CELEX: 62013FJ0124
Henkilöstö
Virkamiehet
Kumoamiskanne
Henkilöstösääntöjen 12 a artikla
Työpaikkakiusaamista ja työpaikkakiusaamisen ehkäisemistä käsittelevän neuvoa-antavan komitean sisäiset säännöt
Henkilöstösääntöjen 24 artikla
Avustamispyyntö
Ilmeisten arviointivirheiden puuttuminen
Työpaikkakiusaamista ja työpaikkakiusaamisen ehkäisemistä käsittelevän neuvoa-antavan komitean tehtävä ja oikeudet
Virkamies saattaa omaehtoisesti asian komitean käsiteltäväksi
Vahingonkorvauskanne

CW vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 19.12.2013 saapuneessa kanteessaan erityisesti yhtäältä, että Euroopan parlamentin 8.4.2013 tekemä päätös, jolla hylättiin avustamispyyntö, jonka hän oli tehnyt esimiestensä häneen väitetysti kohdistaman työpaikkakiusaamisen vuoksi, on kumottava, ja toisaalta, että parlamentti on velvoittava maksamaan hänelle vahingonkorvausta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeudenmukaiset ja kohtuulliset työolot ja työehdot”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin.”
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan tässä asiassa (jäljempänä henkilöstösäännöt), 12 a artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.”
Henkilöstösääntöjen 24 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Unioni avustaa virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi.”
Parlamentti antoi 21.2.2006 uudet ”[työpaikkakiusaamista ja työpaikkakiusaamisen ehkäisemistä käsittelevän neuvoa-antavan komitean sisäiset säännöt]” pannakseen täytäntöön henkilöstösääntöjen 12 a artiklan (jäljempänä sisäiset säännöt). Sisäisten sääntöjen 9 artiklasta ilmenee, että jokaisen tämän toimielimen työntekijän, joka kohtaa ongelman, joka saattaa merkitä työpaikkakiusaamista, tai joka ajattelee, että hänen työympäristössään on tällainen ongelma, voi saattaa asian työpaikkakiusaamista ja työpaikkakiusaamisen ehkäisemistä käsittelevän neuvoa-antavan komitean (jäljempänä komitea tai työpaikkakiusaamista käsittelevä neuvoa-antava komitea) käsiteltäväksi. Sisäisten sääntöjen 11 artiklassa määrätään, että komitean on kuultava työntekijää, joka kokee joutuneensa työpaikkakiusaamisen kohteeksi, kymmenen työpäivän kuluessa asianomaisen tekemän pyynnön jälkeen. Sisäisten sääntöjen 12–14 artiklan mukaan komitea voi sitä toivottavana pitäessään esittää johdolle suosituksia ongelman ratkaisemiseksi, ja sen on asian seurannan varmistamiseksi pidettävä yhteyttä kyseiseen työntekijään ja tarvittaessa tämän esimiehiin, ja ongelman jatkuessa komitea esittää parlamentin pääsihteerille luottamuksellisen kertomuksen, joka sisältää toimenpide-ehdotuksia, ja se voi pyytää pääsihteeriltä ohjeita yksityiskohtaisen tutkimuksen suorittamiseksi, jos tämä osoittautuu tarkoituksenmukaiseksi.
Tosiseikat
Kantaja otettiin 6.10.2003 palvelukseen parlamentin ylimääräisenä toimihenkilönä. Hänet osoitettiin aluksi työskentelemään infrastruktuurin ja tulkkauksen pääosaston, josta on tullut tulkkaus- ja konferenssitoiminnan pääosasto, tulkkausosaston slovakian kielen tulkkausyksikköön. Hän jatkoi 8.10.2004 lähtien saman yksikön palveluksessa väliaikaisena toimihenkilönä.
Kantaja nimitettiin 1.10.2008 parlamentin koeajalla olevaksi virkamieheksi, ja hänet osoitettiin tšekin kielen tulkkausyksikköön (jäljempänä yksikkö). Hänet vakinaistettiin 1.7.2009.
Kantaja ja H olivat vuosina 2008–2010 työtovereita yksikössä. Kun yksikönpäällikön virka vapautui, molemmat hakivat sitä. Valintamenettelyn päätteeksi kantajaa ei valittu virkaan, vaan siihen valittiin H (jäljempänä yksikönpäällikkö), joka nimitettiin virkaan 17.5.2010.
Kantajan ja yksikönpäällikön suhteet huononivat erityisesti 23.5.2011 pidetyn yksikön kokouksen (jäljempänä 23.5.2011 pidetty kokous) jälkeen.
Tähän liittyen vuoden 2011 toukokuussa, kun yksikössä oli laadittu luettelo johdon kanssa 13.5.2011 pidetyssä kokouksessa esitettävistä kysymyksistä, puhkesi konflikti yhtäältä kantajan ja useat muun yksikön työntekijän ja toisaalta yksikönpäällikön ja häntä tukeneiden yksikön työntekijöiden välillä. Kysymys oli lähinnä siitä, että yksikönpäällikkö toimitti kantajan työtoverin eli CQ:n johdolla laaditut kysymykset sellaisinaan tulkkausosaston johtajalle (jäljempänä osaston johtaja). Osaston johtaja reagoi sähköpostitse voimakkaasti esitettäviksi aiottujen kysymysten sanamuotoon ja kyseenalaisti sen, edustivatko kysymykset yksikön kaikkien työntekijöiden kantaa. Tämän johdosta yksikönpäällikkö lähetti 12.5.2011 jokaiselle yksikön työntekijälle sähköpostin, jonka sanamuoto oli seuraava: ”– – Huomenna johdon kanssa pidettävää kokousta varten on laadittu [kieliyksikön] tulkkien nimissä esitettävät kysymykset. Tiesitkö näistä kysymyksistä, ja heijastuuko niistä täysin myös sinun mielipiteesi? – –”
Kokouksessa, joka pidettiin 23.5.2011, yksikönpäällikköä pyydettiin muun muassa täsmentämään, mistä syystä hän oli lähettänyt 12.5.2011 päivätyn sähköpostin yksikön työntekijöille. Tästä seurasi useita kuukausia kestänyt kiistely 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan lopullisen version laatimisesta. Tässä yhteydessä kantaja ja useat hänen työtovereistaan CQ mukaan lukien riitauttivat pöytäkirjan sisällön useaan otteeseen ja vaativat koko yksikölle lähetetyllä sähköpostilla yksikönpäällikköä ilmoittamaan oikeudellisen perustan, jonka nojalla hänellä oli lopullinen valta päättää riidanalaisen kokouksen pöytäkirjan sisällöstä. Neuvoteltuaan osaston johtajan kanssa ja myönnettyään, ettei tästä seikasta ollut olemassa kirjoitettua sääntöä, yksikönpäällikkö lähetti 13.9.2011 yksikön työntekijöille sähköpostin, jossa hän esitti heille pöytäkirjojen hyväksymistä koskevat periaatteet ja totesi erityisesti, että hän sai yksikönpäällikkönä kieltäytyä oikaisemasta kokouksen pöytäkirjaa, jos vaadittu oikaisu ei heijastanut sitä, mitä kokouksessa oli puhuttu. Kantaja lähetti 6.10.2011 jälleen koko yksikölle – yksikönpäällikkö mukaan lukien – sähköpostin, joka koski 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjaa.
Osaston johtaja lähetti 17.2.2012 kantajalle sähköpostin pyytääkseen häntä noudattamaan 1.2.2012 päivätyssä ja kantajalle henkilökohtaisesti toimitetussa muistiossa annettuja määräyksiä, joiden mukaan kantajan oli esitettävä yksikön työntekijöille ja myös yksikönpäällikölle lähetetyssä sähköpostissa pahoittelunsa siitä, että hän oli vihjannut, ettei yksikönpäällikkö ollut noudattanut sääntöjä, jotka koskivat kesällä järjestettäville kielikursseille ilmoittautuneiden hakijoiden valinnassa noudatettavia arviointiperusteita.
Kantaja kertoi 19.2.2012 sähköpostitse työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puheenjohtajalla (jäljempänä komitean puheenjohtaja), että ”hänen kaksi esimiestään [olivat] 1.2.2012 alkaen kohdistaneet [häneen] valtavaa painostusta, [että hänen] tilanteen[sa oli] hyvin vaikea ja [että hän] halu[si] pyytää ammattimaista apua tältä osin”. Vaikka kantaja pyysi tässä sähköpostissa komitean puheenjohtajaa ilmoittamaan hänelle, voisivatko he tavata mahdollisimman pian, puheenjohtaja ei vastannut kantajan sähköpostiin kirjallisesti. Tämän vuoksi kantaja otti 21.2.2012 sähköpostitse yhteyttä komitean sihteeriin W:hen, joka seuraavana päivänä vastasi kantajalle sähköpostitse, että komitean puheenjohtaja oli muuttamassa uuteen toimistoon, mikä saattoi selittää, ettei puheenjohtaja saanut sähköpostejaan; W ehdotti, että kantaja ottaisi yhteyttä E.-H:hon tai R:ään, jotka molemmat olivat työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean jäseniä ja jotka saivat kopion sihteeristön tästä sähköpostista. Kantaja ei ottanut suoraan yhteyttä kumpaankaan näistä komitean jäsenistä vaan ilmoitti W:lle vastauksena 22.2.2012 lähettämässään sähköpostissa, josta hän lähetti kopion myös komitean puheenjohtajalle, että hän halusi mahdollisimman pian saada neuvoja komitean puheenjohtajalta. W vahvisti tällöin kantajalle, että tämän viesti toimitetaan komitean puheenjohtajalle mahdollisimman pian. Kantajan mukaan komitean puheenjohtaja ei ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin hänen sähköpostiensa johdosta.
Kantaja vastaanotti 29.3.2012 osaston johtajan muistion, jossa hänelle ilmoitettiin, että hänen viimeaikaisen terveydentilansa vuoksi hänet vapautetaan tulkin tehtävän ohella hoitamistaan sivutehtävistä. Tämän jälkeen kantaja hoiti vain päätehtäväänsä eli tulkkausta Brysselissä (Belgia) ja kahdessa muussa parlamentin toimipaikassa. Hän myös jatkoi muun muassa osallistumista puolan kielen kurssille. Vuoden 2013 kesäkuun alussa pidetyn kokouksen jälkeen osaston johtaja lisäksi vahvisti 11.6.2013 päivätyllä muistiolla, joka oli osoitettu kantajalle ja jonka kopio lähetettiin yksikönpäällikölle, että kantajalla oli vastedes lupa osallistua ammatilliseen koulutukseen yksikön edun nimissä.
Työpaikkakiusaamista käsittelevälle neuvoa-antavalle komitealle nimitettiin 4.7.2012 uusi puheenjohtaja (jäljempänä komitean uusi puheenjohtaja), ja parlamentin mukaan kantajaa kehotettiin tämän jälkeen useaan kertaan ottamaan yhteyttä komiteaan.
Kantaja teki 5.2.2013 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla parlamentille henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön (jäljempänä avustamispyyntö). Kantaja esitti pyyntönsä tueksi yksityiskohtaisen kuvauksen 14 tapauksesta tai tapahtumasta, jotka hänen mukaan erikseen tai yhdessä merkitsevät yksikönpäällikön ja osaston johtajan häneen kohdistamaa työpaikkakiusaamista. Kantaja korosti myös, ettei tapausten luettelo ollut tyhjentävä ja että ”[t]oimielin, jolle [CQ oli] tehnyt virallisen avustamispyynnön ja hallinnollisen valituksen, [oli] täysin tietoinen tilanteesta ja [oli] valtuuttanut [tulkkaus- ja konferenssitoiminnan pääosaston] pääjohtajan tutkimaan asian”. Kantaja totesi lisäksi, että häneen väitetysti kohdistuneella työpaikkakiusaamisella oli seuraavia eri ilmenemismuotoja: ”harhaanjohtavia viestejä [”deceptive or misleading communications”], viestinnästä kieltäytymistä, halventavia kommentteja, julkisia nöyryytysyrityksiä, panettelua, painostusta, pelottelua ja uhkailua tai työtehtävien perusteetonta poistamista”. Kantajan mukaan kaikki nämä tapahtumat johtivat ”burnoutiin”, jonka vuoksi hänet määrättiin pitkälle sairauslomalle.
