseks.
Kuivõrd ei ole tõendatud, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 sätestatud meetmete eesmärk on midagi muud kui selle määruse artikli 4 kasuliku mõju tagamine või et nendega muudetakse oluliselt 2003. aasta ühinemisakti, siis ei rikkunud Üldkohus õigusnorme, kui ta lükkas tagasi Poola Vabariigi argumendi, et on rikutud normihierarhia põhimõtet, ja otsustas, et komisjon oli pädev võtma meetmed, mis olid vajalikud maksusüsteemi kasuliku mõju kaitsmiseks.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Poola Vabariigi argument põhjusliku seose puudumise kohta, mille kohaselt oleks piisanud määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud tollimaksu kohaldamisest mitte kõigi selle maksu kohaldamisalasse kuuluvate toodete suhtes, olenemata nende kogusest, vaid üksnes nende toodete ülemääraste koguste suhtes.
Nimelt, kui Poola Vabariik väidab, et Üldkohus jättis kontrollimata, kas tema soovitatud meede oleks olnud sobivam, heidab ta kohtule tegelikult ette seda, et viimane ei ületanud kohtuliku kontrolli piire, mida ta peab järgima komisjonile ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas meetmete võtmisel kuuluvat pädevust hinnates.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viies väide
– Poolte argumendid
Viienda väitega, et on rikutud EÜ artiklit 253, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette, et ta pidas piisavaks määruse nr 1972/2003 artikli 3 põhjendust.
Poola Vabariik on seisukohal, et kuivõrd selle määruse artikli 3 põhjendus ei tulene sõnaselgelt selle määruse põhjendustest ning seda on võimalik välja selgitada üksnes „keeruka” kohtuliku tõlgendamise abil, siis ei vasta see ilmselgelt EÜ artiklis 253 määratletud nõuetele. Ta leiab, et ilmselgelt väär on Üldkohtu arutluskäik, mille kohaselt on see artikkel 3 mõeldud kõnealuse määruse artikli 4 täiendamiseks ning ei vaja seega eraldiseisvat õigustust.
Poola Vabariik tuletab meelde, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 esemeline kohaldamisala on laiem kui määruse artikli 4 kohaldamisala, sest viimane artikkel hõlmab üksnes asjaomaste toodete ülemääraseid varusid, samas kui esimest kohaldatakse peatamismenetlusele allutatud asjaomaste toodete mis tahes koguste suhtes. Ta lisab, et Üldkohtu tõdemused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 235 ja 236, mis seonduvad määruse nr 1972/2003 vastuvõtmise protsessiga, ei ole samuti piisavad selleks, et oleks täidetud nende asjaomaste ettevõtjate suhtes esinev põhjendamiskohustus, kes jäid nimetatud artikli 3 põhjendamata jätmise tõttu ilma võimalusest teada, kas nende suhtes maksu kohaldamine tugines piisavale õiguslikule alusele.
Komisjon väidab, et asjaolu, et määruse nr 1972/2003 põhjendustes puuduvad konkreetsed põhjendused määruse artikli 3 kohta, ei võimalda asuda seisukohale, et selle artikliga kehtestatud meetmed on põhjendamata. Komisjon leiab, et Üldkohus analüüsis õiglaselt ja põhjalikult nimetatud artikli 3 põhjenduse vastavust EÜ artiklist 253 tulenevatele nõuetele.
– Euroopa Kohtu hinnang
Üldkohus tuletas EÜ artiklis 253 kehtestatud põhjendamise nõudega seoses meelde järgmist:
„214   Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artikliga 253 nõutav põhjendus vastama asjaomase õigusakti olemusele ning kajastama selgelt ja ühemõtteliselt akti autoriks olnud institutsiooni kaalutlusi, võimaldamaks huvitatud isikutel võetud meetme põhjendustega tutvuda ja pädeval kohtul kontrolli teostada (vt Euroopa Kohtu 24. novembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-138/03, C-324/03 ja C-431/03: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-10043
, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
215   Seda nõuet hinnates tuleb lähtuda antud juhtumi asjaoludest, eelkõige akti sisust, toodud põhjenduste laadist ning selgituste saamise huvist, mis võib adressaatidel või teistel aktist otseselt ja isiklikult puudutatud isikutel olla. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt eespool […] viidatud kohtuotsus Itaalia
vs.
komisjon, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
216   Mis puudutab määrust, siis võib põhjendustes piirduda viitega määruse vastuvõtmist tinginud olukorrale tervikuna ja selle üldistele eesmärkidele (Euroopa Kohtu 3. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas
3/83: Abrias jt
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 1995
, punkt 30, ja 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-342/03: Hispaania
vs.
nõukogu, EKL 2005, lk I-1975
, punkt 55).
