CELEX: 62014CJ0219
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom
Organizacija radnog vremena
Direktiva 2003/88/EZ
Pravo na plaćeni godišnji odmor
Izračun prava na odmor u slučaju povećanja radnog vremena
Tumačenje načela pro rata temporis

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom sklopljenog 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom) koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (
SL 1998., L 14, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (
SL L 131, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 137.), kao i na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
SL L 299, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između K. Greenfield i The Care Bureaua Ldt (u daljnjem tekstu: Care) u vezi s izračunom novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor za koju K. Greenfield smatra da ima pravo nastavno na prestanak njezina ugovora o radu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 4. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, naslovljen „Načelo nediskriminacije“, propisuje:
„1.
Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.
2.
Prema potrebi se primjenjuje načelo
pro rata temporis
.“
Članak 6. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom predviđa:
U skladu s uvodnom izjavom 5. Direktive 2003/88:
Članak 7. Direktive 2003/88, naslovljen „Godišnji odmor“, glasi kako slijedi:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.“
Članak 15. te direktive, naslovljen „Povoljniji propisi“, propisuje:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.“
Članak 17. Direktive 2003/88 predviđa da države članice mogu odstupiti od pojedinih njezinih odredaba. Međutim, nikakvo odstupanje nije dopušteno u odnosu na njezin članak 7.
Pravo Ujedinjene Kraljevine
Uredba iz 1998. o radnom vremenu (Working Time Regulations 1998., SI 1998/1833), kako je izmijenjena Uredbom iz 2007. o izmjenama (Working Time (Amendment) Regulations 2007, SI 2007/2079, u daljnjem tekstu: Uredba o radnom vremenu), propisuje u članku 13. u vezi s pravom na godišnje odmore:
„1.
Pod uvjetima iz stavka 5., radnik ima pravo na četiri tjedna godišnjeg odmora tijekom svake referentne godine.
[…]
5.
Ako je datum početka ugovora o radu nakon datuma na koji je na temelju ugovora sklopljenog u tu svrhu počela teći prva referentna godina, radnik u toj godini ima pravo na dio odmora propisanog u [stavku 1.] koji je proporcionalan preostalom trajanju referentne godine u odnosu na datum početka ugovora.“
Članak 13.a Uredbe o radnom vremenu propisuje:
„1.   Pod uvjetima iz članka 26.a stavaka 3. i 5., radnik ima pravo tijekom svake referentne godine na razdoblje dodatnog odmora utvrđenog u skladu sa stavkom 2.
2.   Razdoblje dodatnog odmora na koje radnik ima pravo na temelju stavka 1. iznosi:
(a)
0,8 tjedana tijekom cijele referentne godine koja započinje na ili nakon 1. listopada 2007., ali ne nakon 1. travnja 2008.;
(b)
dio od 0,8 tjedana tijekom cijele referentne godine koja započinje prije 1. listopada 2007., koji je proporcionalan trajanju godine koja započinje 1. listopada 2007. i istječe krajem te referentne godine;
(c)
0,8 tjedana tijekom cijele referentne godine koja započinje 1. travnja 2008.;
(d)
0,8 tjedana tijekom cijele referentne godine koja započinje nakon 1. travnja 2008., ali ne nakon 1. travnja 2009., te dio od 0,8 dodatnih tjedana koji je proporcionalan trajanju godine koja započinje 1. travnja 2009. i istječe krajem te referentne godine;
(e)
1,6 tjedana tijekom cijele referentne godine koja započinje na ili nakon 1. travnja 2009.
3.   Ukupna prava predviđena u stavku 2. i članku 13. stavku 1. ograničena su na 28 dana.
4.   U svrhe ovog članka, referenta radnička godina započinje na isti datum kad započinje i referentna godina radnika u svrhe članka 13.
5.   Ako datum početka ugovora o radu dolazi nakon datuma na koji je počela teći prva referentna godina, radnik u toj godini ima pravo na dio dodatnog odmora propisanog u stavku 2. koji je proporcionalan preostalom trajanju referentne godine u odnosu na datum početka ugovora.
[…]“
U skladu s člankom 14. Uredbe o radnom vremenu:
„1.   Ovaj se članak primjenjuje:
(a)
ako ugovor o radu završava tijekom referentne godine radnika, i
(b)
ako je na datum stupanja na snagu završetka ugovora (datum završetka ugovora), omjer odmora koji je radnik iskoristio u odnosu na odmor na koji je imao pravo za referentnu godinu na temelju [članka 13. i članka 13.a] različit od omjera proteklog dijela referentne godine.