Avustamispyynnössään, jossa hän kertoi pitävänsä valitettavana, ettei komitean puheenjohtaja eikä kukaan muukaan komitean jäsen ottanut hänen pyynnöistään ja muistutuksistaan huolimatta häneen yhteyttä hänen 19.2.2012 lähettämänsä sähköpostin johdosta, kantaja pyysi parlamenttia yhtäältä siirtämään yksikönpäällikön ja/tai osaston johtajan toisiin tehtäviin tai tekemään vaikutuksiltaan vastaavan päätöksen kantajan suojelemiseksi heidän väärinkäytöksiltään ja toisaalta aloittamaan laajan tutkimuksen hänen esimiestensä johtamismenetelmistä ja toiminnasta.
Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja (jäljempänä henkilöstöosaston pääjohtaja) nimittävänä viranomaisena pahoitteli 5.3.2013 päivätyssä kirjeessään, ettei ensimmäinen yhteys, jonka kantaja oli helmikuussa 2012 tuloksettomasti yrittänyt saada työpaikkakiusaamista käsittelevään neuvoa-antavaan komiteaan, ”ollut johtanut [kantajan] väitteiden laajaan tutkintaan”, ja suositteli, että kantaja kääntyy työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puoleen, jolla on laajat toimivaltuudet tutkia perusteellisesti kaikki mahdolliset työpaikkakiusaamistapaukset ja joka voi esittää suosituksia, minkä vuoksi sillä on parhaat mahdollisuudet selvittää, voitiinko kantajan kuvailemia tosiseikkoja pitää henkisenä kiusaamisena. Jotta kantajan olisi helpompi saattaa asia komitean käsiteltäväksi, kirjeessä mainittiin komitean uuden puheenjohtajan yhteystiedot. Kantajan asiamiehen 11.3.2013 päivätyssä vastauskirjeessä kantaja kuitenkin huomautti ensin, että hän oli jo ”käyttänyt tämän mahdollisuuden loppuun”, koska hän oli ”yrittänyt valittaa [työpaikkakiusaamista käsittelevälle neuvoa-antavalle] komitealle”, ja täsmensi tämän jälkeen, että hän oli tehnyt henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla avustamispyynnön nimenomaan siitä syystä, että komitea, jonka puoleen hän oli ensin kääntynyt, ei ollut onnistunut tehtävässään, sellaisena kuin tämä annetaan sille sisäisissä säännöissä. Kantajan asiamies täsmensi, että tässä asiayhteydessä hän ”pi[ti] [henkilöstöosaston pääjohtajan] suositusta häpeällisenä ja mahdottomana hyväksyä”.
Nimittävänä viranomaisena toiminut henkilöstöosaston pääjohtaja hylkäsi kantajan avustamispyynnön 8.4.2013 tekemällään ja kantajalle 10.4.2013 tiedoksi annetulla päätöksellä (jäljempänä avustamispyynnön hylkäämisestä tehty päätös), kun hän oli ensin tutkinut avustamispyynnön ja ottanut huomioon yksikössä vallitsevaa tilannetta koskevat tiedot, jotka hän oli saanut tutkiessaan CQ:n, joka oli kantajan työtoveri samassa yksikössä työtoveri, työpaikkakiusaamisesta tekemää kantelua (ks. tuomio CQ v. parlamentti, F‑12/13,
EU:F:2014:214
).
Tässä yhteydessä nimittävä viranomainen ilmoitti olevansa pahoillaan siitä, että kantaja kieltäytyi saattamasta asiaa työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, sillä tämän asenteen vuoksi nimittävä viranomainen jäi vaille hänelle ”arvokkaita näkemyksiä [kantajan] väitteistä, [koska työpaikkakiusaamista käsittelevällä neuvoa-antavalla komitealla oli] parhaat mahdollisuudet [suorittaa kantajan] vaatima laaja tutkimus”.
Siitä huolimatta, ettei asiaa saatettu työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, nimittävä viranomainen päätti tässä tilanteessa hylätä kantajan avustamispyynnön tutkittuaan ensin kantajan esittämän laajan asiakirja-aineiston ja saatuaan yksikössä vallitsevaa tilannetta koskevia tietoja, jotka olivat peräisin komitean samassa yksikössä suorittamasta toisesta tutkimuksesta. Tutkittuaan kutakin kantajan riitauttamaa tapahtumaa nimittävä viranomainen nimittäin katsoi, että ne olivat joko vähäpätöisiä tai että ne oli jo riitautettu siinä yhteydessä, kun kantaja riitautti vuotta 2011 koskevan arviointikertomuksensa (jäljempänä vuotta 2011 koskeva arviointikertomus tai vuodelta 2011 laadittu arviointikertomus), tai että kysymys oli nimittävän viranomaisen tai kantajan esimiesten lainmukaisista päätöksistä tai toiminnasta, joilla reagoitiin kantajan omaan toimintaan.
Kantaja teki 9.7.2013 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä päätöksestä. Nimittävänä viranomaisena toiminut parlamentin pääsihteeri hylkäsi hallinnollisen valituksen 23.10.2013 tekemällään päätöksellä , koska valitus oli tässä vaiheessa ennenaikainen (jäljempänä hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehty päätös). Tässä yhteydessä nimittävä viranomainen korosti erityisesti, että hän oli velvollinen toteuttamaan henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisia toimenpiteitä vasta, kun pyyntöön johtaneet tosiseikat oli näytetty toteen, ja että parlamentissa oli nimenomaan työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean tehtävänä suorittaa tutkimuksia, jos työpaikkakiusaamista epäiltiin. Kantaja oli kuitenkin luopunut saattamasta asiaansa komitean tutkittavaksi.
Nimittävä viranomainen muistutti, että oikeuskäytännön mukaan se, että virkamiehen ja hänen esimiehensä väliset suhteet ovat huonot tai jopa ristiriitaiset, ei sellaisenaan ole näyttö työpaikkakiusaamisesta, ja ilmoitti kantajalle, että hän oli pyytänyt 4.7.2012 alkaen tehtävässään ollutta komitean uutta puheenjohtajaa ottamaan yhteyttä kantajaan, jotta puheenjohtaja selittäisi kantajalle työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean menettelyn ja antaisi kantajalle mahdollisuuden päättää esitettyjen tietojen perusteella, jatkaako hän menettelyä.
Komitean uusi puheenjohtaja otti kantajaan yhteyttä 15.1.2014 eli sen jälkeen, kun nyt käsiteltävä kanne nostettiin. He tapasivat 20.1.2014. Samana päivänä lähettämässään sähköpostissa komitean uusi puheenjohtaja vahvisti, että kantajalla oli mahdollisuus saattaa asia työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi epävirallisesti ja ”minä tahansa asianmukaisena pitämänä[än] ajankohtana”.
Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäyntimenettely
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
—
toteaa, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi,
—
kumoaa avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen,
—
tarvittaessa kumoaa hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen,
—
määrää, että hänelle on maksettava yhtäältä 50000 euroa korvauksena hänelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä ja toisaalta neljäsosa hänen terveydentilansa huononemisen johdosta aiheutuneista sairauskuluista korvauksena hänelle aiheutuneesta aineellisesta vahingosta ja että yhteissummalle on maksettava laillista korkoa maksupäivään saakka, ja
—
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti vaatii, että kanne on hylättävä perusteettomana ja että kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Virkamiestuomioistuin esitti prosessinjohtotoimina asianosaisille kysymyksiä suullista käsittelyä varten laaditussa valmistelevassa kertomuksessa, joka annettiin asianosaisille tiedoksi 21.11.2014. Asianosaiset noudattivat pyyntöjä asianmukaisesti, ja kummallakin oli tilaisuus esittää toisen vastauksista huomautuksensa 11.12.2014 pidetyssä istunnossa.
Tässä yhteydessä kantaja vahvisti erityisesti, että hänellä oli mahdollisuus lukea parlamentin sähköpostejaan ja että hän oli osallistunut neljälle kesäyliopiston kurssille, joista yksi oli englannin kielen kurssi vuonna 2004. Parlamentti puolestaan selitti erityisesti sen osalta, ettei komitean puheenjohtaja vastannut kantajan 19.2.2012 lähettämään sähköpostiin, että puheenjohtaja oli 25.1.2012 siirtynyt uusiin tehtäviin toisella pääosastolla, mutta korosti samalla, että puheenjohtaja oli kuitenkin yrittänyt ottaa kantajaan yhteyttä tämän 19.2.2012 lähettämän sähköpostin jälkeen. Siitä, että kantaja osoitettiin työskentelemään tšekin kielen yksikköön, vaikka hän oli aikaisemmin työskennellyt slovakian tulkkausyksikössä, parlamentti totesi, ettei se ollut säilyttänyt kantajan tuolloin työpaikkakiusaamisesta tekemän kantelun seurantaa ja että työpaikan vaihdos tapahtui silloin, kun kantaja nimitettiin koeajalla olevaksi virkamieheksi. Työpaikkakiusaamista käsittelevästä neuvoa-antavasta komiteasta parlamentti totesi, ettei komitea ollut millään tavalla toimivaltainen ratkaisemaan nimittävän viranomaisen nimissä henkilöstösääntöjen 24 artiklaan perustuvaa avustamispyyntöä ja ettei se näin ollen voinut päättää hylätä tällaista pyyntöä.
Lisäksi kantaja esitti 5.12.2014 päivätyssä kirjeessään yhtäältä huomautuksia suullista käsittelyä varten laaditusta valmistelevasta kertomuksesta ja niiden osalta kolme uutta liitettä ja toisaalta työjärjestyksen 57 artiklan mukaisen uuden pyynnön sellaisen näytön esittämiseksi, joka liittyy erityisesti kahden hänen työtoverinsa antamiin kahteen valaehtoiseen vakuutukseen, jotka olivat vastineen liitteinä. Virkamiestuomioistuin päätti liittää nämä asiakirjat asiakirja-aineistoon ja olla päättämättä suullista käsittelyä istunnon lopuksi, jotta parlamentille annettaisiin mahdollisuus esittää näitä uusia asiakirjoja koskevat mahdolliset huomautuksensa, jotka parlamentti esitti 17.12.2014.
Lisäksi kantaja pyysi samassa 5.12.2014 päivätyssä kirjeessään, että jos virkamiestuomioistuin katsoo, että tšekin kielellä laadituilla sähköposteilla, joiden parlamentissa laadittujen englanninkielisten käännösten paikkansapitävyyden kantaja kiistää vastauksessaan, on merkitystä tätä asiaa ratkaistaessa, se määräisi, että riippumattoman kääntäjän on käännettävä ne.
Virkamiestuomioistuin päätti suullisen käsittelyn 18.12.2014.
Oikeudellinen arviointi
1.
Kanteen kohde
Kumoamisvaatimuksista, jotka kohdistuvat muodollisesti hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen, seuraa, että valituksen kohteena ollut toimi saatetaan virkatuomioistuimen käsiteltäväksi, kun vaatimuksilla ei sellaisinaan ole itsenäistä sisältöä (ks. vastaavasti tuomio Vainker v. parlamentti, 293/87,
EU:C:1989:8
, 8 kohta ja tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 69 kohta).
Tässä tapauksessa hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen perustelut kuitenkin eroavat avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen perusteluista, joten hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset eivät ole vailla itsenäistä sisältöä, minkä vuoksi on siis lausuttava myös niiden aiheellisuudesta. Hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä lisäksi täsmennetään avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen perustelujen tiettyjä osia. Kun otetaan huomioon, että oikeudenkäyntiä edeltävä menettely on luonteeltaan kehittyvä, myös tämän päätöksen perustelut on näin ollen otettava huomioon tutkittaessa avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen lainmukaisuutta, koska näiden perustelujen oletetaan vastaavan viimeksi mainitun päätöksen perusteluja (ks. tuomio Mocová v. komissio, F‑41/11,
EU:F:2012:82
, 21 kohta).
2.
Avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen ja hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
Kantaja esittää kanteensa tueksi muodollisesti kaksi avustamispyynnön hylkäämisestä tehtyyn päätökseen ja hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen kohdistuvaa kumoamisperustetta. Ensimmäisessä kanneperusteessa on kolme osaa, joista ensimmäinen koskee ilmeisiä arviointivirheitä ja niihin liittyvää henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan rikkomista, toinen vallan väärinkäyttöä ja kolmas huolenpitovelvollisuuden ja henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetyn avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä sekä perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdan rikkomista. Toisessa kanneperusteessa on kaksi osaa, joista ensimmäinen koskee henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetyn avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä ja toinen hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja perusoikeuskirjan 31 artikla 1 kohdan rikkomista.
