CELEX: 62011CJ0623
Põllumajandus
Toiduabi
Määrus (EÜ) nr 111/1999
Põllumajandustoodete Venemaa Föderatsiooni tarnimise programm
Veiseliha transpordi hanke edukas pakkuja
Pädevuse andmine
Vahekohtuklausel

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada komisjoni 18. jaanuari 1999. aasta määruse (EÜ) nr 111/1999, milles sätestatakse üldeeskirjad põllumajandustoodete Venemaa Föderatsiooni tarnimise programmi käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 2802/98 kohaldamiseks (
EÜT L 14, lk 3
; ELT eriväljaanne 3/24, lk 296), mida on muudetud komisjoni 28. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1125/1999 (
EÜT L 135, lk 41
; ELT eriväljaanne 3/25, lk 279; edaspidi „määrus nr 111/1999”), artiklit 16.
Taotlus esitati Geodis Calberson GE ja Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer’i (FranceAgriMer) vahelises vaidluses, mille ese on äriühingu nõue hüvitada kahju, mis tekkis talle seetõttu, et siseriiklik sekkumisamet rahuldas hilinenult taotlused teha väljamakse tehtud soorituse eest ja vabastada tarnetagatis, mille nimetatud äriühing oli kohustatud esitama sekkumisametile.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 17. detsembri 1998. aasta määruse (EÜ) nr 2802/98 põllumajandustoodete Venemaa Föderatsiooni tarnimise programmi kohta (
EÜT L 349, lk 12
; ELT eriväljaanne 3/24, lk 235) artikli 1 lõike 1 kohaselt:
„Käesoleva määruse tingimuste kohaselt tarnitakse Venemaale maksuvabalt artiklis 3 nimetatud põllumajandustooteid, mis on kättesaadavad pärast sekkumismeetmete võtmist, või kui neid ei ole, siis tooteid, mis on hangitud ühenduse turult.”
Määruse artikli 2 lõige 3 kõlab:
„Tarnimise kulud, mahalaadimist arvestamata ka veokulud sadamasse või piiripunktidesse ja vajaduse korral ühenduses töötlemise kulud määratakse kindlaks avaliku pakkumismenetluse teel või olukorra kiireloomulisuse või veoga seotud raskuste puhul piiratud pakkumismenetluse teel.”
Määruse artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjon vastutab toimingu läbiviimise eest käesoleva määruse tingimuste kohaselt.
[...]”.
Määruse nr 111/1999 artikli 2 kohaselt:
„Pakkumismenetlus avatakse eesmärgiga määrata kindlaks sekkumislaost äraviidavate või ühenduse turult varutavate toodete tarnekulud pakkumismenetluse teadaandes ettenähtud sadamatesse ja piiripunktidesse, kus saaja kauba vastu võtab.
a)
Sellised kulud võivad hõlmata kauba tarnimist sekkumisameti lao laadimisplatvormilt või transpordivahendile laadituna vastuvõtmiskohta ettenähtud tarnimisetapil.
[...]”.
Selle määruse artikli 4 lõige 1 kõlab:
„Pakkumised esitatakse sekkumisametile kirjalikult pakkumismenetluse teadaandes märgitud aadressil enne osutatud kuupäeva ja kellaaega.
[...]”.
Määruse artikkel 6 on sõnastatud järgmiselt:
„Asjaomane sekkumisamet või -ametid saadavad komisjonile faksi või kirjaliku elekterside teel 24 tunni jooksul pärast pakkumiste esitamise tähtaja lõppu teatise, milles viidatakse pakkumismenetluse väljakuulutamist käsitlevale määrusele ning mis sisaldab iga partii kohta:
a)
eelkõige vastavalt artiklitele 3, 4 ja 5 vastuvõetavad pakkumised esitanud pakkujate nimed ja aadressid ning
b)
iga vastuvõetava pakkumise kohta vastavalt pakutud summa või koguse.