217   Lisaks, kui üldkohaldatavast õigusaktist nähtub institutsiooni taotletava eesmärgi põhisisu, oleks kohatu nõuda, et erinevad tehnilised valikud oleks eraldi põhjendatud (vt Euroopa Kohtu 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas:
C-310/04: Hispaania
vs.
nõukogu, EKL 2006, lk I-7285
, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).”
Arvestades seda, et ükski määruse nr 1972/2003 põhjendustest ei selgita sõnaselgelt konkreetseid põhjusi, miks komisjon võttis vastu määruse nr 1972/2003 artiklis 3 sätestatud meetmed uutest liikmesriikidest pärit toodete suhtes, siis asetas Üldkohus asjaomased meetmed nende konteksti ja sedastas järgmist:
„229   […] Nagu nähtub määruse nr 1972/2003 põhjendusest 3, on üks selle määruse peamisi eesmärke vältida võimalikku ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu, mis tuleneb ülemääraste varude soetamisest.
230   Määruse nr 1972/2003 loogikast tulenevalt saavutatakse nimetatud eesmärk uutes liikmesriikides olemasolevate ülemääraste varude suhtes määruse artiklis 4 osutatud maksu kehtestamise kaudu ning määruse põhjenduses 3 on sõnaselgelt viidatud sellele, et niisugune maksustamine on sobilik selleks, et tagada kõne all oleva eesmärgi saavutamine.
231   Seoses uutest liikmesriikidest pärinevate toodetega, mis on allutatud peatamismenetlusele, on määruse nr 1972/2003 artikli 3 ainus roll täiendada nimetatud määruse artikliga 4 kehtestatud ülemääraste varude maksustamise süsteemi ning täpsemalt tagada nimetatud sätte kasulik mõju.
232   Mis puudutab kõne all olevaid uutest liikmesriikidest pärinevaid tooteid, siis on määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete vajalikkus selle maksustamise süsteemi täiendamisel ilmne, sest nagu on rõhutatud eespool punktides 191–193, on ilmne, et kui sellised meetmed puuduksid, siis kõikidel ettevõtjatel, kes omavad tooteid, mille suhtes võidakse kohaldada nimetatud määruse artikliga 4 kehtestatud maksu, oleks võimalus sellest maksu maksmise kohustusest kõrvale hoiduda seeläbi, et nad allutaksid asjaomased tooted selle määruse artiklis 3 mainitud tolliprotseduuridele mõnes teises liikmesriigis.
233   Sellest tuleneb, et seoses kõne all olevate uutest liikmesriikidest pärinevate toodetega on määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmed ainult üks komisjoni tehniline lahendus, mille eesmärk on tagada nimetatud määruse artikli 4 kasulik mõju ning viimati nimetatud säte on komisjoni peamine tehniline lahendus selleks, et saavutada eesmärk, milleks on ära hoida ülemääraste varude soetamine uutes liikmesriikides.
234   Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et komisjonil ei olnud, arvestades eespool punktides 216 ja 217 viidatud kohtupraktikat, kohustust põhjendada täpsemalt määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmete vajadust, kuna nimetatud määruse põhjendused toovad sõnaselgelt välja eesmärgi takistada ülemääraste varude soetamist ja vajaduse kehtestada nimetatud varude suhtes maksustamise süsteem (põhjendus 3) ning et selline olukord tingis nimetatud määruse vastuvõtmise (põhjendus 1 ja 3 koosmõjus). Seega tuleb kõne all olevat põhjendamist pidada selle suhtes piisavaks.”
Mis puudutab Poola Vabariigi argumenti, mille kohaselt Üldkohtu tõlgendus oli väidetavalt „keerukas”, siis tuleb märkida, et see väide, isegi kui see on põhjendatud, ei saa tingida vaidlustatud kohtuotsuse arvustatavate punktide tühistamist.