Kantaja on kannekirjelmänsä 112 ja 113 kohdassa todennut nimenomaisesti, että ensimmäinen kanneperuste kohdistuu avustamispyynnön hylkäämisen perustelujen aineelliseen lainmukaisuuteen, sellaisina kuin perustelut on esitetty avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä, kun taas toinen kanneperuste kohdistuu hallinnollisen valituksen väitettyyn ennenaikaisuuteen perustuvaan perusteluun, johon oli vedottu hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä. On siis ymmärrettävä, että – kuten kantaja on istunnossa myöntänyt– ensimmäinen kanneperuste koskee ilmeisiä arviointivirheitä, vallan väärinkäyttöä ja niihin liittyvää henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdan rikkomista, kun taas toinen kanneperuste koskee huolenpitovelvollisuuden ja henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetyn avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä.
Alustavat huomautukset siitä, kuinka laaja avustamisvelvollisuus on, kun on esitetty väitteitä työpaikkakiusaamisesta
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 24 artikla on laadittu suojelemaan Euroopan unionin virkamiehiä paitsi ulkopuolisten myös esimiesten tai työtovereiden heihin kohdistamalta kiusaamiselta tai nöyryyttävältä kohtelulta (ks. tuomio V v. komissio, 18/78,
EU:C:1979:154
, 15 kohta; tuomio Schmit v. komissio, T‑144/03,
EU:T:2005:158
, 96 kohta ja tuomio Lo Giudice v. komissio, T‑154/05,
EU:T:2007:322
, 135 kohta).
Yksikön järjestyksen tai työrauhan vaarantuessa hallinnon on avustamisvelvollisuuden nojalla puututtava riittävän voimakkaasti asioiden kulkuun ja toimittava olosuhteiden edellyttämällä nopeudella ja huolellisuudella tosiseikkojen toteamiseksi ja asianmukaisten johtopäätösten tekemiseksi niiden perusteella tietoisena kaikesta asiaan liittyvästä. Tätä varten riittää, että toimielimeltään suojaa vaativa virkamies esittää edes vähäistä näyttöä siitä, että hyökkäykset, joiden kohteeksi hän väittää joutuneensa, ovat todellisia. Kyseisen toimielimen on toteutettava tällaisten seikkojen perusteella asianmukaiset toimenpiteet ja erityisesti tehtävä hallinnollinen tutkimus todetakseen kantelun taustalla olevat tosiseikat yhteistyössä kantelun esittäjän kanssa (tuomio Koutchoumoff v. komissio, 224/87,
EU:C:1989:38
, 15 ja 16 kohta; tuomio Tallarico v. parlamentti, T‑5/92,
EU:T:1993:37
, 31 kohta; tuomio Campogrande v. komissio, T‑136/98,
EU:T:2000:281
, 42 kohta; tuomio Schochaert v. neuvosto, T‑136/03,
EU:T:2004:229
, 49 kohta ja tuomio Lo Giudice v. komissio,
EU:T:2007:322
, 136 kohta).
Kun kiusaamista on väitetty tapahtunen, avustamisvelvollisuuteen sisältyy erityisesti hallinnon velvollisuus tutkia kiusaamista koskeva kantelu huolellisesti, nopeasti ja luottamuksellisesti ja ilmoittaa kantelun tekijälle kantelun jatkotoimenpiteistä (tuomio Klug v. EMEA, F‑35/07,
EU:F:2008:150
, 74 kohta).
Hallinnolla on henkilöstösääntöjen 24 artiklan soveltamisalaan kuuluvassa tilanteessa toteutettavien toimenpiteiden osalta laaja harkintavalta valita unionin tuomioistuinten valvonnassa toimenpiteet ja keinot kyseisen 24 artiklan soveltamiseksi. Unionin tuomioistuinten harjoittama valvonta rajoittuu siten koskemaan vain sitä, että kyseinen toimielin on pysynyt kohtuuden rajoissa ja ettei se ole käyttänyt harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti (ks. tuomio Haas ym. v. komissio, T‑3/96,
EU:T:1998:202
, 54 kohta; tuomio Schmit v. komissio,
EU:T:2005:158
, 98 kohta ja tuomio Lo Giudice v. komissio,
EU:T:2007:322
, 137 kohta).
Tässä yhteydessä on korostettava, että toimielin voi määrätä työpaikkakiusaamista koskevan kantelun kohteena oleville virkamiehille – siitä riippumatta, ovatko nämä oletetun uhrin esimiehiä vai eivät – kurinpitoseuraamuksia tai päättää siirtää nämä toisiin tehtäviin vain, jos suoritettaviksi määrätyt selvittämistoimet osoittavat varmuudella, että asianomaiset virkamiehet ovat käytöksellään haitanneet yksikön toiminnan moitteetonta sujumista tai loukanneet toisen virkamiehen ihmisarvoa ja mainetta (tuomio Katsoufros v. yhteisöjen tuomioistuin, 55/88,
EU:C:1989:409
, 16 kohta; tuomio Dimitriadis v. tilintarkastustuomioistuin, T‑294/94,
EU:T:1996:24
, 39 kohta ja tuomio Schmit v. komissio,
EU:T:2005:158
, 108 kohta).
Työpaikkakiusaamisen käsite määritellään ”sopimattomaksi käytökseksi”, joka ensinnäkin ilmenee käyttäytymisenä, puheina, tekoina, eleinä ja kirjoituksina ja joka on ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä”, mikä tarkoittaa, että työpaikkakiusaaminen on ymmärrettävä menettelyksi, joka kestää välttämättä tietyn ajan ja edellyttää toistuvia tai jatkuvia toimia, jotka ovat ”tahallisia” vastakohtana ”tahattomille”. Toiseksi näiden käyttäytymisten, puheiden, tekojen, eleiden ja kirjoitusten on tämän käsitteen alaisuuteen kuuluakseen loukattava henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta (ks. tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 76 ja 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ei siten ole tarpeen näyttää toteen, että käyttäytymisten, puheiden, tekojen, eleiden ja kirjoitusten tarkoituksena olisi ollut loukata henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Kysymys voi toisin sanoen olla työpaikkakiusaamisesta, vaikkei ole näytetty toteen, että kiusaaja olisi halunnut toimillaan loukata uhrin ihmisarvoa tai heikentää tahallaan hänen työolojaan. Riittää, että näistä toimista on objektiivisesti aiheutunut tällaisia seurauksia, siltä osin kuin toimet ovat olleet tahallisia (ks. tuomio Cantisani v. komissio, F‑71/10,
EU:F:2012:71
, 89 kohta ja tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On vielä todettava, että koska kyseisen toimen on henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan mukaan oltava sopimaton, työpaikkakiusaamiseksi luonnehtiminen edellyttää, että työpaikkakiusaaminen on objektiivisesti riittävän todellista siinä mielessä, että puolueeton ja järkevä, herkkyydeltään tavanomainen ja samoissa olosuhteissa toimiva tarkkailija pitäisi kyseistä käyttäytymistä tai tekoa kohtuuttomana ja moitittavana (tuomio Skareby v. komissio, F‑42/10,
EU:F:2012:64
, 65 kohta).
Nämä näkökohdat on otettava huomioon tutkittaessa kantajan kanneperusteita.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee ilmeisiä arviointivirheitä ja niihin liittyvää henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää tässä kanneperusteessaan, että kieltäytyessään tunnustamasta, että tosiseikat, joihin hän vetosi, merkitsevät etenkin laajemmassa asiayhteydessä tarkasteltuina yksikönpäällikön ja osaston johtajan harjoittamaa työpaikkakiusaamista, nimittävä viranomainen teki useita ilmeisiä arviointivirheitä näiden tosiseikkojen osalta ja näin ollen katsoi virheellisesti, ettei henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista ollut tapahtunut, ja siten rikkoi tätä säännöstä sekä perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohtaa.
Kantaja vetoaa kanneperusteensa tueksi useisiin ”erityisiin tapauksiin”, jotka kantajan mukaan merkitsevät sekä yksitellen että yhdessä tarkasteltuina häneen kohdistettua työpaikkakiusaamista.
Nämä useat ”erityiset tapaukset”, joita on tutkittava ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitettyjen vastaavien väitteiden perustana, on kantajan mukaan asetettava yleiseen asiayhteyteen, jossa väitetty kiusaaminen ilmeni, ja ne on tutkittava tässä asiayhteydessä. Kantaja kuvailee tätä asiayhteyttä pääasiallisesti tukeutumalla seuraaviin tosiseikkoihin: ensinnäkin tosiseikkoihin, jotka liittyvät ”hallinnolle esitettävien kysymysten” valmisteluun ja esittämiseen ja 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan hyväksymiseen; toiseksi tosiseikkoihin, jotka liittyvät niiden arviointiperusteiden soveltamiseen, jotka oli vahvistettu hakijoiden valitsemiseksi Irlannissa kesällä järjestettävälle kielikurssille, ja pahoittelujen esittämistä koskeviin ohjeisiin, jotka osaston johtaja oli antanut hänelle; kolmanneksi kantajan 29.3.2012 saamaan osaston johtajan muistioon, jolla häneltä poistettiin tiettyjä tehtäviä, sekä neljänneksi kantajan yleiseen terveydentilaan, sellaisena kuin sitä kuvaillaan useissa 15.2.2012–13.12.2013 laadituissa lääkärintodistuksissa.
Parlamentti vaatii, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana, ja se vetoaa siihen, etteivät kuvaillut tosiseikat mitenkään kuulu työpaikkakiusaamisen käsitteen alaisuuteen vaan paljastavat vain kantajan ja hänen esimiestensä huonot ja ristiriitaiset suhteet. Parlamentin mukaan näiden tosiseikkojen perusteella ei siten voida todeta, että nimittävä viranomainen olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Virkamiestuomioistuin aikoo ensimmäisen kanneperusteen käsittelemiseksi tutkia ensin aikajärjestyksessä kutakin kantajan mainitsemaa tapahtumaa henkilöstösääntöjen 12 a artiklan kannalta, ennen kuin se tutkii niitä yhdessä.
– Tapaus, joka liittyy Bathin yliopistossa (Yhdistynyt kuningaskunta) kesällä 2011 järjestetyn englannin kielen kertauskurssin osallistumishakemukseen
Kantajan mukaan englannin kielen kertauskurssi mainittiin hänestä vuodelta 2010 laaditussa arviointikertomuksessa osana vuoden 2011 koulutustavoitteita. Tässä tarkoituksessa yksikönpäällikkö antoi hänelle 7.4.2011 suosituskirjeen tukeakseen hakemusta, jonka kantaja oli tehnyt parlamentin toimivaltaiselle yksikölle. Sen jälkeen kun kantaja oli suorittanut koulutukseen osallistumisen edellyttämät toimenpiteet, muun muassa maksanut kuljetukseen ja/tai majoitukseen liittyviä varausmaksuja, hän kuitenkin sai 20.4.2011 tietää, että parlamentin hallinnolliset säännöt estivät häntä ilmoittautumasta tällaiselle kurssille. Tässä tilanteessa kantaja arvosteli yksikönpäällikköä siitä, että tämä oli jättänyt ilmoittamatta hänelle, ettei lupia osallistua yksittäisille täydennyskursseille ollut koskaan myönnetty, ja houkutellut hänet hakemaan tällaiselle kurssille ”tietäen tarkoin, että hänen hakemuksensa hylättäisiin”.
Tässä yhteydessä on todettava, että toimielimen rahoittamaan kielikoulutukseen, joka järjestetään työpaikan ulkopuolella ja osittain tai kokonaan työaikana, osallistumista koskevien hakemusten tutkiminen kuuluu parlamentille ja – samalla tavoin kuin muissakin toimielimissä – ammatillisesta koulutuksesta vastaavalle yksikölle, joka tutkii hakemusasiakirjat valitakseen talousarvion tarjoamat mahdollisuudet huomion ottaen henkilöt, jotka täyttävät toimielimen yksikön edun perusteella vahvistamat edellytykset.
