CELEX: 62009CJ0440
Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalis
Nacionalinėje teisėje reikalaujamas minimalus laikotarpis teisei į senatvės pensiją įgyti
Atsižvelgimas į įmokų mokėjimo kitoje valstybėje narėje laikotarpį
Sumavimas
Skaičiavimo taisyklės

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams,
judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28,
1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), su pakeitimais, padarytais 2006 m. gruodžio 18 d.
Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2006 (OL L 392, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 45 straipsnio
išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Nowym Sączu
(Socialinio aprūpinimo įstaigos Naujojo Sončo skyrius, toliau –
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
) ir S. Tomaszewskos ginčą dėl atsižvelgimo į suinteresuotosios pareiškėjos įmokų mokėjimo kitoje valstybėje narėje laikotarpį
ir dėl taisyklių, skirtų Lenkijos teisėje reikalaujamam minimaliam laikotarpiui, kad būtų įgyta teisė į senatvės pensiją,
nustatyti.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio r punktą „draudimo laikotarpiai“ reiškia įmokų mokėjimo laikotarpius arba darbo
pagal darbo sutartį laikotarpius, arba savarankiško darbo laikotarpius, kurie nustatomi arba pripažįstami teisės aktais, pagal
kuriuos jie buvo įgyti ar laikomi įgytais, ir visus taip traktuojamus laikotarpius, jeigu pagal minėtus teisės aktus jie prilyginami
draudimo laikotarpiams.
Minėto reglamento 45 straipsnio „Atsižvelgimas į draudimo ar gyvenimo laikotarpius, kuriuos pagal taikomus teisės aktus įgijo
pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, nustatant teisės į išmokas įgijimą, išsaugojimą ar
atgavimą“ 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu pagal valstybės narės teisės aktus teisės į išmokas įgijimas, išsaugojimas ar atgavimas pagal sistemą, kuri pagal 2
arba 3 dalį nėra speciali, priklauso nuo draudimo ar gyvenimo laikotarpių, tai tos valstybės narės kompetentinga įstaiga,
kai reikia, sumuoja draudimo ar gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus, nepriklausomai
nuo to, ar jie buvo įgyti pagal bendrą ar specialią sistemą, ir ar asmuo dirbo pagal darbo sutartį ar savarankiškai. Šiuos
laikotarpius ji sumuoja, tartum jie būtų įgyti pagal jos administruojamus teisės aktus.“

Nacionalinės teisės aktai
Lenkijoje senatvės ir kitos pensijos reglamentuojamos 1998 m. gruodžio 17 d. Įstatymu dėl iš socialinio draudimo fondo mokamų
senatvės ir kitų pensijų  (
ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych
) (suvestinė redakcija:
Dz. U.
, Nr. 39, 2004 m., 353 pozicija, toliau – Senatvės pensijų įstatymas).
Senatvės pensijų įstatymo 5 straipsnyje nustatyta:
„1.       Nustatant teisę į senatvės ar kitą pensiją ir apskaičiuojant jos dydį, nepažeidžiant 2–5 dalių atsižvelgiama į šiuos laikotarpius:
1)      6 straipsnyje nurodytus įmokų mokėjimo laikotarpius;
2)      7 straipsnyje nurodytus įmokų nemokėjimo laikotarpius.
2.      Nustatant teisę į senatvės ar kitą pensiją ir apskaičiuojant jos dydį, į įmokų nemokėjimo laikotarpius atsižvelgiama neviršijant
trečdalio įrodytų įmokų mokėjimo laikotarpių.