2.   Ako je omjer odmora koji je radnik iskoristio manji od omjera istekle referentne godine, njegov mu poslodavac može platiti novčanu naknadu za plaćeni odmor primjenom stavka 3.
3.   Plaćanje na temelju stavka 2. provodi se:
(a)
u iznosu koji je u svrhe ovog članka predviđen posebnim ugovorom ili
(b)
ako ne postoje primjenjive odredbe posebnog ugovora, u iznosu na koji bi radnik imao pravo primjenom članka 16. za određeno razdoblje odmora prema formuli (A x B) - C, pri čemu je A razdoblje odmora na koje radnik ima pravo na temelju [članka 13. i članka 13.a], B je dio referentne godine radnika koji je istekao prije datuma završetka ugovora, a C je trajanje odmora koji je radnik iskoristio između početka referentne godine i datuma završetka ugovora.
4.   Poseban ugovor može predvidjeti da radnik obešteti svojeg poslodavca viškom rada ili na drugi način kada dio odmora koji je radnik iskoristio premašuje dio istekle referentne godine.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
K. Greenfield bila je zaposlena u Careu od 15. lipnja 2009. na temelju ugovora o radu u kojem je bilo predviđeno da se radni sati i radni dani razlikuju po tjednima. Plaća se svakog tjedna razlikovala s obzirom na broj izvršenih radnih dana i radnih sati.
Na temelju prava Ujedinjene Kraljevine kao i ugovora o radu, K. Greenfield imala je pravo na 5,6 tjedana odmora godišnje. Referentna godina za izračun njezina odmora započela je 15. lipnja.
K. Greenfield napustila je Care 28. svibnja 2013. Nije osporavala da je iskoristila 7 dana plaćenog odmora tijekom zadnje referentne godine. Ukupno je radila 1729,5 sati te je iskoristila plaćeni godišnji za ukupno 62,84 sata.
K. Greenfield iskoristila je tih 7 dana plaćenog odmora tijekom srpnja 2012. Posljednjih 12 tjedana koji su neposredno prethodili tom odmoru njezin radni raspored bio je jedan dan tjedno.
K. Greenfield započela je od kolovoza 2012. raditi po radnom rasporedu od 12 dana u nizu s 2 dana odmora svaki drugi tjedan kao zamjenu za vikende. Taj raspored odgovarao je prosjeku od 41,1 radni sat tjedno. Care je predvidio da se svi radni sati K. Greenfield, uključujući dodatne izvršene sate, iskoriste za izračun njezina prava na plaćeni godišnji odmor.
K. Greenfield zatražila je u studenom 2012. korištenje jednog tjedna plaćenog odmora. Care ju je obavijestio da je s obzirom na dane odmora koje je iskoristila između lipnja i srpnja 2012. iscrpila svoje pravo na plaćeni godišnji odmor. Pravo na plaćeni odmor računa se na datum na koji je odmor korišten, i to na temelju utvrđenog radnog rasporeda tijekom 12 tjedana koji su prethodili korištenju odmora. Budući da je K. Greenfield iskoristila odmor u trenutku kada je njezin radni raspored bio jedan dan tjedno, ona je iskoristila ekvivalent od 7 tjedana plaćenog odmora te je stoga iscrpila svoje pravo na plaćeni godišnji odmor.
Smatrajući da ima pravo na naknadu za neiskorišteni plaćeni odmor, K. Greenfield tužila je svojeg poslodavca pred Employment Tribunalom Birmingham (radni sud u Birminghamu), koji je prihvatio njezin zahtjev.
Care je 29. kolovoza 2013. zatražio od Employment Tribunala Birmingham (radni sud u Birminghamu) da izradi pisano obrazloženje. Taj je sud 8. listopada 2013. predložio preispitivanje svoje odluke jer je predmetna pravna situacija bila dovoljno nejasna što je davalo mogućnost upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu. Nakon što su stranke podnijele svoja pisana očitovanja, Employment Tribunal Birmingham (radni sud u Birminghamu) zaključio je ipak da takvo upućivanje nije potrebno te je izradio pisano obrazloženje svoje odluke.