Vaikka yksikönpäälliköltä voidaan kohtuudella odottaa, että hän tuntee asiaan sovellettavat säännöt yleisluonteisesti, häneltä ei voida vaatia, että hän pystyy määrittämään tai ennustamaan, täyttääkö jonkun hänen alaisensa koulutushakemus valintaedellytykset. Tässä tapauksessa asiakirja-aineistossa ei etenkään ole mitään, minkä perusteella voitaisiin katsoa, että yksikönpäällikkö tiesi kantajan väittämällä tavalla kantajalle suosituskirjettä antaessaan tarkkaan, etteivät asiaan sovellettavat parlamentin säännöt mahdollistaneet sentyyppisen kurssin rahoittamista, johon kantaja aikoi osallistua.
Virkamiestuomioistuin toteaa joka tapauksessa, että kuten sähköpostista, jonka kantaja lähetti 17.5.2011 tulkkaus- ja konferenssitoiminnan pääosastolla ammatillisesta koulutuksesta vastaavan yksikön eräälle työntekijälle, ilmenee, kantajan jättäessä hakemuksensa hänelle oli ilmoitettu siitä, että hänen hakemuksensa hyväksymisessä voi olla vaikeuksia.
Edellä mainittuja tosiseikkoja ei näin ollen voida mitenkään pitää työpaikkakiusaamisena.
– Bakun-virkamatkaan liittyvät tapaukset
Kantajan mukaan nimittävä viranomainen teki virheen katsoessaan avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä, että 20. ja 21.6.2011 Bakuun (Azerbaidžan) suuntautuneeseen virkamatkaan liittyvät tapahtumat, joita hän oli kuvaillut, olivat vain ”vähämerkityksisiä ongelmia”. Kantaja nimittäin katsoo, että koska tämän virkamatkan yhteydessä ilmenneet ongelmat johtivat siihen, että osaston johtaja laati 14.9.2011 hänestä arvostelevan muistion ja että hänestä esitettiin vuoden 2011 arviointikertomuksessa kielteisiä huomautuksia, nimittävä viranomainen teki väistämättä ilmeisen arviointivirheen luonnehtiessaan ongelmia vähäisiksi.
Tosiseikat, joihin kantaja viittaa toisessa väitteessään, liittyvät ensinnäkin siihen, ettei kantaja ollut työryhmän päällikkönä maininnut työryhmän päällikön raportissa paikan päällä ilmennyttä ongelmaa, joka koski Bakuun suuntautuneella virkamatkalla työryhmän käyttöön osoitettujen tulkkauskoppien kokoa.
Kun kantajaa oli 7.6.2011 pyydetty toimittamaan passinsa toimivaltaiselle parlamentin yksikölle, jotta tämä voisi ajoissa hankkia hänelle viisumin tätä työmatkaa varten, siitä huolimatta, että kantaja oli huomannut jättäneensä passinsa edeltävänä viikonloppuna eli 4. ja 5.6.2011 vanhempiensa kotiin Tšekin tasavaltaan, hän vain tyytyi asiaa enempää täsmentämättä ilmoittamaan yksikönpäällikölle, ettei protokollayksikkö kenties pystyisi hankkimaan hänelle viisumia ajoissa. Yksikönpäällikkö oli 8.6.2011 lähettämässään sähköpostissa harmitellut sitä, ettei kantaja ollut jättäessään 7.6.2011 hakemuksen 10.6.2011 alkavasta vuosilomasta ollut jo ilmoittanut, ettei hän pysty toimittamaan passiaan suorittaakseen muodollisuudet viisumin myöntämiseksi. Uudella, samaten 8.6.2011 lähettämällään sähköpostilla kantaja vastasi tällöin, ettei ilmenneellä ongelmalla ollut mitään tekemistä hänen vuosilomahakemuksensa kanssa. Tässä asiayhteydessä hän totesi edelleen samassa sähköpostissa seuraavaa: ”– – vaikka asia ei kuulu sinulle, ilmoitan sinulle tiedoksi, etten voi esittää passiani tänä perjantaina [10.6.2011] vuosiloma[hakemuksestani] riippumatta. – –” Kantaja toimitti lopulta passinsa protokollayksikölle 10.6.2011. Näin ollen hän pystyi osallistumaan Bakun-virkamatkalle alkueräisten suunnitelmien mukaisesti. Kantajan mukaan yksikönpäällikkö ja hän olivat 4.7.2011 käymässään keskustelussa päättäneet yhteisymmärryksessä sopia ”passiasian” tältä osin.
Osaston johtaja moitti 14.9.2011 päivätyssä muistiossaan kantajaa siitä, että tämä oli saanut aikaan ja ylläpitänyt epätietoisuutta siitä, pystyykö hän osallistumaan Bakun-virkamatkalle, erityisesti lähettämällä tätä koskevan sähköpostin Euroopan unionin ja Armenian, Euroopan unionin ja Azerbaidžanin ja Euroopan unionin ja Georgian parlamentaarisissa yhteistyövaliokunnissa olevalle valtuuskunnalle. Osaston johtaja arvosteli kantajaa myös siitä, ettei tämä ilmoittanut esimiehilleen aikaisemmin siitä, ettei hänen passinsa ehkä ole saatavilla, jolloin virkamatkayksikkö olisi tarvittaessa voinut korvata kantajan toisella henkilöllä. Kantaja oli siten pakottanut protokollayksikön ponnistelemaan pystyäkseen hankkimaan hänelle viisumin neljässä päivässä. Tämän passivälikohtauksen johdosta kantaja sai vuodelta 2011 laadittuun arviointikertomukseensa maininnan ”[o]n omaksuttava vähemmän jääräpäinen asenne esimiehiään kohtaan (ks. [14.9.2011 päivätty] muistio)”.
Koska kantaja ei ole esittänyt lisää tosiseikkoja, virkamiestuomioistuin toistaa tässä yhteydessä toteamuksen, jonka se esitti tuomion CW v. parlamentti (F‑48/13,
EU:F:2014:186
) 84 kohdassa, kun se lausui vuodelta 2011 laaditusta arviointikertomuksesta nostetusta kanteesta ja jonka mukaan kantaja ei siitä huolimatta, että yksikönpäällikkö oli ilmoittanut hänelle asiasta suullisesti, kuitenkaan kirjannut työryhmän päällikön raporttiin Bakun tulkkauskoppien ahtautta koskevaa ongelmaa, vaikka tämä merkitsi, että paikan päällä rikottiin parlamentin pääsihteerin kyseisen toimielimen vakinaisiin, väliaikaisiin ja ylimääräisiin tulkkeihin sovellettavista määräyksistä 3.1.2006 tekemän päätöksen 7 artiklan 1 kohdan säännöksiä. Se, että kantajaa arvosteltiin tästä asiasta muun muassa vuoden 2011 arviointikertomuksessa, sisältyy näin ollen sen laajan harkintavallan käyttöön, jota nimittävällä viranomaisella on arvioidessaan alaisuudessaan olevien virkamiesten työsuoritusten laatua, eikä se merkitse minkäänlaista työpaikkakiusaamista, kun lisäksi muistutetaan, että arviointikertomuksessa esitettyjä – sen enempää kielteisiä kuin myönteisiä – arvioita ja arviointeja ei voida sellaisinaan pitää osoituksina siitä, että arviointikertomus olisi laadittu työpaikkakiusaamisen tarkoituksessa (ks. tuomio Faita v. ETSK, F‑92/11,
EU:F:2013:130
, 90 kohta).
Samalla tavoin on todettava, että kantajan ja yksikönpäällikön välisistä sähköposteista ilmenee, ettei kantaja tosiasiallisesti osoittanut sen enempää joustavuutta kuin ennakointikykyä, kun hän ei ilmoittanut esimiehilleen siitä, että oli vaarana, ettei hän pysty ajoissa toimittamaan passiaan Bakun-virkamatkalle osallistumista varten.
Moitteista, joita osaston johtaja esitti 14.9.2011 päivätyssä muistiossaan ja nimittävä viranomainen vuodelta laaditussa 2011 arviointikertomuksessa, on todettava, ettei puolueeton ja järkevä, herkkyydeltään tavanomainen ja samoissa olosuhteissa toimiva tarkkailija voi kohtuudella tulkita niitä kohtuuttomiksi ja moitittaviksi. Moitteita ei näin ollen voida kohtuudella tulkita minkäänlaiseksi työpaikkakiusaamiseksi.
– Tapaus, joka liittyy virkamatkoja varten vapaaehtoisiksi ilmoittautuneidne koordinointiin
Kantaja arvostelee nimittävää viranomaista siitä, ettei se pitänyt todisteena yksikönpäällikön häneen kohdistamasta panettelusta sitä, että ilmoittamatta kantajalle etukäteen yksikönpäällikkö yhtäkkiä ilmoitti 15.6.2011 pidetyssä yksikön kokouksessa, ettei kantaja enää osallistu virkamatkojen järjestämiseen, erityisesti vapaaehtoisen koordinointiin ja yksikön osallistumistilastojen laatimiseen, vaikka yksikönpäällikkö tiesi kantajan pitävän tästä tehtävästä, jonka edellinen yksikönpäällikkö oli hänelle antanut. Kantaja korostaa tältä osin, ettei yksikönpäällikkö alun perin perustellut päätöstään ja että tämä oli sittemmin esittänyt peräjälkeen eri perusteluja eli sen seikan, että hän halusi yksikönpäällikkönä tietää yksikön työntekijöiden mieltymykset virkamatkojen osalta, seuraavaksi sen seikan, että käytettävissä oli uusi tilasto-ohjelma, ja lopuksi vakinaisten kääntäjien ja konferenssitulkkeina toimivien toimihenkilöiden yhteisessä kokouksessa (”Joint staff – AIC meeting”) sen seikan, että hänen päätöksensä perustui pääasiallisesti käytännön syihin.
Virkamiestuomioistuimen on tässä yhteydessä väistämättä muistutettava, että kun otetaan huomioon laaja harkintavalta, joka toimielimillä on yksikköjensä organisoinnissa, sen enempää yksikköjen organisoinnin alaan kuuluvia kysymyksiä koskevat hallinnolliset päätökset, vaikka ne ovat vaikeita hyväksyä, kuin hallinnon kanssa syntyneet erimielisyydet näistä kysymyksistä eivät voi yksinään näyttää toteen työpaikkakiusaamista, etenkään silloin kun – kuten tässä tapauksessa – esimiehen tekemä ratkaisu nimenomaan sisältyy hänen tehtäviinsä, jotka koskevat yksikön koordinointia ja johtamista (tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka yksikön kireän ilmapiirin vuoksi olisikin ollut parempi, että yksikönpäällikkö olisi – myös välttääkseen vahvistamasta kantajan katkeruutta heidän vaikeista suhteistaan – ilmoittanut kantajalle kahden kesken päätöksestään, ettei kantaja enää osallistu virkamatkojen organisointiin ja että hän vastedes hallinnoi tätä asiaa suoraan yksikönpäällikön ominaisuudessaan, virkamiestuomioistuin katsoo, että tällaisesta päätöksestä voidaan ilmoittaa yksikön kokouksessa ilman, että tämä voisi sellaisenaan olla teko, jota voitaisiin luonnehtia työpaikkakiusaamiseksi. On edelleen todettava, että tällainen tehtävien uudelleenorganisointi, josta yksikönpäällikkö lisäksi päätti sen jälkeen, kun hän oli hoitanut uusia tehtäviään yhden vuoden, voi puolueettoman ja järkevän tarkkailijan näkökulmasta olla tällaisiin tehtäviin liittyvien oikeuksien lainmukaista käyttöä.
– Kokous, joka pidettiin 23.5.2011, ja kokouksen pöytäkirjan hyväksymiseen liittyvät myöhemmät tapaukset
Vaikka – kuten parlamentti tähdentää – kantaja tuo vain kannekirjelmänsä osassa ”[riidan taustalla olevat tosiseikat]” esiin erimielisyydet, joita hänellä ja hänen lisäkseen erityisesti CQ:llä oli yksikönpäällikön kanssa 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan laatimisesta, virkamiestuomioistuin toteaa, että viime kädessä kantaja väittää, että tähän seikkaan liittyvät tapahtumat, joita on tutkittu avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä, ovat näyttö työpaikkakiusaamisesta.