Nimelt tuvastas Üldkohus pärast seda, kui ta oli õigustatult meelde tuletanud EÜ artiklist 253 tulenevat põhjendamiskohustust käsitlevat väljakujunenud kohtupraktikat, et määruse nr 1972/2003 peamine põhjendus on ära toodud selle määruse põhjendustes 1–3.
Määruse nr 1972/203 põhjenduse 1 kohaselt on üleminekumeetmete eesmärk vältida põllumajanduse ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu, mis tuleneb ühinemisest. Kui põhjendused 2 ja 4 seonduvad eksporditoetusi puudutavate meetmetega, siis põhjendus 3 käsitleb täpsemalt ühist turukorraldust mõjutada võivaid kaubandushäireid ja tooteid, millega kaubeldakse kunstlikult selleks, et need ei kuuluks enam uutes liikmesriikides tuvastatud ülemääraste varude hulka.
Käesoleval juhul tuleb seega tuvastada, et määruse nr 1972/2003 põhjendused võimaldavad huvitatud isikutel nende üleminekumeetmete põhjendustega piisavalt tutvuda ning pädeval kohtul kontrolli teostada.
Need asjaolud, mis võimaldasid Üldkohtul eeskätt teise väite raames, et komisjonil puudub pädevus, kontrollida, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetmed olid vältimatult vajalikud selle määrusega kehtestatud süsteemi kasuliku mõju kaitsmiseks, ei vaja üksikasjalikumat põhjendamist.
Lisaks sellele, kuivõrd üks Poola Vabariigi argumentidest lähtub väärast eeldusest, et määruse nr 1972/2003 artikli 3 esemeline kohaldamisala on laiem kui sama määruse artikli 4 kohaldamisala, samas kui vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustest, mis on esitatud neljanda väite uurimise raames ning mida on korratud käesoleva kohtuotsuse punktides 129–133, tuleneb selgelt, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetmed olid vältimatult vajalikud selleks, et tagada selle määruse artikli 4 kasulik mõju, siis tuleb see argument samadel põhjustel tagasi lükata.
Mis puudutab teist argumenti majandustegevuses osalejate suhtes esineva põhjendamiskohustuse kohta, siis tuleb meenutada, et vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 214 ja 215 viidatud kohtupraktikale on asjaomaste isikute ja täpsemalt asjaomaste majandustegevuses osalejate huvi üks kriteerium, mida võetakse arvesse põhjendamiskohustuse hindamise raames.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 229–234 ei tulene aga, et Üldkohus oleks rikkunud selle kohtupraktikaga arvestades õigusnorme.
Lõpetuseks tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib akt olla põhjendatud kokkuvõtlikult, kui selle vastuvõtmine toimub kontekstis, mis on huvitatud isikutele hästi tuttav (vt selle kohta 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-301/96: Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I-9919
, punktid 89–93, ja 22. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-42/01: Portugal
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I-6079
, punktid 69 ja 70).
Seega sedastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 235 ja 236 õigustatult järgmist:
„235
Seda järeldust toetab ka kontekst, milles määrus nr 1972/2003 vastu võeti. Lisaks ei vaidlusta Poola Vabariik seda, et ta oli tihedalt nimetatud määruse vastuvõtmise menetlusega seotud, osaledes vaatlejana erinevate komiteede koosolekutel, kes selle määruse vastuvõtmise üle arutasid. Poola Vabariigi ja komisjoni vahel toimus nimetatud küsimuses isegi tihe kirjavahetus. Lisaks nähtub kohtutoimikust, et komisjon õhutas seoses nimetatud määrusega erinevate küsimuste arutamist ning kaalus võimalikke muudatusi enne määruse vastuvõtmist.
Samuti tuleb rõhutada, et kohtutoimikust nähtub, et komisjon arutas spetsiaalselt Poola Vabariigiga esiteks küsimust, kas määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud meetmed ületavad nimetatud institutsioonile [2003. aasta] ühinemisakti artikliga 41 antud pädevuse, ning teiseks nimetatud meetmete võtmise aluseks olevaid põhjendusi.”