Care je 19. prosinca 2013. uložio žalbu na tu odluku pred Employment Appeal Tribunalom (žalbeni radni sud), koji je odlučio prekinuti postupak u iščekivanju odluke Employment Tribunala Birmingham (radni sud u Birminghamu).
Care je u međuvremenu, odnosno 12. prosinca 2013., zatražio od Employment Tribunala Birmingham (radni sud u Birminghamu) da preispita svoju presudu. Taj je sud prihvatio taj zahtjev na raspravi od 24. veljače 2014. te je ukinuo tu presudu, s jedne strane, zbog pogreške u izračunu koju je presuda sadržavala i, s druge strane, kako bi uputio zahtjev za prethodnu odluku Sudu.
K. Greenfield je pred Employment Tribunalom Birmingham (radni sud u Birminghamu) tvrdila da nacionalno pravo, tumačeno u vezi s pravom Unije, nameće retroaktivni ponovni izračun i prilagodbu stečenog i iskorištenog odmora sukladno povećanju broja radnih sati, primjerice prilikom prelaska s rada s nepunim radnim vremenom na rad s punim radnim vremenom, kako bi bio proporcionalan novom broju radnih sati, a ne broju izvršenih radnih sati na datum na koji je korišten.
Care je naveo da pravo Unije ne predviđa tu mogućnost ponovnog izračuna i da države članice nisu, dakle, obvezne uvesti takvu prilagodbu u nacionalno pravo.
S obzirom na sumnje u vezi s tumačenjem prava Unije u predmetu u kojem postupa, Employment Tribunal Birmingham (radni sud u Birminghamu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li načelo ,
pro rata temporis
', kao što je to propisano u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, tumačiti na način da zahtijeva da je u slučaju povećanja radnih sati zaposlenika učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, taj da se iznos već stečenog odmora proporcionalno prilagođava novim radnim satima, što dovodi do toga da radnik s povećanim brojem radnih sati ima pravo na stečeni odmor koji je ponovno izračunat s obzirom na povećanje broja radnih sati?
2.
Treba li članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom ili članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da se protive tomu da je u slučaju povećanja radnih sati zaposlenika učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, taj da se iznos već stečenog odmora proporcionalno prilagođava novim radnim satima, što dovodi do toga da radnik s povećanim brojem radnih sati ima pravo na stečeni odmor koji je ponovno izračunat s obzirom na povećanje broja radnih sati?
3.
Ako je odgovor na prvo i/ili drugo pitanje potvrdan, primjenjuje li se novi izračun samo na dio referentne godine tijekom koje je radnik radio s povećanim brojem radnih sati ili na neko drugo razdoblje?
4.
Treba li prilikom izračuna razdoblja odmora koji radnik uzima članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom ili članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da zahtijevaju da učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, bude taj da se primjenjuje različit pristup ovisno o tome radi li se o izračunu novčane naknade za pravo godišnjeg odmora na kraju radnog odnosa ili o izračunu preostalog prava na godišnji odmor u slučaju zadržavanja radnog odnosa?
5.
Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan, koji pristup treba usvojiti?“
O prethodnim pitanjima
Prvo do treće pitanje
Svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članak 7. Direktive 2003/88 o određenim vidovima organizacije radnog vremena tumačiti na način da države članice u slučaju povećanja broja izvršenih radnih sati radnika imaju obvezu ili, pak, zabranu predvidjeti da se po potrebi retroaktivno ponovno izračunaju već stečena i eventualno iskorištena prava na plaćeni godišnji odmor s obzirom na novi radni raspored tog zaposlenika te, u slučaju da treba provesti novi izračun, odnosi li se on jedino na razdoblje tijekom kojega je povećano radno vrijeme navedenog zaposlenika ili na cjelokupno referentno razdoblje.
U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u izričito propisanim granicama (vidjeti osobito presude BECTU,
C‑173/99
,
EU:C:2001:356
, t.
43.
, i Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, t.
28.
).
Sud je također više puta naglasio da je pravo svakog radnika na plaćeni godišnji odmor izričito propisano kao načelo socijalnog prava Unije u članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojoj članak 6. stavak 1. UEU‑a priznaje istu pravnu snagu kao i Ugovorima (vidjeti osobito presudu Heimann i Toltschin,
C‑229/11 i C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, t.