Tässä yhteydessä virkamiestuomioistuin muistuttaa aluksi, että vaikkei ole pois suljettua, että yksikönpäällikkö saattoi tahattomasti käyttää epäasianmukaista äänensävyä 23.5.2011 pidetyssä kokouksessa, tahattomat sanat ja eleet jäävät henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle, vaikka ne voivat vaikuttaa epäasianmukaisilta (ks. tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 95 kohta).
Yksikönpäällikkö totesi 29.7.2011 lähettämässään sähköpostissa, jossa hän vastasi kantajan 28.11.2011 lähettämään sähköpostiin, joka lähetettiin myös kaikille yksikön työntekijöille ja jossa kyseenalaistettiin yksikönpäällikön toimivalta asiassa, kokouspöytäkirjaluonnosten muuttamista koskevista yleisistä menettelysäännöistä, että oli käytäntönä, että yksikönpäällikkö tekee päätöksen pöytäkirjan lopullisesta versiosta, ja että hän kesälomalta palattuaan yrittää löytää tätä seikkaa koskevat mahdolliset kirjalliset säännöt.
Yksikönpäällikkö esitti tämän jälkeen yksikön kokousten pöytäkirjojen hyväksymistä sääntelevät periaatteet yksikölle 13.9.2011 osoittamassaan sähköpostissa. Kantaja kuitenkin toisti 6.10.2011 lähettämässään sähköpostissa vaatimuksensa, että useiden 23.5.2011 pidettyyn kokoukseen osallistuneiden henkilöiden, muun muassa hänen itsensä, hyväksymät huomautukset on liitettävä kokouksen pöytäkirjaan. Yksikönpäällikkö ilmoitti kantajalle 7.10.2011 lähettämässään sähköpostissa , että hän oli jo esittänyt syyt, joiden vuoksi hän kieltäytyi lisäämästä kyseisiä kommentteja pöytäkirjaan, ja pyysi kantajaa noudattamaan hänen päätöstään sekä lopettamaan täysin viestin lähettämisen tästä asiasta.
Kantaja katsoo tältä osin, että se, että osaston johtaja kutsui 19.10.2011 lähettämällään sähköpostilla hänet kokoukseen, joka oli tarkoitus pitää osaston johtajan työhuoneessa 24.10.2011, vaikka hän oli tuolloin tulkkaustehtävissä parlamentin iltaistunnossa, on lisäosoitus työpaikkakiusaamisesta, koska hän oli jo kärsinyt erittäin paljon Bakun-virkamatkaa koskeneesta aikaisemmasta keskustelustaan osaston johtajan kanssa. Kantaja siten vahvisti 19.10.2011 lähettämässään sähköpostissa osaston johtajalle, että hän tulee tapaamiseen, mutta pyysi osaston johtajaa ilmoittamaan hänelle tapaamisen syyt ja korosti, että aikaisempi tapaaminen oli ollut hänelle traumatisoiva kokemus. Seuraavana päivänä osaston johtaja ilmoitti kantajalle haluavansa keskustella hänen kanssaan hänen ja yksikönpäällikköön ja yksikön työtovereiden välisistä suhteista.
Kokouksessa, joka pidettiin 24.10.2011 yksikönpäällikön ollessa läsnä ja josta laadittiin muistio, joka liitettiin kantajan henkilökansioon, osaston johtaja pyysi, että kantaja mukautuisi yksikönpäällikön päätöksiin, ettei hän ruokkisi yksikön sisäisiä keskusteluja sähköposteilla vaan asettaisi etusijalle yksikönpäällikön kanssa käytävän kahdenkeskeisen keskustelun ja ettei hän enää nostaisi esille kysymystä 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan laatimisesta.
Tässä yhteydessä virkamiestuomioistuimen on jälleen väistämättä muistutettava, että kun otetaan huomioon laaja harkintavalta, joka toimielimillä on yksikköjensä organisoinnissa, sen enempää yksikköjen organisoinnin alaan kuuluvia kysymyksiä koskevat hallinnolliset päätökset, vaikka ne ovat vaikeita hyväksyä, kuin hallinnon kanssa syntyneet erimielisyydet näistä kysymyksistä eivät voi yksinään näyttää toteen työpaikkakiusaamista (tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tässä tapauksessa virkamiestuomioistuin katsoo, että ratkaisu, jonka yksikönpäällikkö teki 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan lopullista versiota koskevasta kysymyksestä, nimenomaan sisältyi hänen tehtäviinsä, jotka koskevat yksikön koordinointia ja johtamista.
Kokous, joka pidettiin 24.10.2011, puolestaan voi puolueettoman ja järkevän tarkkailijan näkökulmasta helposti vaikuttaa esimiesten viimeiseltä yritykseltä saada loppumaan kantajan jatkuvasti lisääntyneet sähköpostit, joita hän lähetti pääasiallisesti aikoina, jotka tavallisesti käytettiin tulkkaustyöhön ja tulkkausjaksoihin valmistautumiseen, sekä erinäiset ristiriidat 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan laatimisesta.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan osaston johtaja oli ilmoittanut hänelle, että yksikönpäällikkö on aina oikeassa ja että yksikönpäällikköä on toteltava, virkamiestuomioistuin toteaa, ettei kantaja esitä mitään todistetta, joka osoittaisi toteamuksen todenperäisyyden, sävyn tai edes sisällön, ja että hallinnon toimintaan kuuluu luonteenomaisesti, että esimies voi päättää senkaltaisista seikoista kuten pöytäkirjojen hyväksymisestä tai viestintätavoista, joille on annettava etusija hallinnollisen yksikön työntekijöiden välisessä viestinnässä (ks. vastaavasti tuomio CW v. parlamentti,
EU:F:2014:186
, 123 kohta), erityisesti kun on kysymys henkilöiden väliseen ristiriitaan liittyvästä ilmeisestä viestitulvasta.
Virkamiestuomioistuin katsoo edellä todetun perusteella, että 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan hyväksymiseen liittyneet tapahtumat eivät vastaa työpaikkakiusaamisen määritelmää vaan todellisuudessa heijastavat hallinnollisen yksikön sisäistä ristiriitatilannetta, jota kantaja on edistänyt ja jota hänen esimiehensä ovat yrittäneet korjata ottamalla huomioon sekä yksikön vaatimukset että kantajan herkkätunteisuuden.
– Ammatillista koulutusta käsittelevään työryhmään liittyvä tapaus
Sen jälkeen kun kantaja oli pyynnöstään nimetty tšekin kielen tulkkien edustajaksi koulutusta käsittelevään työryhmään (Training Working Party), yksikönpäällikkö pyysi 30.8.2011, että kantaja lähettäisi hänelle jokaisen kokouksen jälkeen tiedot työryhmän päätelmistä. Kantajan mukaan tämä tarkoitti käytännössä sitä, yksikönpäällikkö valvoi etukäteen työryhmän kokousten päätelmien yhteenvetoa, ennen kuin kantaja voi antaa sen tiedoksi yksikön muille työntekijöille.
Kantaja väittää tässä yhteydessä, että yksikönpäällikkö käytti esimiesasemaansa väärin, koska sekä tätä tehtävää ennen häntä hoitaneella kollegalla eli CQ:lla että häntä samassa tehtävässä seuranneella kollegalla ei ollut velvollisuutta saada etukäteen yksikönpäällikön suostumusta, ennen kuin työryhmän kokouksissa kerätyt tiedot sekä kyseisen työryhmän päätelmät annettiin tiedoksi yksikön muille työntekijöille. Kantajan mukaan tämä on siten jälleen yksi häneen kohdistetun työpaikkakiusaamisen ilmenemismuoto.
Virkamiestuomioistuin toteaa tässä yhteydessä, että yksikönpäällikön päätös, että hän ottaa selvää niiden tietojen sisällöstä, joita tšekin kielen tulkkien edustaja on kerännyt koulutusta käsittelevän työryhmän kokouksissa, ennen kuin tiedot saatetaan koko yksikön tietoon, kuuluu yleisellä tasolla hänen oikeuksiinsa yksikönpäällikkönä ja että tässä tapauksessa päätös oli täysin ymmärrettävä, kun otetaan huomioon aikaisemmin toteutunut vaara, että virheellisten tietojen levittäminen voi haitata yksikön moitteetonta toimintaa (ks. tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 102–104 kohta), etenkin kun vaara oli sitäkin suurempi, kun kyseessä oli – kantajan tavoin – äskettäin tehtävään nimetty henkilö, joka oli aloittelija tässä tehtävässä.
Sillä, ettei henkilöön, joka seurasi kantajaa koulutusta käsittelevässä työryhmässä, kohdistettu ennakkovalvontaa niiden tietojen sisällön osalta, joita tämä henkilö sai suoraan välittää yksikölle työryhmän kokousten jälkeen, ei ole merkitystä asiassa, koska kuten parlamentti on tuonut esiin, työryhmä laatii nykyään kokouksistaan pöytäkirjan, joka on itsessään luotettavien ja yksiselitteisten tietojen lähde siitä mahdollisesta selonteosta riippumatta, jonka yksikköä työryhmässä edustava henkilö laatii.
Tästä seuraa, ettei yksikönpäällikkö ylittänyt harkintavaltaansa vaatiessaan, että hänen oli voitava etukäteen valvoa tietoja, joita kantaja aikoi jakaa yksikön työntekijöille koulutusta käsittelevän työryhmän keskusteluista. Joka tapauksessa on todettava, ettei tällainen päätös mitenkään merkitse työpaikkakiusaamista, vaikka se saattoi olla kantajalle epämieluinen.
– Tosiseikat, jotka liittyvät 24.11.2011 pidettyyn koulutusseminaariin
Kun kantajaa oli pyydetty osallistumaan koulutusseminaariin työryhmän päällikkönä, hän tiedusteli yksikönpäälliköltä, mitkä tarkalleen ovat hänen tehtävänsä ja vastuunsa seminaarissa. Yksikönpäällikkö kehotti 23.11.2011 lähettämässään vastaussähköpostissa kantajaa tutustumaan EPIwebiksi kutsutun intranetin osastoon, joka koskee tätä asiaa. Tutustuttuaan tähän kantaja tiedusteli uudelleen yksikönpäälliköltä, mitkä ovat hänen tehtävänsä työryhmän päällikkönä seminaarissa, koska EPIweb-intranetsivustolla olevissat ohjeissa ei ollut mitään mainintaa niistä. Kantajan ja yksikönpäällikön välisistä myöhemmistä sähköposteista ilmenee pääasiallisesti, ettei EPIweb-intranetsivustolla ollut mitään erityisiä ohjeita tästä ja että yksikönpäällikkö oli tyytyväinen siihen, että kantaja oli tutustunut työryhmän päällikön tehtäviä koskeviin sääntöihin, kun taas kantaja arvosteli yksikönpäällikköä siitä, ettei tämä ollut heti sanonut hänelle, ettei asiasta ollut mitään sääntöjä, ja että tämä oli siten houkuttelut hänet tutustumaan EPIweb-intranetsivustoon turhaan.
Virkamiestuomioistuin ei tältä osin havaitse edellä mainittujen, kanteen liitteenä toimitettujen yksikönpäällikön sähköpostien sisällöstä, miten ne voisivat merkitä tekoa tai käyttäytymistä, joka voi vastata henkilöstösäännöissä olevaa työpaikkakiusaamisen määritelmää. Virkamiestuomioistuin katsoo nimittäin, että yksikönpäällikön sävy oli ensinnäkin asianmukainen ja lisäksi yksikönpäällikkö joka tapauksessa sai perustellusti kehottaa kantajaa tutustumaan työryhmien päälliköitä koskevaan EPIweb-intranetsivuston osastoon, etenkin kun otetaan huomioon, että kantaja oli aikaisemmin laiminlyönyt sovellettavien sääntöjen noudattamisen, mistä esitettiin huomautuksia hänestä vuodelta 2011 laaditussa arviointikertomuksessa. Sitä vastoin ei ole poissuljettua, että puolueeton ja järkevä tarkkailija voi havaita kantajan yksikönpäällikön sähköposteihin antamissa vastauksissa tiettyä kantajan taipumusta hakeutua ristiriitoihin esimiestensä kanssa.