Eeltoodust lähtuvalt tuleb viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuues väide
– Poolte argumendid
Kuuenda väitega, et on rikutud kaupade vaba liikumise põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette seda, et ta otsustas, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetmete, mis võeti 2003. aasta ühinemisakti artikli 41 alusel, kooskõla EÜ artikliga 25 ei saa mingil juhul hinnata. Poola Vabariik leiab, et sel moel toimides keeldus Üldkohus uurimast sisulisest küljest Poola Vabariigi esitatud väidet.
Ta leiab, et tõlgendus, mille Üldkohus andis 25. mai 1978. aasta otsusele kohtuasjas
136/77: Racke (EKL 1978, lk 1245)
, on väär, sest selles kohtuasjas kõne all olnud meetmete õiguspärasuse hindamisel arvesse võetav otsustava tähtsusega element oli tema arvates vaidlusaluste tasude olemus, aga mitte nende autori isik. Üldkohus asus tema arvates vääralt seisukohale, et üleminekumeetmed võisid kujutada endast erandit õigusnormidest, mida muidu antud õigusliku olukorra suhtes kohaldataks, nagu EÜ artikkel 25, samas kui 2003. aasta ühinemisakti artikkel 41 ei luba sellise erandi kehtestamist, ning et kõik püüdlused eeldada sellise erandi olemasolu teleoloogiliste viidete abil on tagajärjetud, sest määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetmed ei olnud vajalikud selle määrusega taotletavate eesmärkide saavutamiseks. Poola Vabariik lisab, et arutluskäik, mida Euroopa Kohus järgis 20. oktoobri 1987. aasta otsuses kohtuasjas
119/86: Hispaania
vs.
komisjon (EKL 1987, lk 4121)
, ei ole käesolevale kohtuasjale ülekantav, sest akt Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ning asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
EÜT 1985, L 302, lk 23
; edaspidi „1985. aasta ühinemisakt”) sisaldas sõnaselget luba võtta vastu täiendav kaubandusmehhanism.
Komisjon leiab, et Poola Vabariigi poolt vaidlustatud kohtuotsusele antud tõlgendus on väär. Mis puudutab viidet eespool viidatud kohtuotsusele Racke, siis rõhutab komisjon asjaolu, et Üldkohus uuris õigustatult aktide olemust, aga mitte nende autori isikut. Seoses viitega 1985. aasta ühinemisaktile keeldub komisjon nõustumast sellega, et mõiste „täiendav kaubandusmehhanism” kasutamine tähendab seda, et on lubatud teha erandeid kaubavahetust reguleerivatest üldpõhimõtetest, samas kui mõiste „üleminekumeetmed” seda ei luba.
– Euroopa Kohtu hinnang
Kaupade vaba liikumise põhimõtte väidetava rikkumise kohta sedastas Üldkohus järgmist:
„179
Poola Vabariigi seisukoht ei ole vastuvõetav. Vastupidi sellele, mida väidab Poola Vabariik, ei ole määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maksu sissenõudmine vastuolus EÜ artiklis 25 sätestatud tollimaksude ja samaväärse toimega maksude keeluga, kuna nimetatud maks ei kujuta endast ühe liikmesriigi poolt ühepoolselt otsustatud tasu, vaid see on ühenduse meede, mis on võetud ajutiselt selleks, et ära hoida põllumajanduspoliitikas seoses kümne uue liikmesriigi ühinemisega tekkida võivaid teatud raskusi (vt selle kohta [eespool viidatud kohtuotsus Racke], punkt 7).
Lisaks tuleb märkida, et komisjon võttis määruse nr 1972/2003, ja seega ka selle artikli 3 vastu [2003. aasta] ühinemisakti artikli 41 ehk sätte alusel, mis lubab võtta vajalikke üleminekumeetmeid selleks, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut nendes liikmesriikides kehtivalt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale. Need üleminekumeetmed võivad kujutada endast eelkõige erandeid õigusnormidest, mida muidu antud õigusliku olukorra suhtes kohaldataks, nagu EÜ artikkel 25. Järelikult peab Esimese Astme Kohus kontrollima ainult küsimust, kas määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud meetmed on lahutamatu osa üleminekumeetmetest, mida võib võtta [2003. aasta] ühinemisakti selle sätte kohaselt. Kui see osutub õigeks, siis ei saa seda korda põhimõtteliselt kritiseerida asjaolu tõttu, et see on vastuolus ühinemislepingu ja [2003. aasta] ühinemisakti sätetega, mis keelavad tollimaksud (vt selle kohta [eespool viidatud kohtuotsus] Hispaania
vs.
nõukogu ja komisjon […], punkt 15).