22.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, iz navedene sudske prakse proizlazi da se pravo na plaćeni godišnji odmor ne može usko tumačiti (vidjeti osobito presude Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, t.
29.
, Heimann i Toltschin,
C‑229/11 i C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, t.
23.
, kao i navedenu sudsku praksu).
Usto, nesporno je da je svrha plaćenog godišnjeg odmora omogućiti radniku odmor od izvršavanja zadaća koje je dužan obavljati prema svojem ugovoru o radu (presuda KHS,
C‑214/10
,
EU:C:2011:761
, t.
31.
). Stoga prava na plaćeni godišnji odmor nastaju i trebaju se računati u odnosu na radni raspored predviđen u ugovoru o radu.
Kad je riječ, kao prvo, o jedinici vremena na temelju koje treba provesti taj izračun, valja istaknuti da se u Direktivi 2003/88 u vezi s najduljim tjednim radnim vremenom navodi „sat“.
Osim toga, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. Direktive 2003/88, zakonodavac Europske unije smatra da se pojam odmora korišten u toj direktivi, a osobito godišnjeg odmora, mora izraziti u danima, satima i/ili njihovim dijelovima.
Iz toga slijedi da se izračun prava na minimalni plaćeni godišnji odmor u smislu Direktive 2003/88 mora provesti s obzirom na izvršene radne dane ili sate i/ili njihove dijelove i koji su propisani u ugovoru o radu.
Kad je riječ, kao drugo, o razdoblju rada na koje se odnose prava na plaćeni godišnji odmor i o mogućim posljedicama koje promjene radnog rasporeda s obzirom na broj radnih sati mogu ili moraju imati na, s jedne strane, obujam već nastalih prava na odmor i, s druge strane, na ostvarivanje tih prava tijekom vremena, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi korištenje godišnjeg odmora u razdoblju nakon razdoblja tijekom kojeg su nastala prava na navedeni odmor nije ni u kakvoj vezi s radnim vremenom koje je radnik ostvario tijekom tog naknadnog razdoblja (presuda Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, t.
32.
).
Sud je također već presudio da promjena, a osobito smanjenje, radnog vremena kod prelaska sa zaposlenja s punim radnim vremenom na zaposlenje s nepunim radnim vremenom ne može smanjiti pravo na godišnji odmor koje je radnik stekao tijekom razdoblja rada s punim radnim vremenom (presuda Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, t.
32.
, i rješenje Brandes,
C‑415/12
,
EU:C:2013:398
, t.
30.
).
Iz toga slijedi da, što se tiče nastanka prava na plaćeni godišnji odmor, treba razlikovati razdoblja tijekom kojih je zaposlenik radio prema različitim radnim rasporedima, a broj nastalih jedinica godišnjeg odmora s obzirom na broj jedinica rada treba računati odvojeno za svako razdoblje.
Taj zaključak ne dovodi se u pitanje primjenom načela
pro rata temporis
, koje je propisano u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom.
Naime, kao što je i Sud već presudio, iako je primjena tog načela prikladna za dodjeljivanje godišnjeg odmora za razdoblje rada s nepunim radnim vremenom kada je smanjenje prava na godišnji odmor u odnosu na pravo za razdoblje rada s punim radnim vremenom opravdano objektivnim razlozima, ipak se navedeno načelo ne može primijeniti
ex post
na pravo na godišnji odmor stečeno tijekom razdoblja rada s punim radnim vremenom.
Međutim, iako odredbe članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članka 7. Direktive 2003/88 ne zahtijevaju od država članica da provedu novi izračun već nastalih prava na godišnji odmor kada radnik poveća broj svojih radnih sati, one se niti ne protive tomu da države članice donesu odredbe koje su povoljnije za radnike i da provedu takav novi izračun.
Naime, kao što to proizlazi iz članka 6. stavka 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članka 15. Direktive 2003/88, ta dva akta, koji uspostavljaju samo minimalnu zaštitu određenih radničkih prava, ne ograničavaju ovlast kojom raspolažu države članice i socijalni partneri da primijene ili uspostave odredbe koje su povoljnije za radnike i da predvide takav novi izračun prava na plaćeni godišnji odmor.