Asjaomane sekkumisamet või asjaomased sekkumisametid esitavad eelmises lõigus täpsustatud aja jooksul komisjonile iga partii puhul kahe kõige soodsama pakkumise täieliku koopia koos tagatise koopia ja artikli 5 lõike 1 punktides h ja i osutatud finantskohustuse koopiaga ning nende dokumentide väljaandmiseks õigustatud isikute allkirja näidistega.
2.   Esitatud pakkumiste alusel võib iga partii puhul otsustada:
—
tarneleping sõlmimata jätta,
või
—
sõlmida tarneleping vajaduse korral pakutud hinna või koguse alusel.
3.   Komisjon teatab edukale pakkujale lepingu sõlmimisest niipea kui võimalik ja saadab kõnealuse otsuse koopia sekkumisametile või -ametitele, kus pakkumised vastu võeti.
4.   Pakkumisi vastu võtnud sekkumisametid teatavad vajaduse korral pakkujatele niipea kui võimalik faksi või elektronposti teel nende pakkumismenetluses osalemise tulemustest.”
Määruse nr 111/1999 artikli 7 lõike 4 kohaselt:
„Tarnetagatis esitatakse maksmise eest vastutavale sekkumisametile vastavalt määruse (EMÜ) nr 2220/85 III jaotise artikli 8 lõikele 1.
Tarnetagatise esitamise tõendusmaterjal on vastavalt III lisale koostatud tagatise andnud rahaasutuse poolt väljaantud dokumendi originaaleksemplar.”
Määruse nr 111/1999 artikli 8 lõikes 3 on sätestatud:
„Tarnimisel tekkivate raskuste puhul pärast toodete vastuvõtmist eduka pakkuja poolt, välja arvatud hädaolukordades, on üksnes komisjon pädev andma juhiseid tarnimise lõpuleviimise hõlbustamiseks.”
Selle määruse artikli 10 lõige 1 kõlab:
„Tarne maksetaotlused esitatakse artiklis 4 osutatud sekkumisametile kahe kuu jooksul pärast pakkumismenetluse teadaandes ettenähtud tarneaja lõppu. [...]”
Määruse artikli 12 lõike 2 kohaselt:
„Tarnetagatis vabastatakse, kui edukas pakkuja esitab tõendusmaterjali tarne läbiviimise kohta vastavalt käesoleva määruse ning pakkumismenetluse väljakuulutamist käsitleva määruse nõuetele.
[...]”.
Sama määruse artiklis 16 on ette nähtud:
„Euroopa Kohus on pädev lahendama vaidlusi, mis on tingitud vastavalt käesolevale määrusele läbiviidavaid tarneid reguleerivate eeskirjade rakendamisest või rakendamata jätmisest või nende tõlgendamisest.”
Komisjoni 16. augusti 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1799/1999 veiseliha Venemaale tarnimise kohta (
EÜT L 217, lk 20
) artiklis 1 on ette nähtud:
„Pakkumismenetlus avatakse eesmärgiga määrata kindlaks vastavalt määruse (EÜ) nr 111/1999 artikli 2 lõike 1 punktile a sekkumislaost äraviidava […] veiseliha […] tarnekulud [Venemaale].
Tarne teostatakse nii eespool viidatud määruses kui käesolevas määruses sisalduvate sätete alusel.
[...]” [mitteametlik tõlge].
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Määruse nr 1799/1999 alusel korraldatud hankemenetluses sõlmiti Geodis Calberson GE-ga hankeleping veiseliha transportimiseks Prantsusmaalt Venemaale.
Pärast transpordi teostamist taotles see äriühing siseriiklikult sekkumisametilt, Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer’ilt (FranceAgriMer), tehtud soorituste eest väljamakse tegemist vastavalt määruse nr 111/1999 artiklile 10 ja tarnetagatise, mille nimetatud äriühing oli kohustatud esitama sekkumisametile, vabastamist sama määruse artiklis 12 ette nähtud tingimustel.