Järelikult ei saa Poola Vabariik selleks, et vaidlustada määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud maksude seaduslikkust, tõhusalt tugineda kaupade vaba liikumise põhimõtte rikkumisele ning eelkõige EÜ artiklile 25. […]”
Tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab Poola Vabariik, ei tulene vaidlustatud kohtuotsuse eespool viidatud punktidest, et selliseid meetmeid, nagu on kehtestatud määruse nr 1972/2003 artiklis 3, ei saa ühenduse õiguse alusel vaidlustada.
Üldkohus asus tõepoolest eespool viidatud kohtuotsust Racke tõlgendades seisukohale, et määruse nr 1972/2003 artiklis 3 kehtestatud maksude sissenõudmine ei ole vastuolus EÜ artiklis 25 kehtestatud keeluga, kuna nimetatud maksu puhul on tegemist ühenduse üleminekumeetmega, mis on võetud selleks, et asjaomased ametiasutused saaksid võtta samme seoses põllumajanduse valdkonnas kümne uue riigi liiduga ühinemisest tulenevalt tekkida võivate raskustega. Seega on selle hindamise raames arvesse võetavaks otsustava tähtsusega elemendiks mitte võetud meetmete autori isik, vaid vaidlusaluste tasude olemus.
Lisaks sellele tuleb tuvastada, et tõlgendus, mille Üldkohus andis eespool viidatud kohtuotsusele Racke, ei takistanud tal eespool viidatud kohtuotsusele Hispaania
vs.
nõukogu ja komisjon viidates õigustatult lisada, et üleminekumeetmete võtmist võib õigusvastaseks pidada vastuolu tõttu sätetega, mis keelavad tollimaksu kehtestamise, kui ilmneb, et kehtestatud meetmed ei ole lahutamatu osa üleminekumeetmetest, mida võib võtta 2003. aasta ühinemisakti asjaomase sätte alusel.
Sellest tuleneb, et põhjendatud ei ole Poola Vabariigi argument, mille kohaselt tõlgendas Üldkohus eespool viidatud kohtuotsust Racke moel, mis välistas mis tahes võimaluse kontrollida määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud meetmete õiguspärasust.
Lisaks ei saa Üldkohtule ette heita seda, et ta ei teinud otsust sisulistes küsimustes. Nimelt, mis puudutab küsimust sellest, kas määruse nr 1972/2003 artikliga 3 kehtestatud meetmed on lahutamatu osa üleminekumeetmetest, mida võib võtta 2003. aasta ühinemisakti artikli 41 alusel, tuleb tähelepanu pöörata hinnangule, mille Üldkohus andis, uurides neljandat väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–193, mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 129–133, ning mis puudutab küsimust, kas määruse nr 1972/2003 artiklis 3 kehtestatud meetmed on vältimatult vajalikud selleks, et tagada selle määruse artiklis 4 kehtestatud meetmete kasulik mõju.
Samuti tuleb tagasi lükata Poola Vabariigi argument, mille kohaselt eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs.
nõukogu ja komisjon ei ole käesolevale kohtuasjale ülekantav, sest 1985. aasta ühinemisakt sisaldas sõnaselget luba kehtestada „täiendav mehhanism”, samas kui 2003. aasta ühinemisaktis sellist luba antud ei ole, kuivõrd see viimati nimetatud akt näeb artiklis 41 sõnaselgelt ette kõigi üleminekumeetmete kehtestamise, mis on vajalikud, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühenduse korrale, ja mis võivad – nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 124–133 – hõlmata erandeid, mis on vältimatult vajalikud selle aktiga taotletavate eesmärkide saavutamiseks.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb kuues väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Seitsmes väide
– Poolte argumendid
Seitsmenda väitega, et on rikutud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette, et ta asus seisukohale, et Poola ja vanade liikmesriikide ettevõtjate erinev kohtlemine oli objektiivselt õigustatud. Poola Vabariik rõhutab, et diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine ei tulene mitte niivõrd eri sätete kohaldamisest, kuivõrd selliste sätete kohaldamist objektiivselt õigustava põhjuse puudumisest.