Treba dodati da razlikovanje koje valja praviti između različitih razdoblja rada radi nastanka prava na plaćeni godišnji odmor ne utječe na ostvarivanje stečenih prava. Kao što to proizlazi iz sudske prakse, godišnji odmor koji je stečen tijekom referentnog razdoblja može se iskoristiti tijekom kasnijeg razdoblja, a stečeno vrijeme odmora ne gubi svoj značaj u pogledu pozitivnog učinka plaćenog godišnjeg odmora za sigurnost i zdravlje radnika kada ga se ne iskorištava u razdoblju tijekom kojega je nastalo i tijekom kojega je navedeni radnik radio s punim radnim vremenom, nego u naknadnom razdoblju tijekom kojega radi s nepunim radnim vremenom (vidjeti osobito presudu Federatie Nederlandse Vakbeweging,
C‑124/05
,
EU:C:2006:244
, t.
30.
, i presudu KHS,
C‑214/10
,
EU:C:2011:761
, t.
32.
).
Isti se zaključak
a fortiori
nameće kad se odmor ne iskorištava u razdoblju tijekom kojega je nastao i tijekom kojega je navedeni radnik radio s nepunim radnim vremenom, nego u naknadnom razdoblju tijekom kojega radi s punim radnim vremenom.
Što se tiče, kao treće, razdoblja na koje se novi izračun prava na plaćeni godišnji odmor mora odnositi kada, kao što je to u predmetu u glavnom postupku, radnik koji je stekao prava na plaćeni godišnji odmor tijekom razdoblja rada s nepunim radnim vremenom poveća broj radnih sati i prijeđe na rad s punim radnim vremenom, treba navesti da, kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude, za svako razdoblje valja odvojeno izračunati broj nastalih jedinica godišnjeg odmora s obzirom na broj jedinica rada.
U situaciji kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, pravo Unije stoga zahtijeva da se provede novi izračun prava na plaćeni godišnji odmor jedino u odnosu na razdoblje rada tijekom kojega je radnik povećao broj svojih radnih sati. Jedinice plaćenog godišnjeg odmora koje su iskorištene tijekom razdoblja rada s nepunim radnim vremenom i koje premašuju prava na plaćeni godišnji odmor nastale tijekom tog istog razdoblja moraju se oduzeti od prava koja su novonastala tijekom razdoblja rada u kojem je radnik povećao broj svojih radnih sati.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo, drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članak 7. Direktive 2003/88 o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da države članice u slučaju povećanja broja izvršenih radnih sati radnika nemaju obvezu predvidjeti da se po potrebi retroaktivno ponovno izračunaju već stečena i eventualno iskorištena prava na plaćeni godišnji odmor s obzirom na novi radni raspored navedenog radnika. Međutim, novi izračun mora se provesti za razdoblje tijekom kojeg se povećalo radno vrijeme.
Četvrto i peto pitanje
Četvrtim i petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članak 7. Direktive 2003/88 o određenim vidovima organizacije radnog vremena tumačiti na način da se izračun prava na plaćeni godišnji odmor provodi prema različitim načelima ovisno o tome je li riječ o utvrđivanju odštetne naknade za neiskorišteni stečeni plaćeni godišnji odmor u slučaju završetka radnog odnosa ili o zbrajanju prava na plaćeni godišnji odmor u slučaju zadržavanja radnog odnosa.
Radi odgovora na to pitanje valja ponajprije navesti da, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo, drugo i treće pitanje, a za razliku od onoga što se čini da predlaže sud koji je uputio zahtjev, okolnost da se izračun prava na plaćeni godišnji odmor mora provesti tijekom radnog odnosa ili nakon što je on završen, nema nikakav utjecaj na načine tog izračuna.
Nadalje, valja pojasniti da je izračun prava na plaćeni godišnji odmor neovisan o izračunu novčane naknade za neiskorišteni stečeni plaćeni godišnji odmor radnika jer za utvrđivanje potonjeg prethodno treba izračunati iznos tih prava.
Naposljetku valja podsjetiti da nijedna odredba Direktive 2003/88 ne utvrđuje izričito način na koji se mora izračunati novčana naknada koja zamjenjuje jedno ili više minimalnih razdoblja plaćenog godišnjeg odmora u slučaju završetka radnog odnosa (presuda Schultz‑Hoff i dr.,
C‑350/06 i C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, t.
57.
).
U tom pogledu valja navesti da Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom ne sadržava dovoljno naznaka što se tiče pravila o izračunu te odštete.