Kuna Geodis Calberson GE taotlusi ei rahuldatud täies ulatuses, esitas viimane Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme üldkohus) nõude hüvitada kahju, mis tekkis talle seetõttu, et siseriiklik sekkumisamet rahuldas tema taotlused hilinenult. Kuna Tribunal de grande instance de Paris leidis, et asi ei kuulu tema pädevusse, esitas Geodis Calberson GE kaebuse Tribunal administratif de Paris’le (Pariisi halduskohus).
Pärast seda, kui 30. juuli 2007. aasta otsusega jäeti kaebus rahuldamata põhjendusel, et kuna määruses nr 111/1999 ei ole ette nähtud tähtaega transporditeenuse eest tasumiseks ja finantstagatise vabastamiseks, siis ei ole võimalik siseriiklikule sekkumisametile ette heita nende toimingute tegemisega hilinemist, esitas nimetatud äriühing apellatsioonkaebuse Cour administrative d’appel de Paris’le (Pariisi teise astme halduskohus).
Kuna Cour administrative d’appel de Paris jättis vaidlustatud kohtuotsuse osaliselt jõusse, esitas Geodis Calberson GE kassatsioonkaebuse Conseil d’État’le.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Euroopa Kohus otsustas 11. veebruari 1993. aasta otsuses kohtuasjas
C-142/91: Cebag
vs
. komisjon (EKL 1993, lk I-553)
esiteks, et Euroopa Ühenduste tasuta toiduainete tarnimise edukate pakkujate õigused ja kohustused ei ole ühenduse õigusnormidega täielikult kindlaks määratud, vaid need tulenevad ühenduse ja nende edukate pakkujate vahelistest lepingutest, mis on ette nähtud nendele tarnetele kohaldatavas määruses, ja teiseks, et neid komisjoni määruse sätteid, mis kattuvad määruse nr 111/1999 artikliga 16, tuleb vaadelda kui vahekohtuklauslit, mis on tarnelepingu lahutamatu osa.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et Üldkohus otsustas enda 9. oktoobri 2002. aasta otsuses kohtuasjas
T-134/01: Hans Fuchs
vs
. komisjon (EKL 2002, lk II-3909)
ja 10. veebruari 2004. aasta otsuses liidetud kohtuasjades
T-215/01, T-220/01 ja T-221/01: Calberson GE
vs
. komisjon (EKL 2004, lk II-587)
esiteks, et määruste nr 2802/98 ja nr 111/1999 sätetest tuleneb, et komisjoni ja eduka pakkuja vahel tekib õigussuhe, ilma et selle suhte olemasolu lükkaks ümber asjaolu, et tarnete varumise meetmeid viivad osaliselt ellu liikmesriikide sekkumisametid, nimelt osas, mis puudutab väljamakseid edukatele pakkujatele, ja teiseks, et kuna kohaldatavates määrustes puudub lepingu sõnaselge määratlus, siis vastab suhe vähemalt kahepoolse lepingu kriteeriumidele, ning kolmandaks, et määruse nr 111/1999 artikkel 16 on oma olemuselt sarnane vahekohtuklauslile ELTL artikli 272 tähenduses.
Nendel tingimustel otsustas Conseil d’État menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„[K]as [määruse nr 111/1999] artikli 16 sätteid tuleb tõlgendada nii, et need annavad Euroopa Liidu Kohtule pädevuse lahendada vaidlusi tingimuste üle, mille alusel sekkumisasutused, kes on määratud vastu võtma põllumajandustoodete Venemaale tasuta tarnimise teenuste hankes esitatud pakkumusi, teevad edukale pakkujale tasumisele kuuluvaid väljamakseid ja vabastavad pakkuja poolt sellele asutusele esitatud tarnetagatise, ja eelkõige lahendada sekkumisameti poolt nende toimingute käigus tehtud vigadest tingitud kahju hüvitamise nõudeid?”