Esiteks ei olevat komisjon tema arvates tõendanud, et spekuleerimise risk tulenes eeskätt Poolast pärit kaubavoogudest ning seega lähtus ta omavoliliselt eesmärgist ennetada „ühepoolse” häirimise riski, samas kui see risk oleks tegelikult võinud tuleneda ka vanadest liikmesriikidest pärit kaubavoogudest.
Teiseks, isegi eeldusel, et spekuleerimise risk tulenes peamiselt Poolast pärit kaubavoogudest, oleks Poola Vabariigi arvates piisanud üleminekuperioodil sooduskorra raames kohaldatavate imporditollimaksude kehtima jätmisest, selle asemel, et kehtestada suurem
erga omnes
maks. Seega jättis Üldkohus võtmata seisukoha Poola Vabariigi argumendi suhtes, mille kohaselt Poolast pärit kaubavoogudest tuleneva spekuleerimise riski ennetamise vajadus ei saanud objektiivselt õigustada uute ja vanade liikmesriikide ettevõtjate erinevat kohtlemist määruse nr 1972/2003 artiklis 3 ette nähtud ajavahemiku vältel.
Komisjon väidab, et Üldkohus uuris vanade ja uute liikmesriikide ettevõtjate erineva kohtlemise küsimust, tehes seoses uutest liikmesriikidest pärit kaubavoogudega otsuse, et määruse nr 1972/2003 artiklis 4 kehtestatud maksu tõhususe tagamine oli vajalik, ja seoses vanadest liikmesriikidest pärit kaubavoogudega, et oli vaja vältida eksporditoetuste topeltmaksmist. Komisjon on seisukohal, et vastupidi Poola Vabariigi väidetele võttis Üldkohus arvesse „kahepoolse” häirimise riski. Imporditollimaksu määra osas leiab komisjon, et see argument seondub proportsionaalsuse põhimõttega, mille rikkumisele aga seoses määruse nr 1972/2003 artikliga 3 ei viidatud.
– Euroopa Kohtu hinnang
Diskrimineerimiskeelu põhimõtte väidetava rikkumise kohta leidis Üldkohus järgmist:
„199
Nagu on meenutatud eespool punktides 128–130, siis kuigi EÜ artikli 34 lõike 2 teises lõigus sätestatud ühenduse põllumajandustootjate mittediskrimineerimise põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei tohi kohelda erinevalt ega erinevaid olukordi ühetaoliselt, kui selline kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud, oli 1. mail 2004 põllumajanduse olukord uutes liikmesriikides vanade liikmesriikide omast kardinaalselt erinev.
See tähendab, et diskrimineerimine ei saa tuleneda lihtsalt erinevate reeglite kohaldamisest uute liikmesriikide ja vanade liikmesriikide ettevõtjate suhtes.
Käesoleval juhul on komisjon õigesti märkinud, et kuigi määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõikes 2 mainitud sätete eesmärk on seoses uutest liikmesriikidest pärit olevate toodetega takistada, et ettevõtjad saaksid ühte neist peatamismenetlustest kasutades kunstlikult vähendada oma enne 1. maid 2004 soetatud varusid, selleks et need peale nimetatud kuupäeva ilma tollimaksudeta vabasse ringlusesse lasta, siis on neil sätetel ilmselgelt teistsugune eesmärk seoses toodetega, mis pärinevad ühendusest ja mille suhtes kehtib peatamismenetlus või mis on transportimisel laienenud ühenduse piires pärast ekspordiformaalsuste läbimist.
Kuna viimaste toodete suhtes määruse nr 1972/2003 artiklis 4 osutatud vaidlusalune maks ei kehti, siis ei saa määruse artikli 3 lõikes 2 mainitud sätete eesmärk olla kõne all oleva maksu kasuliku mõju kaitsmine nende toodete osas.