<...>“
Šio įstatymo 10 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Nustatant teisę į senatvės pensiją ir apskaičiuojant jos dydį, taip pat atsižvelgiama į šiuos laikotarpius, kurie prilyginami
įmokų mokėjimo laikotarpiams, nepažeidžiant 56 straipsnio:
<...>
3)       darbo žemės ūkyje sulaukus 16 metų amžiaus laikotarpius iki 1983 m. sausio 1 d., jei remiantis 5–7 straipsnių taisyklėmis
nustatyti įmokų mokėjimo ir nemokėjimo laikotarpiai yra trumpesni, nei reikia senatvės pensijai gauti, tiek, kiek trūksta
iki reikalaujamo laikotarpio.“
Senatvės pensijų įstatymo 29 straipsnio 1 dalies 1 punkte nurodyta :
„Apdraustieji, gimę iki 1949 m. sausio 1 d. ir nesulaukę 27 straipsnio 1 punkte nurodyto pensinio amžiaus, gali išeiti į pensiją:
1)       moterys – sulaukusios 55 metų amžiaus, jei yra įgijusios mažiausiai 30 metų draudimo įmokų mokėjimo ir nemokėjimo laikotarpį
arba mažiausiai 20 metų draudimo įmokų mokėjimo ir nemokėjimo laikotarpį ir pripažintos visiškai nedarbingos.“
Pagal šio įstatymo 46 straipsnį:
„1.      Teisę į senatvės pensiją 29, 32, 33 ir 39 straipsniuose nustatytomis sąlygomis turi ir apdraustieji, gimę po 1948 m. gruodžio
31 d., bet iki 1969 m. sausio 1 d., jei atitinka šias sąlygas:
1)      neprisijungė prie Atvirojo pensijų fondo arba pateikė prašymą pervesti Atvirojo pensijų fondo sąskaitoje sukauptas lėšas į
valstybės biudžetą tarpininkaujant socialinės apsaugos įstaigai;
2)      2008 m. gruodžio 31 d. tenkina minėtose nuostatose apibrėžtas senatvės pensijos gavimo sąlygas.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
S. Tomaszewska, gimusi 1952 m. kovo 1 d., sulaukusi 55 metų, pateikė prašymą pripažinti teisę į išankstinę senatvės pensiją.
Ji nebuvo Atvirojo pensijų fondo narė ir apdrausta Lenkijoje įgijo šiuos laikotarpius: 181 mėnesio įmokų mokėjimo laikotarpį,
77 mėnesių 11 dienų įmokų nemokėjimo laikotarpį ir 56 mėnesių 25 dienų darbo tėvų ūkyje laikotarpį. Be to, buvusioje Čekoslovakijos
Socialistinėje Respublikoje ji įgijo 49 mėnesių įmokų mokėjimo laikotarpį.
2007 m. rugpjūčio 2 d. sprendimu
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
atsisakė patenkinti S. Tomaszewska prašymą pripažinti teisę į senatvė pensiją, motyvuodama tuo, kad ji neįrodė turinti reikalaujamą
minimalų 30 metų draudimo laikotarpį, numatytą Senatvės pensijų įstatymo 29 straipsnio 1 dalies 1 punkte. Kadangi pagal šio
įstatymo 5 straipsnio 2 dalį įmokų nemokėjimo laikotarpiai negali viršyti trečdalio Lenkijoje įgytų įmokų mokėjimo laikotarpių,
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
jai užskaitė tik 181 mėnesio įmokų mokėjimo laikotarpį ir 60 mėnesių 10 dienų įmokų nemokėjimo laikotarpį. Kadangi S. Tomaszewska
taip pat nebuvo pripažinta visiškai nedarbinga,
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
nusprendė, kad ji neatitinka išankstinio moterų išėjimo į pensiją sąlygų.
Dėl šio sprendimo S. Tomaszewska pateikė skundą
Sąd Okręgowy w Nowym Sączu
(Naujojo Sončo apygardos teismas). 2007 m. gruodžio 7 d. sprendimu šis teismas iš dalies patenkino S. Tomaszewska skundą,
nuspręsdamas, kad ji turi teisę į proporcingo dydžio pensiją nuo 2007 m. gegužės 14 d.
2008 m. rugpjūčio 5 d. sprendimu
Sąd Apelacyjny w Krakowie
(Krokuvos apeliacinis teismas) atmetė
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
apeliacinį skundą ir patvirtino pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą.