– Tosiseikat, jotka liittyvät kantajan hakemukseen päästä kesäyliopiston kurssille vuonna 2012
Yksikönpäällikkö antoi 16.9.2011 yksikön henkilöstölle tiedoksi arviointiperusteet, jotka yksikön johto oli laatinut hakijoiden valitsemiseksi passiivisena kielenä käytettävän englannin kielen (C-kieli) kurssille, joka järjestettiin Irlannissa kesällä 2012. Arviointiperusteista ilmenee, että kurssi järjestettiin ”uusille työntekijöille tai työntekijöille, jotka [olivat] äskettäin ottaneet [englannin passiiviseksi kieleksi]” kieliyhdistelmäänsä.
Kantaja ilmoitti 22.9.2011 yksikönpäällikölle olevansa kiinnostunut kyseisestä englannin kielen kurssista. Samana päivänä antamassaan vastauksessa yksikönpäällikkö muistutti jo tiedoksi annettuihin arviointiperusteisiin viitaten, että kurssi oli tarkoitettu ”uusille työntekijöille tai työntekijöille, jotka [olivat] juuri ottaneet [englannin passiiviseksi kieleksi]” kieliyhdistelmäänsä, kun taas kantajalla englanti oli aktiivinen kieli (”B-kieli”) eikä kantajaa voitu enää pitää uutena työntekijänä.
Yksikönpäällikön jaettua 21.11.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan kantaja sai tietää, että kaksi hänen kollegaansa, joilla englanti oli aktiivinen kieli samalla tavoin kuin hänellä, oli hyväksytty kesäyliopistoon. Kantaja pyysi 14.12.2011 lähettämällään sähköpostilla yksikönpäälliköltä selitystä erityisesti siitä, oliko kesäyliopistojen kursseille osallistumista koskevia sääntöjä muutettu. Yksikönpäällikkö vahvisti 15.12.2011 lähettämässään sähköpostissa kantajalle, että kaikki kesäyliopistoihin hyväksytyt henkilöt täyttivät tulkkaus- ja konferenssitoiminnan pääosaston pääjohtajan (jäljempänä pääjohtaja) päättämät arviointiperusteet, joita ei ollut muutettu, ja että pääjohtaja oli hyväksynyt osallistujaluettelon kesän 2012 osalta. Samana päivänä lähettämässään vastaussähköpostissa kantaja selitti erityisesti, että hänen päätöksensä mennä sen sijaan passiivisen ranskan kielen kurssille kesäyliopistoon johtui siitä, että yksikönpäällikkö oli kieltäytynyt ilmoittamasta häntä englannin kielen kurssille kesäyliopistoon. Lisäksi kantaja toisti pyyntönsä saada yksikönpäälliköltä selvitys kesäyliopistojen kursseille osallistuvien henkilöiden valinnasta. Yksikönpäällikkö pahoitteli 16.12.2011 lähettämässään sähköpostissa, että kantaja oli tulkinnut hänen toteamuksena väärin, ja korosti erityisesti, että siltä osin kuin oli kysymys kantajan hakemuksesta päästä englannin kielen kurssille kesäyliopistoon, kantaja ei vastannut sen enempää vaatimusta, jonka mukaan hakijan oli oltava hiljattain tehtävissään aloittanut työntekijä, kuin vaatimusta, jonka mukaan hakija oli ottanut kyseisen kielen valikoimaansa äskettäin. Yksikönpäällikkö totesi, ettei hänellä ollut mitään lisättävää, ja kehotti kantajaa kääntymään osaston johtajan puoleen, jollei hän ollut tyytyväinen tilanteeseen. Samana päivänä lähettämässään vastauksessa kantaja ilmoitti yksikönpäällikölle, että ”[t]oisin kuin [yksikönpäällikkö], [hän] ei [aikonut] kääntyä [osaston johtajan] puoleen pelkästään sen vuoksi, ettei [hän] hyväksy[nyt] sitä, mitä [yksikönpäällikkö] tek[i], ja tapaa, jolla [tämä] tek[i] sen”, ja että ”[hän] jälleen kerran halu[si] pyytää [yksikönpäällikköä] selittämään toteamusta[an], jonka mukaan [kaksi muuta] työntekijää – – täytt[ivät] pääjohtajan vahvistamat arviointiperusteet, vaikka heidän tilanteensa oli täysin sama kuin [kantajan]”. Koska yksikönpäällikkö ei vastannut tähän, kantaja pyysi 11.1.2012 lähettämässään sähköpostissa uudelleen selvitystä käytetyistä arviointiperusteista.
Yksikön kokouksessa, joka pidettiin 13.1.2012 ja johon osallistui suurin osa yksikön työntekijöistä kantaja mukaan lukien, yksikönpäällikkö toi esiin, että eräs yksikön työntekijöistä kyseenalaisti sen, oliko hän soveltanut kesäyliopistojen valintaperusteita oikein. Yksikönpäällikön täytyi siten perustella, miksi hän oli katsonut, että kaksi englannin kielen kurssille hyväksyttyä, vuonna 2009 tehtävissään aloittanutta työntekijää täytti arviointiperusteen, joka koski äskettäistä tehtävissä aloittamista. Kantaja totesi tässä yhteydessä, että oli kiistanlaista, voitiinko 2009 tapahtunutta tehtävissä aloittamista pitää ”äskettäisenä”. Hän totesi kuitenkin, että hän voi hyväksyä yksikönpäällikön tätä koskevan kannan, mutta toi esiin epäilyksensä muiden arviointiperusteiden tulkinnasta.
Yksikönpäällikkö halusi yksikön kaikille työntekijöille 17.1.2012 lähettämässään sähköpostissa selventää useita seikkoja 13.1.2012 pidetyn kokouksen johdosta. Tässä yhteydessä hän korosti erityisesti, että vastoin kantajan vihjauksia – joiden mukaan hän ei ollut noudattanut kesäyliopistojen kursseille osallistumiseen sovellettavia arviointiperusteita – hän oli soveltanut näitä arviointiperusteita täysin oikein hyväksyessään kahden yksikön palveluksessa vuonna 2009 aloittaneen työntekijän hakemukset. Yksikönpäällikkö tähdensi, että joka tapauksessa kantaja ei näiden arviointiperusteiden mukaan voinut osallistua kesäyliopistossa järjestettävälle englannin kielen kurssille. Kantaja vastasi tähän yksikönpäällikön sähköpostiin 18.1.2012 lähettämällään sähköpostilla, jonka hän osoitti myös kaikille yksikön työntekijöille.
Yksikönpäällikkö kiisti kantajalle ja kopiona osaston johtajalle 19.1.2012 lähettämässään sähköpostissa kantajan tulkinnan tapahtumista ja erityisesti muistuttanut kantajaa siitä, että tällä on henkilöstösääntöihin perustuva velvollisuus noudattaa esimiestensä päätöksiä, etenkin kun huomioon otetaan hänen asemansa vanhempana virkamiehenä. Kantaja myönsi yksikönpäällikölle ja kopiona osaston johtajalle 20.1.2012 lähettämässään sähköpostissa, että hän ”[oli] tehnyt virheen”, koska hän oli ”[oli] todella uskonut olevan[sa] Irlannissa järjestettäville kesäyliopistokursseille hakemisen osalta samassa tilanteessa kuin kaksi muuta työntekijää, joilla englanti [oli aktiivinen kieli]”. Kantaja ilmoitti yksikönpäällikölle ”halua[vansa] pyytää anteeksi”.
Edellä 12 kohdassa mainitussa 1.2.2012 päivätyssä muistiossa, joka toimitettiin kantajalle henkilökohtaisesti, osaston johtaja ilmaisi kantajalle tyytymättömyytensä tämän käyttäytymiseen. Osaston johtaja korosti erityisesti, ettei kantaja ollut noudattanut hänen ohjeitaan, jotka oli esitetty virallisessa muodossa ja joista oli muistutettu 24.10.2011 lähetetyssä sähköpostissa, eli erityisesti ohjetta, että kantajan on käännyttävä hänen puoleensa, jos hänellä on mielipide-eroja yksikönpäällikön kanssa, ja oltava lähettämättä koko yksikölle osoitettuja sähköposteja. Tässä muistiossa osaston johtaja katsoi henkilöstösääntöjen 12, 12 a ja 21 artiklaan viitaten, että kantajan käytös oli vakava osoitus siitä, ettei kantaja ollut lojaali esimiehiään kohtaan. Tässä yhteydessä osaston johtaja antoi kantajalle virallisen määräyksen, että kantajan on lähetettävä yksikölle sähköposti, jossa hän esittää yksikönpäällikölle pahoittelunsa ensinnäkin 18.1.2012 lähettämästään sähköpostista, toiseksi virheellisestä väitteestään, ettei yksikönpäällikkö ollut soveltanut oikein arviointiperusteita, joilla valittiin osallistujat kesäyliopistojen kursseille, ja kolmanneksi väitteestään, ettei yksikönpäällikkö ollut vastannut hänen sähköposteihinsa. Osaston johtaja muistutti kantajaa myös siitä, että oli sanomattakin selvää, että kantajan oli pidättäydyttävä yhtäältä sekoittamasta jälleen työtovereitaan erimielisyyksiin, joita hänellä oli yksikönpäällikön kanssa, ja toisaalta lähettämästä sähköposteja koko yksikölle.
Kantaja esitti 4.2.2012 lähettämässään vastaussähköpostissa neljän sivun pituiset huomautuksensa 1.2.2012 päivätystä muistiosta. Kantaja moitti sähköpostissaan yksikönpäällikköä siitä, ettei tämä ollut osannut estää tätä sähköpostien määrän jatkuvaa kasvua, mikä johtui etenkin tämän moniselitteisestä ja lyhytsanaisesta viestinnästä, minkä johdosta kantaja oli pyytänyt lisäselvityksiä, vaikka tätä voitiin pitää osoituksena hänen jääräpäisyydestään. Kantaja aloitti huomautuksensa ”toista[malla] vielä kerran, kuinka surullinen [hän oli] koko tilanteesta[, joka oli] saanut kohtuuttomat mittasuhteet”, ja korosti, että ”[hän ei] ol[lut] syyttänyt [yksikönpäällikköä] laiminlyönnistä tai siitä, ettei [yksikönpäällikkö] ollut soveltanut oikein arviointiperusteita, joilla valittiin osallistujat kesäyliopiston [englannin] (C[-kieli] kurssille”. Osaston johtaja vastasi 10.2.2012 päivätyllä kuusisivuisella muistiolla kantajan huomautuksiin, erityisesti huomautuksiin, jotka koskivat kantajan ja yksikönpäällikön välisten tšekinkielisten sähköpostien englanninkielisten käännösten oikeellisuutta. Tämän jälkeen kantaja ja osaston johtaja lähettivät toisilleen sähköposteja, jotka koskivat erityisesti kantajan pyyntöä, että hän saisi esittää oman englanninkielisen käännöksensä kyseisistä sähköposteista, mihin osaston johtaja lopulta suostui. Osaston johtaja kuitenkin ilmoitti kantajalle sähköpostitse 15.2.2012, etteivät tämän selitykset vakuuttaneet häntä, ja valitteli sitä, että tämä laaja sähköinen kirjeenvaihto oli vienyt paljon sekä kantajan ja yksikönpäällikön työaikaa että myöhemmin myös hänen työaikaansa hänen puuttuessaan asiaan osaston johtajana. Tämän johdosta hän toisti 1.2.2012 päivätyssä muistiossaan esittämänsä ohjeet.
Sairauslomalta palattuaan kantaja vastasi osaston johtajalle sähköpostitse 16.2.2012. Hän nosti uudelleen esiin kysymyksen hänen ja yksikönpäällikön välisten tšekinkielisten sähköpostien käännösten oikeellisuudesta ja vastusti osaston johtajan määräystä, että hänen oli esitettävä pahoittelunsa. Osaston johtaja toisti seuraavana päivänä lähettämässään sähköpostissa määräyksensä, että kantajan on esitettävä pahoittelunsa sähköpostissa, joka on osoitettava osaston kaikille työntekijöille, yksikönpäällikölle ja hänelle itselleen, ja totesi, että jollei kantaja noudata määräyksiä, hän panee välittömästi vireille kurinpitomenettelyn. Kantajaa hoitava lääkäri määräsi 20.2.2012 kantajan sairauslomalle 2.3.2012 saakka. Osaston johtaja lähetti 29.2.2012 kantajalle sähköpostin, jossa hän toisti määräyksensä uhkaavaan sävyyn ja korosti, että vaikka kantaja oli ollut 20. ja 22.2.2012 sairauslomalla, hänet oli tuolloin nähty parlamentin tiloissa, joten hän olisi voinut noudattaa osaston johtajan määräyksiä kolmen rivin pituisen pahoittelusähköpostin lähettämisestä. Osaston johtaja totesi, että jollei hän saa vaadittua sähköpostia samana päivänä, hän panee vireille kurinpitomenettelyn.