Vastupidi – määruse artikli 3 lõikes 2 mainitud sätete eesmärk on eelkõige ära hoida, et enne 1. maid 2004 ühendusest eksporditud põllumajandustooted, millele on makstud eksporditoetust, allutataks pärast ekspordiformaalsuste täitmist hiljem peatamismenetlusele või neid transporditaks laienenud ühenduse piires ning need oleksid Euroopa Liidu territooriumil vabas ringluses, ilma et nende eest oleks makstud tollimakse, kuna neile toodetele võidakse uuesti õigustamatult anda eksporditoetust. See eesmärk on sätestatud määruse nr 1972/2003 põhjenduses 4:
„On vaja vältida teise toetuse maksmist kolmandatesse riikidesse pärast 30. aprilli 2004 eksporditavatele toodetele, millele maksti eksporditoetust enne 1. maid 2004.”
Ainult seepärast sätestab määruse nr 1972/2003 artikli 3 lõike 2 teine lõik vabastuse juhuks, kui ettevõtja tõendab, et nendele toodetele ei ole eelnevalt makstud eksporditoetust.
Kuna määruse nr 1972/2003 artiklis 3 sisalduvate sätetega taotletava mõlema eesmärgi saavutamiseks on kindlasti vaja rakendada erinevat korda peatamismenetlusele allutatud toodete suhtes, mis ühelt poolt pärinevad uutest liikmesriikidest ja teiselt poolt pärinevad 15 liikmesriigiga ühendusest, siis ei saa erinevate kordade rakendamist nende kahe toodete kategooria suhtes pidada diskrimineerivaks.”
Eelnevast tuleneb, et Üldkohus analüüsis üksikasjalikult korda, mida kohaldatakse uutest liikmesriikidest importimise suhtes, ning korda, mida kohaldatakse vanadest liikmesriikidest importimise suhtes vastavalt määruse nr 1972/2003 artikli 3 sätetele. Üldkohus asus õigustatult seisukohale, et kuivõrd nende sätetega taotleti eri eesmärke seoses uutest liikmesriikidest pärinevate toodete ning vanadest liikmesriikidest pärinevate toodetega, siis ei saa eri kordade kohaldamine nende toodete suhtes kujutada endast diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist.
Esiteks, mis puudutab Poola Vabariigi argumenti, mille ta esitas komisjoni kohta ning mis tugineb sellele, et see institutsioon ei tõendanud määruses nr 1972/2003, et spekuleerimise risk tulenes eeskätt Poolast pärit kaubavoogudest, siis tuleb meenutada, et apellatsioonkaebuses tuleb arvustada vaidlustatud kohtuotsust, mitte asjaomast määrust, mistõttu see argument tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 97 ja 98 ära toodud põhjustele vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab etteheidet, et Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et spekuleerimise riski ennetamiseks oli piisav jätta Poolast pärit kaupade suhtes üleminekuperioodi vältel kehtima sooduskorra raames kohaldatavad imporditollimaksud, siis tuleb märkida, et Poola Vabariik üksnes kordab argumente, mis ta esitas eelnevate väidete raames, mis käsitlesid määruse nr 1972/2003 artiklis 3 kehtestatud meetmete ebavajalikkust, ning et ta ei esita ühtegi õiguslikku argumenti, mis võimaldaks asuda seisukohale, et Üldkohus rikkus kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet.
See argument tuleb samuti tagasi lükata.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb seitsmes väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kaheksas väide
– Poolte argumendid
Kaheksanda väitega, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, heidab Poola Vabariik Üldkohtule ette, et ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 246 seisukohale, et ühendus ei olnud loonud olukorda, mis võis tekitada õiguspärase ootuse sellel liikmesriigil või Poola ettevõtjatel. Poola Vabariik leiab, et ühinemislepingu sätted ise on õiguspärase ootuse allikaks ning tavapäraselt hoolsatel ettevõtjatel ei olnud võimalik ette näha, et 2003. aasta ühinemisakti artiklit 41 võidakse kasutada selliste sätete kehtestamiseks, millega nähakse ette erand ühinemisakti IV lisa 5. peatükist.
Komisjon väidab, et kõnealune ühinemisakt ja veelgi täpsemalt selle artikkel 41 lubasid tal võtta kõik sobivad üleminekumeetmed. Kuivõrd aktis ei ole täpsustatud selliste meetmete võtmise menetlust, siis ei saa see akt olla õiguspärase ootuse tekkimise aluseks.