Sąd Apelacyjny w Krakowie
teigimu, pagal vienodo požiūrio į darbuotojus migrantus principą, sumuojant Lenkijoje ir užsienyje įgytus draudimo laikotarpius,
galima atsižvelgti į visus Lenkijoje ir užsienyje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius. Pripažinus, kad įmokų nemokėjimo laikotarpiai
negali viršyti trečdalio Lenkijoje įgytų įmokų mokėjimo laikotarpių, susidarytų situacija, kad į įmokų nemokėjimo laikotarpius
būtų atsižvelgta mažiau palankiai darbuotojų migrantų atveju nei asmenų, pagrindžiančių gana ilgus įmokų mokėjimų Lenkijoje
laikotarpius.

Zakład Ubezpieczeń Społecznych
pateikė kasacinį skundą, remdamasi tuo, kad buvo klaidingai aiškinami Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalis ir 1972 m.
kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 83), iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97 (toliau – Reglamentas
Nr. 574/72), 15 straipsnio 1 dalies a punktas bei Senatvės pensijų įstatymo 5 straipsnio 2 dalis. Ji teigė, kad
Sąd Apelacyjny w Krakowie
klaidingai nusprendė, jog į Lenkijoje įgytus įmokų nemokėjimo laikotarpius turi būti atsižvelgta neviršijant trečdalio įrodytų
Lenkijoje ir užsienyje įgytų įmokų mokėjimo laikotarpių.

Zakład Ubezpieczeń Społecznych
mano, kad, atsižvelgiant į įvairius draudimo laikotarpius, reikia laikytis Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalyje
nurodytos tvarkos. Siekdama įvertinti, ar vienoje valstybėje narėje įgyto draudimo laikotarpio pakanka teisei į pensiją suteikti,
šios valstybės narės kompetentinga institucija turi pirmiausia taikyti tik minėtos valstybės narės teisės aktus ir nustatyti,
ar šioje valstybėje įgyto draudimo laikotarpio pakanka teisei į šios institucijos mokamą senatvės pensiją įgyti. Jei pirmiau
minėtu būdu nustatytų draudimo laikotarpių nepakanka, toliau reikia atsižvelgti į kitose valstybėse narėse įgytus draudimo
laikotarpius.
Tokį požiūrį patvirtina Reglamento Nr. 574/72 15 straipsnio formuluotė. Be to, šis požiūris leidžia atsižvelgti į visus užsienyje
įgytus draudimo laikotarpius – tiek įmokų mokėjimo, tiek įmokų nemokėjimo laikotarpius, nes bet koks galimas apribojimas atsižvelgti
į tam tikrus įmokų mokėjimo laikotarpius netaikomas užsienyje įgytiems laikotarpiams, o tai labai svarbu būtent tuo atveju,
kai tokie laikotarpiai įgyjami pagal valstybės narės, kuri atsižvelgia į juos pripažindama teisės į išmoką įgijimą, teisės
aktus.
Tačiau, anot
Sąd Apelacyjny w Krakowie
, kiekviena valstybė narė, siekdama nustatyti teisę į socialinės apsaugos išmokas, vadovaujantis Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio
1 dalimi, privalo bet kurios kitos Europos Sąjungos valstybės narės teritorijoje įgytus draudimo laikotarpius prilyginti jos
teritorijoje įgytiems draudimo laikotarpiams.
Pripažinęs, kad
Sąd Apelacyjny w Krakowie
poziciją vis dėlto patvirtina  Reglamento Nr. 1408/71 46 straipsnio 2 dalies a punkto pirmo sakinio formuluotė, susijusi
su teorinio išmokos dydžio apskaičiavimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro išvadą, kad ginčas iš
esmės vyksta dėl klausimo, ar riba, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo laikotarpiai, yra lygi trečdaliui įrodytų Lenkijoje
įgytų įmokų mokėjimo laikotarpių, ar trečdaliui visų apdrausto asmens vykdant profesinę veiklą įgytų draudimo laikotarpių,
įskaitant įgytuosius kitose valstybėse narėse.