Eelotsuse küsimuse analüüs
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 111/1999 artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et see annab Euroopa Kohtule pädevuse lahendada kõiki vaidlusi seoses sellise hankega nagu põhikohtuasjas ja nimelt arutada nõudeid sellise kahju hüvitamiseks, mille on põhjustanud edukale pakkujale väljamakse tegemise ja sekkumisametile esitatud tarnetagatise vabastamise käigus viimase poolt tehtud vead.
Selleks et vastata esitatud küsimusele, tuleb kõigepealt meenutada, et ELTL artikli 272 kohaselt kuulub Euroopa Liidu Kohtu pädevusse otsuse tegemine Euroopa Liidu poolt või nimel sõlmitud era- või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel.
Seejärel tuleb märkida, et liidu asjakohased õigusnormid näevad ette lepingulise õigussuhte tekkimise liidu ja eduka pakkuja – nagu selleks on põhikohtuasja kaebaja – vahel.
Nimelt vastutab komisjon määruse nr 2802/98 artikli 4 lõike 1 kohaselt toimingu läbiviimise eest, mis seisneb Venemaa Föderatsioonile põllumajandustoodete kättesaadavaks tegemises. Vastavalt määruse nr 111/1999 artikli 6 sätetele otsustab nimetatud institutsioon, kas sõlmida pakkujaga hankeleping, samas kui sekkumisameti roll selles asja staadiumis piirdub nõuetele vastavate pakkujate pakkumuste vastuvõtmisega ja nende edastamisega komisjonile. Lisaks on määruse nr 111/1999 artikli 8 lõike 3 kohaselt üksnes komisjon pädev andma juhiseid tarnimise lõpuleviimise hõlbustamiseks. Lõpuks on sama määruse artikli 9 sätete järgi komisjoni kohustuseks ka tarnete kontrollimine.
Nimetatud õigusnormidest kogumis nähtub, et õigussuhe tekib komisjoni – kui hankija – ning eduka pakkuja vahel.
Mis puudutab nimetatud õigussuhte kvalifikatsiooni, siis määrustest nr 2802/98, nr 111/1999 ja nr 1799/1999 see sõnaselgelt ei nähtu, ning nagu Üldkohus õigesti märkis (vt eespool viidatud kohtuotsused Hans Fuchs
vs
. komisjon, punkt 53, ja Calberson GE
vs
. komisjon, punkt 86), ei ole komisjoni ja pakkuja vastavad õigused ja kohustused nendes määrustes täielikult kindlaks määratud ning üks oluline hanke element, nimelt hind, sõltub pakkujate pakkumustest ja nendega nõustumusest komisjoni poolt. Eeltoodust tuleneb, et nendes määrustes ette nähtud tarne teostatakse komisjoni ja eduka pakkuja vahel sõlmitud lepingu alusel (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Cebag
vs
. komisjon, punktid 12 ja 13).
Samuti tuleb märkida, et määruse nr 1799/1999 artikkel 1 näeb ette, et tarne viiakse läbi vastavalt määruses nr 111/1999 toodud korrale. Järelikult on viimati nimetatud määruse artiklis 16 sisalduv tingimus tarnelepingu lahutamatu osa ning seda tuleb käsitada vahekohtuklauslina ELTL artikli 272 tähenduses (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Cebag
vs
. komisjon, punkt 14).
Mis puudutab selle vahekohtuklausli ulatust, siis väljakujunenud kohtupraktika alusel annab vahekohtuklausel põhimõtteliselt Euroopa Kohtule pädevuse lahendada vahekohtuklauslit sisaldavast lepingust tulenevaid kaebusi või selliseid kaebusi, millel on otsene seos sellest lepingust tulenevate kohustustega (vt 18. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas
426/85: komisjon
vs
. Zoubek, EKL 1986, lk 4057
, punkt 11; 20. veebruar 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-114/94: IDE
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I-803
, punkt 82, ja 3. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-337/96: komisjon
vs
. Iraco, EKL 1998, lk I-7943
, punkt 49).