– Euroopa Kohtu hinnang
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte osas sedastas Üldkohus järgmist:
„245
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt saab õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele ühenduse õigusnormide vastu tugineda vaid juhul, kui ühendus on ise eelnevalt loonud õiguspärase ootuse teket soodustava olukorra (vt eespool […] viidatud kohtuotsus Weidacher, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb märkida, et ühendus ei ole käesoleval juhul seoses Poola Vabariigi või Poola ettevõtjatega eelnevalt õiguspärase ootuse teket soodustavat olukorda loonud.
Esiteks ei ole ühendus huvitatud ringkondadele mitte ühelgi viisil oma tegevuse või tegevusetusega mõista andnud, et kui 1. mail 2004 leiab aset laienemine, siis niisuguseid üleminekumeetmeid, mis tagavad eelkõige nende meetmete kasuliku mõju, mille eesmärk on vältida ülemääraste varude soetamisest tekkivaid häireid ühenduse turul, ei võeta.
Lisaks tuleb märkida, et iga tavapäraselt hoolas ettevõtja, kes on tooted enne 1. maid 2004 allutanud mõnele määruse nr 1972/2003 artiklis 3 osutatud korrale, pidi alates [2003. aasta] ühinemisakti avaldamisest Euroopa Liidu Teatajas teadma, et nimetatud õigusakti artikli 41 esimese lõigu kohaselt on komisjonil õigus, selleks et uutes liikmesriikides kehtivad korrad kohandada ühise turukorraldusega, võtta üleminekumeetmeid, ning need meetmed võivad vajaduse korral mõjutada juba määruse nr 735/2004 avaldamise ajal kindlaks määratud ülemääraseid varusid ning tooteid, mis on allutatud peatamismenetlusele (vt selle kohta eespool […] viidatud kohtuotsus Weidacher, punkt 33). Lisaks sellele suhtles komisjon käesolevas asjas kavandatavate meetmete osas Poola Vabariigiga komitee raames, mis arutles määruse nr 1972/2003 vastuvõtmise üle. Seega ei saa Poola Vabariik tugineda sellele, et tema õiguslikku ootust on rikutud.”
Tuleb märkida, et Üldkohus asus õigustatult seisukohale, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ei olnud rikutud.
Nimelt on väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt võimalus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele antud igale majandustegevuses osalejale, kellel institutsioon on tekitanud põhjendatud lootusi. Kuigi õiguspärase ootuse kaitse põhimõte kuulub liidu aluspõhimõtete hulka, ei saa majandustegevuses osalejatel siiski olla õiguspärast ootust kehtiva olukorra säilimise suhtes, mida ühenduse institutsioonid võivad oma kaalutlusõigust kasutades muuta, eriti sellises valdkonnas nagu ühine turukorraldus, mille eesmärk on pidev kohanemine majandusliku olukorra muutustega (vt selle kohta 15. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-37/02 ja C-38/02: Di Lenardo ja Dilexport, EKL 2004, lk I-6911
, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
See kehtib ka ühineva liikmesriigi puhul (vt selle kohta 23. märtsi 2011. aasta määrus kohtuasjas C-535/09 P: Eesti
vs.
komisjon, punkt 73).
Nii ei saanud Poola Vabariigil ega Poola ettevõtjatel olla õiguspärast ootust, et õiguslik regulatsioon jääb selliseks, nagu see tulenes 2003. aasta ühinemisaktist selle allakirjutamise hetkel, kuivõrd selle akti artikli 41 esimene lõik lubas sõnaselgelt komisjonil võtta kõik üleminekumeetmed, mis on vajalikud vältimaks tulevasest laienemisest põhjustatud häireid ühenduse turul.
Selles osas tuleneb Poola Vabariigi esitatud neljandale sisulisele väitele antud vastuses sisalduvatest järeldustest, et 2003. aasta ühinemisakti artikkel 41 lubab komisjonil kehtestada sätteid, mis näevad ette erandi selle akti IV lisa 5. peatükist, kui sellised erandid on vältimatult vajalikud, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale ja tagada selle nõuetekohane toimimine.
Poola Vabariigi kaheksas ja viimane väide tuleb seetõttu põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõigest eelnevast tuleneb, et nõustuda ei saa ühegagi Poola Vabariigi esitatud sisulistest väidetest.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Poola Vabariik on kohtuvaidluse sisuliselt kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja Poola Vabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Poola Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.