Šiomis aplinkybėmis
Sąd Najwyższy
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar reglamento [Nr. 1408/71] 45 straipsnio 1 dalį kartu su reglamento [Nr. 574/72] 15 straipsnio 1 dalies a punktu reikia
aiškinti taip, kad kompetentinga valstybės narės institucija, nustačiusi, kad darbuotojas neįvykdė reikalavimo turėti toje
valstybėje įgytą draudimo laikotarpį, pakankamą teisei į senatvės pensiją pagal jos įstatymus įgyti, privalo atsižvelgti į
kitoje valstybėje narėje įgytą draudimo laikotarpį ir iš naujo apskaičiuoti teisės į pensiją įgijimą lemiantį draudimo laikotarpį,
taikydama nacionalinės teisės nuostatas ir prilygindama kitoje valstybėje narėje įgytą draudimo laikotarpį savo valstybėje
įgytam draudimo laikotarpiui, arba pridėti kitoje valstybėje narėje įgytą draudimo laikotarpį prie pagal nagrinėjamą nuostatą
prieš tai apskaičiuoto savo valstybėje įgyto laikotarpio?“

Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia patikslinti, kad tarp
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
ir S. Tomaszewskos kilęs ginčas susijęs su teisės į senatvės pensiją įgijimu, t. y. klausimu, kuris patenka į  Reglamento
Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, o išmokų dydžio apskaičiavimą reglamentuojančios taisyklės įtvirtintos šio
reglamento 46 ir paskesniuose straipsniuose (šiuo klausimu žr. 1993 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Lepore ir Scamuffa
, C‑45/92 ir C‑46/92, Rink. p. I‑6497, 13 punktą ir 1996 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Lafuente Nieto
, C‑251/94, Rink. p. I‑4187, 49 punktą).
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio
1 dalį reikia aiškinti taip, kad, nustatydama darbuotojo migranto teisei į senatvės pensiją įgyti nacionalinėje teisėje reikalaujamą
minimalų draudimo laikotarpį, atitinkamos valstybės narės kompetentinga institucija, apskaičiuodama šios valstybės narės teisės
aktuose nustatytą ribą, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais, turi
atsižvelgti tik į šioje valstybėje narėje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius, ar į visus darbuotojo migranto vykdant profesinę
veiklą įgytus draudimo laikotarpius, įskaitant įgytuosius kitose valstybėse narėse.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti socialinės apsaugos išmokų skyrimo sąlygas,
net jei jos jas sugriežtina, jeigu nustatytos sąlygos nesukelia atviros arba užslėptos Sąjungos darbuotojų diskriminacijos
(1994 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Drake
, C‑12/93, Rink. p. I‑4337, 27 punktas; 1997 m. vasario 20 d. Sprendimo
Martínez Losada ir kt.
, C‑88/95, C‑102/95 ir C‑103/95, Rink. p. I‑869, 43 punktas ir 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Salgado
Alonso
, C‑306/03, Rink. p. I‑705, 27 punktas).
Reglamentu Nr. 1408/71 įvesta sistema yra tik koordinavimo sistema, visų pirma susijusi su įvairiomis aplinkybėmis teise laisvai
judėti besinaudojantiems pagal darbo sutartis ir savarankiškai dirbantiems asmenims taikytinų teisės aktų nustatymu (2006 m.
kovo 9 d. Sprendimo
Piatkowski
, C‑493/04, Rink. p. I‑2369, 20 punktas; 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Nikula
, C‑50/05, Rink. p. I‑7029, 20 punktas ir 2008 m. balandžio 3 d. Sprendimo
Derouin
, C‑103/06, Rink. p. I‑1853, 20 punktas).
Tokiai sistemai būdinga tai, kad darbo ar draudimo laikotarpių nustatymo sąlygos skiriasi nelygu valstybė narė, kurioje atitinkamas
darbuotojas dirbo. Šios sąlygos, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio r punkto, gali būti nustatytos tik valstybės
narės, kurioje nagrinėjami laikotarpiai buvo įgyti, teisės aktuose.