Virkamiestuomioistuin toteaa aluksi, että kantaja myönsi erityisesti 20.1.2012 lähettämässään sähköpostissa, ettei hän ollut ymmärtänyt, ettei hän ollut samassa tilanteessa kuin ne kaksi työntekijää, jotka oli valittu Irlannissa järjestettävälle kesäyliopiston kurssille, ja että hän esitti tästä asianmukaisesti pahoittelunsa. Asiakirja-aineistosta ilmenee seuraavaksi, että 13.1.2012 pidetyssä yksikön kokouksessa kantaja saattoi aiheettomasti julkisesti kyseenalaiseksi välittömän esimiehensä eli yksikönpäällikön arvovallan ja uskottavuuden ja että sähköpostissaan, jonka hän lähetti 18.1.2012 yksikönpäällikölle ja kopiona kaikille yksikön työntekijöille, hän esitti uusia moitteita yksikönpäällikköä kohtaan. Kun otetaan huomioon nämä tapahtumat, joiden yhteydessä kantaja ei selvästikään noudattanut osaston johtajan määräystä, että hänen on lopetettava useille vastaanottajille osoitetuilla sähköposteilla tapahtuva viestintä ja käännyttävä osaston johtajan puoleen, jos hänellä on erimielisyyksiä yksikönpäällikön kanssa, virkamiestuomioistuin katsoo, että osaston johtajan määräys, että kantajan on esitettävä pahoittelunsa tälle samalle vastaanottajajoukolle, ei lähtökohtaisesti ylittänyt harkintavaltaa, jota osaston johtajalla on hänen hallinnoidessaan alaisuuteensa kuuluvia yksiköitä. Kun otetaan erityisesti huomioon tämä yksikönpäällikön perusteeton kyseenalaistaminen yksikön sisällä ja hänen esimiehensä eli osaston päällikön edessä, viimeksi mainittu saattoi vaatia vastaavalla tavalla, että pahoittelut, jotka kantaja oli jo esittänyt yksikönpäällikölle, lähetetään myös yksikön työntekijöille (ks. vastaavasti tuomio Nanopoulos v. komissio, F‑30/08,
EU:F:2010:43
, 247 kohta).
Siitä, että osaston johtaja toisti kantajan sairausloman aikana määräyksensä koko osastolle osoitettavan pahoittelusähköpostin lähettämisestä ja että hän tässä yhteydessä uhkasi panna vireille kurinpitomenettelyn, jollei kantaja toteuta määräystä välittömästi, virkamiestuomioistuin toteaa, että riidanalainen 29.2.2012 kello 8.03 päivätty sähköposti oli lähetetty kantajan työsähköpostiosoitteeseen, jonka kantaja pääsi lukemaan kotoaan, että kantaja oli käynyt työpaikallaan sairauslomansa aikana ja että osaston johtajan menettelyn taustalla selvästikin oli ajatus, että kantaja pääsee lukemaan tämän sähköpostin työpaikallaan tai kotonaan, jos hän pitää aiheellisena lukea sähköpostiaan, ja tällä oli tarkoitus antaa kantajalle tilaisuus lähettää sairauslomastaan huolimatta lyhyt pahoittelusähköposti kesäyliopistojen kursseille pääsevien työntekijöiden valintaan liittyvien tapahtumien osalta ja saattaa tämä asia päätökseen yksikössä. On joka tapauksessa todettava, että vaikka kantaja ei vastannut tähän, osaston johtaja ei toteuttanut kurinpitomenettelyn vireille panemista koskevaa uhkaustaan, joka näin ollen vaikuttaa pikemminkin yritykseltä saada loppumaan kantajan selityksiä sisältävät lukuiset sähköpostit, jotka haittasivat yksikön moitteetonta toimintaa.
Kun otetaan huomioon myös, että 17.2.2012 lähettämässään sähköpostissa osaston johtaja teki ehdotuksen pahoittelusähköpostin sanamuodoksi mutta jätti kantajan tehtäväksi muotoilla pahoittelunsa, virkamiestuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon kantajan itsepäisyys ja hänen taipumuksensa kyseenalaistaa yksikönpäällikön päätökset, puolueeton ja järkevä, herkkyydeltään tavanomainen ja samoissa olosuhteissa toimiva tarkkailija ei olisi pitänyt osaston johtajan toimintaa kohtuuttomana ja moitittavana eikä myöskään työpaikkakiusaamiseen käsitteen alaisuuteen kuuluvana tekona vaan pikemminkin yrityksenä asettaa uudelleen rajat työntekijälle, jonka käyttäytyminen oli omiaan vaarantamaan yksikön moitteettoman toiminnan. On lisäksi todettava, ettei osoita suurta ryhmähenkeä, että kantaja kyseenalaisti, oliko hänen kahden työtoverinsa, jotka olivat hiljattain aloittaneet tehtävissään pienessä yksikössä, osallistuminen kesäyliopistojen kursseille perusteltua.
On vielä todettava, että vaikka eräiden sähköpostien sävy saattaa vaikuttaa melko kovalta, kantajan esimiesten mahdollisesti epätoivoisia reaktioita on joka tapauksessa pidettävä anteeksiannettavina, kun otetaan huomioon se, miten kantaja käyttäytyi (ks. tuomio Fonzi v. komissio, 27/64 ja 30/64,
EU:C:1965:73
, s. 640).
– Tosiseikat, jotka liittyvät 13.1.2012 pidetyn kokouksen pöytäkirjan hyväksymiseen
Sen jälkeen kun yksikössä oli pidetty 13.1.2012 kokous, joka mainitaan edellä 85 kohdassa, kokouksen pöytäkirjan luonnos lähetettiin 13.2.2012 yksikön työntekijöille. Kantaja kysyi 20.2.2012 sähköpostitse yksikönpäälliköltä, oliko huomautusten esittämistä varten asetettu määräaika. Samana päivänä lähettämässään sähköpostissa yksikönpäällikkö huomautti kantajalle, että tällä oli ollut jo viikon ajan tilaisuus esittää kommenttinsa, mutta antoi kuitenkin hänelle 24.2.2012 asti aikaa esittää mahdolliset huomautuksensa.
Kantaja valittelee sitä, ettei yksikönpäällikkö tyytynyt asettamaan hänelle määräaikaa kyseisen kokouksen pöytäkirjaluonnosta koskevien huomautusten esittämiselle vaan päinvastoin tarttui tilaisuuteen ”saarnata” hänelle, vaikka yksikön kokousten pöytäkirjojen hyväksymistä sääntelevien, yksikönpäällikön tiedoksi antamien periaatteiden mukaan pöytäkirjat hyväksytään seuraavassa kokouksessa, jos vastaväitteitä ei ole esitetty.
Virkamiestuomioistuin ei tältä osin havaitse edellä mainitussa yksikönpäällikön sähköpostissa mitään, mikä voisi vastata henkilöstösäännöissä olevaa työpaikkakiusaamisen määritelmää. Vaikka kantaja piti yksikönpäällikön käyttämää sanamuotoa sarkastisena, virkamiestuomioistuin katsoo, ettei yksikönpäällikkö näin tehdessään ylittänyt kohtuuttoman kritiikin rajaa, etenkin kun otetaan huomioon aggressiivisuus ja riidanahaluisuus, joita kantaja oli osoittanut toisen pöytäkirjan eli 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan hyväksymisen osalta.
– Tosiseikat, jotka liittyvät sellaisten tehtävien poistamiseen, jotka ovat toissijaisia tulkin tehtäviin nähden
Osaston johtaja ilmoitti kantajalle edellä 14 kohdassa mainitulla, 29.3.2012 päivätyllä muistiollaan, että kun otetaan huomioon kantajan viimeaikainen terveydentila, on parempi, että tämä keskittyy vastedes hoitamaan tulkin tehtäviään Brysselissä ja Strasbourgissa (Ranska) eli tulkkauskoppityöskentelyyn, kokousten valmisteluun ja kielikursseilla käymiseen. Osaston johtaja sitä vastoin päätti, että kantajan oli toistaiseksi pidättäydyttävä muista tehtävistä, kuten muun muassa sellaisista, joihin sisältyy parlamentin kolmen toimipaikan ulkopuolelle suuntautuvia virkamatkoja, ja kouluttajien koulutuskurssille (”Training the Trainers”) osallistumisesta.
Kantaja toi 13.4.2012 lähettämässään sähköpostissa esiin hämmästyksensä ja kehotti osaston johtajaa harkitsemaan uudelleen kantaansa ottamalla huomioon erityisesti kantajaa hoitavan lääkärin lausunnon, jonka mukaan kantaja oli täysin parantunut ja pystyi siten hoitamaan työtehtävänsä 29.3.2012 lähtien. Osaston johtaja vastasi 20.4.2012 lähettämässään sähköpostissa kantajalle, että hän oli tehnyt päätöksensä kantajan edun nimissä kuultuaan parlamentin työterveysyksikköä ja tämän suostumuksella. Osaston johtaja totesi tässä yhteydessä, että tilannetta tarkasteltaisiin uudelleen kuuden kuukauden kuluttua.
Kun kantaja pyysi parlamentin työterveysyksiköltä selvityksiä tästä asiasta, tämä ilmoitti hänelle pääasiallisesti, ettei se anna esimiehille virkamiesten terveydentilaa koskevia tietoja tai neuvoja. Kantaja pyysi 23.10.2012 lähettämässään sähköpostissa jälleen osaston johtajaa tarkastelemaan uudelleen päätöstään, joka koski kantajan tehtäviä, jotka ovat toissijaisia tulkin tehtävään nähden. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että osaston johtaja päätti kantajan kanssa 27.11.2012 käymänsä keskustelun jälkeen lähinnä, että sille, että kantaja voi jälleen jatkaa toissijaisissa tehtävissään, asetetaan ehdoksi, että kantaja esittää koko yksikölle lähettämässään sähköpostissa pahoittelunsa yksikönpäällikölle, kuten oli vaadittu 1.2.2012 päivätyssä muistiossa. Kantaja ilmoitti 25.1.2013 lähettämässään sähköpostissa osaston johtajalle, ettei hän kykene noudattamaan tämän määräystä niistä samoista syistä, jotka hän jo oli useaan kertaan esittänyt sekä osaston johtajalle että yksikönpäällikölle. Osaston johtaja selvitti 31.1.2013 lähettämässään vastaussähköpostissa kantajalle, että kantajan nöyryyttäväksi ja sietämättömäksi kuvaileman tilanteen lopettamiseksi riitti, että hän esittää pahoittelunsa. Lisäksi osaston johtaja moitti kantajaa siitä, että tämä oli virkamiesasemassa olevien tulkkien valtuuskunnan (DELINT – Staff Interpreters’ Delegation) maaliskuussa 2012 pitämässä kokouksessa pyytänyt valtuuskuntaa ”tuomaan esiin huolen[sa] arviointiperusteita, joita [yksikönpäällikkö] käytti valittaessa hakijoita kesäyliopistojen kursseille”. Osaston johtaja päätti 10.6.2013 pidetyn kokouksen jälkeen, että kantaja voi jälleen alkaa hoitaa toissijaisia tehtäviään mutta vain sillä edellytyksellä, että hän noudattaa sovellettavia sääntöjä, koska parlamentin valtuuttamiin virkamatkoihin liittyvä matkustaminen edellyttää molemminpuolista luottamusta ja siis kyseisessä toimielimessä voimassa olevien sääntöjen noudattamista. Kantajan pyynnöstä tämä päätös vahvistettiin virallisesti osaston johtajan 11.6.2013 päivätyssä muistiossa, jossa mainitaan, että kantajalla ”on osaston kaikkien muiden työntekijöiden tavoin lupa osallistua ammatilliseen koulutustoimintaan yksikön edun mukaisesti”.