Tarne eest tasumine ja finantstagatise vabastamine kujutavad endast aga lepingulisi kohustusi. Viimased on nimelt sõnastatud vastavalt määruse nr 111/1999 artiklis 10 ja artikli 12 lõikes 2 ning need on muutunud vaidlusaluse lepingu lahutamatuks osaks vastavalt määruse nr 1799/1999 artiklile 1, mille järgi teostatakse tarne „määruses nr 111/1999 sisalduvate sätete alusel”. Järelikult tuleb pidada nõudeid hüvitada kahju, mis tekkis hilinemisest nende kahe lepingulise kohustuse täitmisel, tulenevaks vaidlusalusest lepingust, mis sisaldab vahekohtuklauslit või millel on otsene seos sellest lepingust tulenevate kohustustega.
Lisaks kohustavad hea õigusemõistmise nõuded välistama ühe lepingu puhul – eelkõige olenevalt lepingulise kohustuse iseloomust nagu käesolevas põhikohtuasjas – mitme erineva kohtualluvuse esinemise ja ära hoidma sellisest olukorrast tuleneda võivad vastuolulised otsused (vt analoogia alusel 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-96/00: Gabriel, EKL 2002, lk I-6367
, punktid 57 ja 58, ning 5. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-18/02: DFDS Torline, EKL 2004, lk I-1417
, punkt 26).
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 111/1999 artiklist 16 tuleb aru saada nii, et see annab Euroopa Kohtule pädevuse lahendada taotlusi hüvitada kahju, mille aluseks on väidetav hilinemine transporditeenuse eest tasumisel ja finantstagatise vabastamisel.
Selles osas ei oma tähtsust, et lepingujärgse tasumiskohustuse ja finantstagatise kustutamise kohustuste täitmise peab tagama siseriiklik sekkumisamet. Tema sekkumise ainukeseks aluseks on vaidlusalune tarneleping, mis seob omavahel komisjoni ja edukat pakkujat. Kuna põhikohtuasjas vaidlusalused taotlused tulenevad sellest lepingust, tuleb tunnustada Euroopa Liidu Kohtu pädevust arutada käesolevat kohtuasja, sest hea õigusemõistmise nõuded keelavad sama lepingu puhul mitme erineva kohtualluvuse esinemise, kui lepinguliste kohustuste rikkuja isik on sama.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata selliselt, et määruse nr 111/1999 artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et see annab Euroopa Liidu Kohtule pädevuse lahendada vaidlusi tingimuste üle, mille alusel sekkumisasutused, kes on määratud vastu võtma põllumajandustoodete Venemaale tasuta tarnimise teenuste hankes esitatud pakkumusi, teevad edukale pakkujale tasumisele kuuluvaid väljamakseid ja vabastavad pakkuja poolt sellele asutusele esitatud tarnetagatise, ning eelkõige lahendada sekkumisameti poolt nende toimingute käigus tehtud vigadest tingitud kahju hüvitamise nõudeid.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Komisjoni 18. jaanuari 1999. aasta määruse (EÜ) nr 111/1999, milles sätestatakse üldeeskirjad põllumajandustoodete Venemaa Föderatsiooni tarnimise programmi käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 2802/98 kohaldamiseks, mida on muudetud komisjoni 28. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1125/1999, artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et see annab Euroopa Liidu Kohtule pädevuse lahendada vaidlusi tingimuste üle, mille alusel sekkumisasutused, kes on määratud vastu võtma põllumajandustoodete Venemaale tasuta tarnimise teenuste hankes esitatud pakkumusi, teevad edukale pakkujale tasumisele kuuluvaid väljamakseid ja vabastavad pakkuja poolt sellele asutusele esitatud tarnetagatise, ning eelkõige lahendada sekkumisameti poolt nende toimingute käigus tehtud vigadest tingitud kahju hüvitamise nõudeid.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.