Tačiau, nustatydamos minėtas sąlygas, valstybės narės privalo laikytis Sąjungos teisės ir ypač Reglamentu Nr. 1408/71 siekiamo
tikslo bei principų, kuriais šis reglamentas grindžiamas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 tikslas, kaip nurodyta jo antroje ir ketvirtoje konstatuojamosiose
dalyse, – užtikrinti laisvą pagal darbo sutartis ir savarankiškai dirbančių asmenų judėjimą Sąjungoje, atsižvelgiant į nacionalinių
socialinės apsaugos teisės aktų ypatybes. Kaip matyti iš jo penktos, šeštos ir dešimtos konstatuojamųjų dalių, tuo tikslu
šiame reglamente įtvirtintas vienodo požiūrio į darbuotojus skirtingų nacionalinės teisės aktų atžvilgiu principas ir juo
siekiama kuo geriau užtikrinti vienodas visų vienoje valstybėje narėje dirbančių darbuotojų sąlygas bei nesudaryti nepalankesnių
sąlygų teise laisvai judėti besinaudojantiems darbuotojams (minėtų sprendimų
Piatkowski
19 punktas,
Nikula
20 punktas ir
Derouin
20 punktas).
Konkrečiau kalbant apie senatvės draudimą, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalimi reikalaujama, kad
valstybės narės, pagal kurios teisės aktus teisės į išmoką įgijimas priklauso nuo minimalaus draudimo laikotarpio įgijimo,
kompetentinga institucija, kai to reikia siekiant atitinkamam darbuotojui suteikti teisę į išmoką, atsižvelgtų į draudimo
laikotarpius, įgytus pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus, tartum jie būtų įgyti pagal jos taikomus teisės
aktus.
Taip Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsniu įgyvendinamas draudimo, gyvenimo šalyje ar užimtumo laikotarpių sumavimo principas,
numatytas EB 42 straipsnio a punkte. Tai yra vienas pagrindinių valstybių narių socialinės apsaugos sistemų koordinavimo Sąjungos
lygmeniu principų, kuriuo siekiama užtikrinti, kad naudodamasis EB sutarties suteikta laisvo judėjimo teise darbuotojas neprarastų
socialinės apsaugos išmokų, kurias jis galėtų gauti, jei visą savo profesinę veiklą vykdytų vienoje valstybėje narėje. Iš
tikrųjų tokia pasekmė galėtų atgrasinti Sąjungos darbuotojus naudotis laisvo judėjimo teise ir dėl to šiai laisvei sudaryti
kliūtį (1995 m. spalio 26 d. Sprendimo
Moscato
, C‑481/93, Rink. p. I‑3525, 28 punktas ir minėto Sprendimo
Salgado Alonso
29 punktas).
Todėl valstybė narė gali nustatyti minimalų įmokų mokėjimo laikotarpį, suteikiantį teisę į nacionalinės teisės aktuose numatytą
pensiją, ir draudimo laikotarpių, į kuriuos šiuo tikslu gali būti atsižvelgta, pobūdį ir ribas, tik jei, kaip numatyta Reglamento
Nr. 1408/71 45 straipsnyje, atsižvelgiama ir į pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus įgytus laikotarpius tomis
pačiomis sąlygomis, tarytum jie būtų įgyti pagal nacionalinės teisės aktus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Salgada Alonso
31 punktą).
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad apskaičiuodama teisei į senatvės pensiją įgyti
reikalaujamą laikotarpį
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
pripažįsta kitoje valstybėje narėje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius ir prideda juos prie visų Lenkijoje įgytų įmokų mokėjimo
laikotarpių sumos. Tačiau į tuos pačius kitoje valstybėje narėje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius neatsižvelgiama nustatant
trečdalio ribą, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais.
Neginčijama, kad darbuotojo, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, Lenkijoje ir kitoje valstybėje narėje įgijusio įmokų mokėjimo
laikotarpius, padėtis dėl šios priežasties yra mažiau palanki, nei visus įmokų mokėjimo laikotarpius Lenkijoje įgijusio darbuotojo.
Kaip matyti iš
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
atlikto skaičiavimo, S. Tomaszewska gali remtis tik 60 mėnesių įmokų nemokėjimo laikotarpiu, ir dėl to iš viso susidaro 346 mėnesių
draudimo laikotarpis, kurio jai nepakanka teisei į pensiją įgyti. Tačiau jeigu S. Tomaszewska visus savo įmokų mokėjimo laikotarpius
būtų įgijusi Lenkijoje, o ne naudojusis savo teise laivai judėti ir įmokų mokėjimo laikotarpius įgijusi kitoje valstybėje
narėje, ji būtų galėjusi remtis 76 mėnesių įmokų nemokėjimo laikotarpiu, ir iš viso būtų susidarę 362 draudimo mėnesiai, o
tai atitinka minimalų 30 metų laikotarpį, reikalingą teisei į pensiją įgyti.