Međutim, prema sudskoj praksi Suda, izraz „plaćeni godišnji odmor“ u članku 7. stavku 1. Direktive 2003/88 znači da se tijekom trajanja godišnjeg odmora u smislu te direktive treba zadržati plaća i da, drugim riječima, radnik treba primati redovnu plaću za to razdoblje odmora (presuda Schultz‑Hoff i dr.,
C‑350/06 i C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, t.
58.
).
Sud je osim toga presudio da se, kad je riječ o radniku koji neovisno o svojoj volji nije mogao ostvariti svoje pravo na plaćeni godišnji odmor prije završetka radnog odnosa, novčana naknada na koju ima pravo mora računati na način da se navedeni radnik stavi u položaj koji je usporediv s položajem u kojem bi bio da je ostvarivao navedeno pravo tijekom trajanja svojeg radnog odnosa. Iz toga slijedi da je redovna plaća radnika, koja mora biti zadržana tijekom razdoblja odmora koje odgovara plaćenom godišnjem odmoru, također odlučujuća što se tiče izračuna financijske naknade za neiskorišteni godišnji odmor na završetku radnog odnosa (presuda Schultz‑Hoff i dr.,
C‑350/06 i C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, t.
61.
).
Stoga se izračun novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor mora provesti na iste načine kao i izračun redovne plaće, a trenutak u kojem se provodi taj izračun načelno je nebitan.
Međutim, nije isključeno da trenutak u kojem se taj izračun treba provesti može utjecati na načine njegove provedbe.
Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, kad se plaća sastoji od više elemenata, utvrđivanje redovne plaće zahtijeva posebnu analizu. U takvoj je situaciji na nacionalnom sudu da u svjetlu načela razvijenih sudskom praksom procijeni, na temelju prosjeka referentnog razdoblja koje se smatra reprezentativnim, ostvaruju li metode izračuna redovne plaće i novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor cilj koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu Lock,
C‑539/12
,
EU:C:2014:351
, t.
34.
).
Iako iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da se plaća K. Greenfield sastojala od više elemenata, ipak se pokazuje nužnom posebna analiza, istovrsna onoj koja je opisana u prethodnoj točki ove presude, osobito ako se iznos potraživane plaće tijekom godišnjeg odmora i iznos naknade za neiskorišteni odmor razlikuju zbog varijacija u plaći K. Greenfield tijekom vremena i s obzirom na vremensku jedinicu rada.
Stoga je u predmetu u glavnom postupku nacionalni sud dužan provjeriti je li se plaća K. Greenfield sastojala od više elemenata odnosno jesu li tijekom njezine zadnje godine rada postojale varijacije s obzirom na vremensku jedinicu rada na koju se pozivala, a kako bi se utvrdilo je li metoda izračuna novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor koja je predviđena nacionalnim pravom usklađena s pravilima i kriterijima koje je utvrdio Sud u svojoj sudskoj praksi i s ciljem koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88.
S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i članak 7. Direktive 2003/88 o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da se izračun prava na plaćeni godišnji odmor mora provesti prema istim načelima neovisno o tomu radi li se o utvrđivanju odštetne naknade za neiskorišteni stečeni plaćeni godišnji odmor u slučaju završetka radnog odnosa ili o zbrajanju prava na plaćeni godišnji odmor u slučaju zadržavanja radnog odnosa.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom sklopljen 6. lipnja 1997. koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998., i članak 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da države članice u slučaju povećanja broja izvršenih radnih sati radnika nemaju obvezu predvidjeti da se po potrebi retroaktivno ponovno izračunaju već stečena i eventualno iskorištena prava na plaćeni godišnji odmor s obzirom na novi radni raspored navedenog radnika. Međutim, novi izračun mora se provesti za razdoblje tijekom kojeg se povećalo radno vrijeme.

2.
Članak 4. stavak 2. navedenog okvirnog sporazuma i članak 7. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da se izračun prava na plaćeni godišnji odmor mora provesti prema istim načelima neovisno o tomu radi li se o utvrđivanju odštetne naknade za neiskorišteni stečeni plaćeni godišnji odmor u slučaju završetka radnog odnosa ili o zbrajanju prava na plaćeni godišnji odmor u slučaju zadržavanja radnog odnosa.

Potpisi
(
*
)   Jezik postupka: engleski