Tokiomis aplinkybėmis nacionalinę teisę taikant taip, kaip tai daro
Zakład Ubezpieczeń Społecznych
pagrindinėje byloje, kai, nustatant trečdalio ribą, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų
mokėjimo laikotarpiais, savo teise laisvai judėti pasinaudojusiems Sąjungos darbuotojams užtikrinamas mažiau palankus vertinimas
nei šia teise nesinaudojusiems darbuotojams taikomas vertinimas, gali kilti laisvo darbuotojų judėjimo kliūtis ir dėl to neįmanoma
taikyti Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnyje išdėstytų sumavimo taisyklių.
Iš šio sprendimo 31 punkte nurodytos teismo praktikos matyti, kad Lenkijos teisėje iš tiesų gali būti nustatytas minimalus
įmokų mokėjimo laikotarpis teisei į senatvės pensiją įgyti ir apibrėžtas laikotarpių, į kuriuos gali būti atsižvelgta, pobūdis
bei riba, tačiau tai gali būti padaryta su vienintele sąlyga, kad, kaip numatyta Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnyje, atsižvelgiama
ir į pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius tomis pačiomis sąlygomis, tarytum
jie būtų įgyti pagal Lenkijos teisės aktus.
Todėl S. Tomaszewskos bet kurioje kitoje valstybėje narėje įgyti įmokų mokėjimo laikotarpiai turi būti prilyginti Lenkijoje
įgytiems įmokų mokėjimo laikotarpiams ir dėl to įtraukti apskaičiuojant trečdalio ribą, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo
laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais.
Kalbant apie argumentą, kuriuo remiasi Lenkijos vyriausybė, kad tai, jog nustatant trečdalio ribą, kurios negali viršyti įmokų
nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais, neatsižvelgiama į kitose valstybėse narėse įgytus įmokų
mokėjimo laikotarpius, pateisinama administraciniais sunkumais ir kitomis praktinio pobūdžio problemomis, pakanka konstatuoti,
kad pagal EB 39 straipsnio 3 dalį leidžiami tik tokie naudojimosi darbuotojų teise laisvai judėti apribojimai, kurie gali
būti pateisinami viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais. Todėl, išskyrus šiuos aiškiai Sutartyje
numatytus atvejus, jokia laisvo darbuotojų judėjimo kliūtis negali būti pateisinta (šiuo klausimu žr. 1991 m. kovo 7 d. Sprendimo
Masgio
, C‑10/90, Rink. p. I‑1119, 24 punktą ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
Merida
, C‑400/02, Rink. p. I‑8471, 30 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, atsakymas į užduotą klausimą yra toks:  Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalį reikia
aiškinti taip, kad, nustatydama darbuotojo migranto teisei į senatvės pensiją įgyti nacionalinėje teisėje reikalaujamą minimalų
draudimo laikotarpį, atitinkamos valstybės narės kompetentinga institucija, apskaičiuodama šios valstybės narės teisės aktuose
nustatytą ribą, kurios negali viršyti įmokų nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais, turi atsižvelgti
į visus darbuotojo migranto vykdant profesinę veiklą įgytus draudimo laikotarpius, įskaitant įgytuosius kitose valstybėse
narėse.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, su pakeitimais, padarytais 2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento
ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2006, 45 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad, nustatydama darbuotojo migranto
teisei į senatvės pensiją įgyti nacionalinėje teisėje reikalaujamą minimalų draudimo laikotarpį, atitinkamos valstybės narės
kompetentinga institucija, apskaičiuodama šios valstybės narės teisės aktuose nustatytą ribą, kurios negali viršyti įmokų
nemokėjimo laikotarpiai, palyginti su įmokų mokėjimo laikotarpiais, turi atsižvelgti į visus darbuotojo migranto vykdant profesinę
veiklą įgytus draudimo laikotarpius, įskaitant įgytuosius kitose valstybėse narėse.
Parašai.
*
Proceso kalba: lenkų.