Kantaja arvostelee sitä, että hänen toissijaiset tehtävänsä otettiin häneltä pois kosto- ja nöyryyttämistoimenpiteinä käyttämällä valheellisena perusteena hänen terveydentilaansa. Kantajan mukaan hänen toissijaisten tehtäviensä poistaminen on siten vallan ja toimivallan väärinkäyttöä, joka on työpaikkakiusaamista.
Virkamiestuomioistuin muistuttaa aluksi, että vaikka onkin hallinnon etujen mukaista määrätä virkamiehet ja toimihenkilöt tehtäviin ottamalla huomioon heidän kykynsä ja henkilökohtaiset toiveensa, heillä ei voida kuitenkaan katsoa olevan oikeutta hoitaa tai pitää itsellään mitään tiettyjä tehtäviä (tuomio Campoli v. komissio, T‑100/00,
EU:T:2001:75
, 71 kohta ja tuomio DH v. parlamentti, F‑4/14,
EU:F:2014:241
, 68 kohta). Toimielimen toimivaltainen viranomainen voi siten päättää ottaa virkamiehiltään pois tiettyjä tehtäviä.
Kantajalta pois otetuista tehtävistä on todettava, että ne olivat toissijaisia hänen päätehtäväänsä eli tulkkaukseen nähden. Ne olivat myös suppeita, koska kyseessä oli lähinnä osallistuminen parlamentin kolmen toimipaikan ulkopuolelle suuntautuviin virkamatkoihin, joita tšekin kielen tulkeilla ei ole usein, osallistumisesta koulutusta käsittelevään työryhmään sekä osallistumisesta kouluttajien koulutuskurssille.
Virkamiestuomioistuin toteaa, että vaikka kantaja piti näistä – mahdollisesti virkistävistä – toissijaista tehtävistä, häntä ei kuitenkaan vapautettu tehtävistä, joista tulkin työ muodostuu. Seuraavaksi on todettava, että toissijaiset tehtävät poistettiin vain väliaikaisesti. Siitä, että osaston johtaja asetti sen edellytykseksi, että kantaja voi jälleen alkaa hoitaa näitä toissijaisia tehtäviä, että kantaja sitoutuu käyttäytymään tavalla, joka vastaa paremmin yksikön etua, mihin sisältyi vaadittujen pahoittelujen esittäminen, virkamiestuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon henkilösuhteissa ilmenneet vaikeudet, jotka olivat osittain kantajan itsensä aiheuttamia, päätöksellä ei ylitetty osaston johtajan harkintavallan rajoja.
Tästä seuraa, että osaston johtajan päätös poistaa kantajalta tilapäisesti tietyt toissijaiset ammatilliset tehtävät, jotka muodostuivat pääasiallisesti virkamatkoista ja koulutukseen liittyvästä toiminnasta, ei voi sellaisenaan olla osoitus työpaikkakiusaamisesta (ks. tuomio K v. parlamentti, F‑15/07,
EU:F:2008:158
, 38 kohta), eikä sitä voida mitenkään pitää toimivallan väärinkäyttönä. Sillä, että osaston johtaja halusi tässä yhteydessä vahvistaa päätöksensä legitimiteettiä olemalla tämän seikan osalta yhteydessä parlamentin työterveysyksikköön, ei ole merkitystä.
– Sanaston päivittämiseen liittyvät tosiseikat
Siltä osin kuin yksikönpäällikkö katsoi, että kantaja oli suorittanut myöhässä hänelle 31.8.2011 annetun vaatimattoman tehtävän, joka muodostui yhdistettyä yhteistä yhteisöveropohjaa koskevan sanaston päivittämisestä, virkamiestuomioistuin toteaa jälleen, että toisin kuin kantaja väittää ja kuten tuomion CW v. parlamentti (
EU:F:2014:186
) 114—117 kohdassa on jo todettu, yksikönpäällikön tästä asiasta esittämissä huomautuksissa ei ollut mitään ilmeistä arviointivirhettä. Virkamiestuomioistuin ei myöskään havaitse, miten esimiehen maininta virkamiehen työsuoritusten huonoudesta olisi työpaikkakiusaamista merkitsevää toimintaa, etenkin kun työsuoritusten heikko taso oli ilmeinen.
– Tosiseikat, jotka liittyvät siihen, että kantaja matkusti sairausloman aikana Tšekin tasavaltaan
Kantaja matkusti pois Brysselistä käydäkseen perheensä luona Prahassa (Tšekin tasavalta) 2.—5.3.2012, vaikka hän oli tuolloin sairauslomalla. Pääjohtaja tiedusteli 4.6.2012 kantajalta, oliko tämä matkustanut Brysselistä Prahaan perjantaina 2.3.2012 ja palannut maanantaina 5.3.2012. Kun kantaja vahvisti tämän tiedon paikkansapitävyyden, pääjohtaja kysyi häneltä, oliko hän saanut etukäteen luvan tähän matkaan. Kantaja totesi 6.6.2012 seuraavaa: ”Vastaus kysymykseenne on kielteinen, sillä en ollut saanut etukäteen henkilöstösääntöjen 60 [artiklassa] tarkoitettua lupaa, koska luulin, ettei minun tarvitse hakea sellaista”. Tämän jälkeen pääjohtaja ilmoitti 7.6.2012 lähettämällään sähköpostilla kantajalle erityisesti, ettei tämä ollut noudattanut henkilöstösääntöjen sääntöjä, jotka koskevat oleskelua muualla kuin asemapaikalla sairausloman aikana, vaikka nämä säännöt on annettu erityisesti virkamiehen suojelemiseksi vakuutusturvan osalta ja vaikka kantaja olisi jopa voinut saada luvan olla läheistensä luona pidempään, jos hän olisi pyytänyt etukäteen lupaa.
Kantaja väittää tässä yhteydessä, että koska hallinto tiesi yksityiskohtaisesti, millä lennolla hän matkusti Prahaan ja sen jälkeen palasi Brysseliin, on selvää, että tuona ajanjaksona hallinto valvoi häntä tarkkaan, mikä oli pahentanut hänen tuntemaansa stressiä, painetta ja pelkoa.
Virkamiestuomioistuin toteaa, että kantaja yrittää työpaikkakiusaamista koskevien väitteiden varjolla vähätellä sen merkitystä, että hän selvästi rikkoi henkilöstösääntöjen 60 artiklaa.
Siitä, että eräs kantajan työtoveri oli ilmoittanut hallinnolle, että kantaja oli varannut paikan lennoille 2. ja 5.3.2012, on todettava, ettei kantaja mitenkään näytä toteen, että tämä työtoveri olisi saanut määräyksen seurata kantajan liikkeitä tämän sairausloman aikana. On lisäksi huomautettava, ettei voida sulkea pois, että jotkut kantajat työtovereista käyttävät samoja lentoyhteyksiä käydessään kotimaassaan erityisesti viikonloppuisin.
– Tosiseikat, jotka liittyvät virkamatkan yhteydessä aiheutuneiden kustannusten korvaamiseen
Kantaja viittaa siihen, että kun yksikönpäällikkö oli muuttamassa toiseen toimistohuoneeseen, hän ei ilmoittanut kantajalle, että lomake, jolla kantaja haki korvausta hänelle virkamatkan yhteydessä aiheutuneista kustannuksista, oli mahdollista jättää yksikönpäällikön aikaisempaan toimistohuoneeseen. Kun kantaja kysyi osaston päälliköltä tämän uuden toimistohuoneen numeroa, yksikönpäällikkö vastasi kantajalle sähköpostitse 2.5.2012, että tieto oli saatavissa parlamentin intranetsivustolla mutta että tehtävän helpottamiseksi hän ilmoitti kantajalle, että numero oli löydettävissä sähköpostin sähköisestä allekirjoituksesta.
Tästä on todettava, että yksikönpäällikön toimintaa tämän tapahtuman yhteydessä ei millään tavalla voida sen enempää muodon kuin asiasisällön puolesta rinnastaa työpaikkakiusaamiseen. Siinä, että kantaja pitää sitä sellaisena, on selvästi kysymys subjektiivisesta tuntemuksesta.
– Puolan kielen tutkinnon suorittamiseen liittyvät tosiseikat
Kun kantaja oli saanut tutustua neljän työtoverinsa, muun muassa G:n, kirjallisiin lausuntoihin, jotka parlamentti oli esittänyt puolustuksekseen oikeudenkäynnissä, jonka lopuksi annettiin tuomio CW v. parlamentti (
EU:F:2014:186
), hän vaati 15.11.2013 erityisesti, ettei G saa olla jäsenenä lautakunnassa, joka tutkii hänen taitonsa puolan kielessä, jonka hän halusi lisätä tulkkauskieliinsä. Kantajan mukaan G:llä ei nimittäin ollut vaadittavaa puolueettomuutta, kun huomioon otetaan hänen kantajasta esittämänsä erityisen kielteinen lausunto.
Tässä yhteydessä on todettava, ettei se, että G on antanut kielteisiä lausuntoja kantajan käytöksestä, voi sellaisenaan estää G:tä arvioimasta kantajan kielitaitoa objektiivisesti. Jos nimittäin olisi noudatettava kantajan päättelyä, pelkästään lausuntojen ja hänen työympäristöään koskevien subjektiivisten havaintojen perusteella melkein puolelta yksikön työntekijöistä sekä yksikönpäälliköltä ja osaston johtajalta olisi evättävä mahdollisuus arvioida kantajan pätevyyksiä ja käyttäytymistä hänen ammattitoiminnassaan.
Virkamiestuomioistuin huomauttaa lisäksi, että kantaja läpäisi puolan kielen kokeen, mikä vie hänen tältä osin esittämiltään väitteiltä kaiken vakuuttavuuden ja uskottavuuden.
Virkamiestuomioistuin katsoo edellä todetun perusteella, että tosiseikkoja ja tapahtumaketjuja, jotka on mainittu edellä niiden tilanteiden yhteydessä, joihin kantaja on vedonnut, ei erikseen tarkasteltuina voida pitää henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitetun työpaikkakiusaamisen ilmenemismuotoina.
– Riidanalaisten tapahtumien kokonaistarkastelu
Virkamiestuomioistuin katsoo, että kun kantajan esiin tuomia ja edellä erikseen tarkasteluja tapahtumia (jäljempänä riidanalaiset tapahtumat) tarkastellaan kokonaisuutena, niistä käy ilmi ristiriitainen henkilösuhde vaikeassa hallinnollisessa tilanteessa, mutta ne eivät ole todiste kohtuuttomista tai tahallisista toimista, sillä dokumentoidut toteamukset ja käyttäytymiset ovat todiste enintään siitä, että esimiehet käsittelivät ristiriitatilannetta kömpelösti, mutteivät siitä, että kantajaa kohtaan haluttiin tahallaan toimia kohtuuttomalla tavalla (ks. vastaavasti tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 128 kohta).
On erityisesti todettava, että kun otetaan huomioon kantajan käytös, jolle on tunnusomaista jääräpäisyys, periksiantamattomuus ja toisinaan melkeinpä tottelemattomuus, kantaja ei voi väittää, ettei hän ymmärrä esimiestensä päätösten syitä. Virkamiestuomioistuin tähdentää tässä yhteydessä, että työpaikkakiusaamisen ja avustamisvelvollisuuden käsitteiden, joita tarkoitetaan henkilöstösääntöjen 12 a ja 24 artiklassa, ulottuvuus ei voi olla niin laaja, että oletettu uhri saa järjestelmällisesti kyseenalaistaa esimiesten kaiken arvovallan ja jopa pitää itseään vapautettuna henkilöstösäännöissä nimenomaisesti säädetyistä velvollisuuksista, kuten lomajärjestelmää koskevista velvollisuuksista tai velvollisuudesta toimia vilpittömässä yhteystyössä esimiesten kanssa.
Virkamiestuomioistuin muistuttaa tässä yhteydessä nimittäin, että esimiehen esittämä arvostelu siitä, miten alainen on suorittanut työn tai tehtävän, ei ole sellaisenaan epäasianmukaista käyttäytymistä, sillä muussa tapauksessa yksikön hallinnoinnista tehtäisiin käytännössä mahdotonta (tuomio Tzirani v. komissio, F‑46/11,
EU:F:2013:115
, 97 kohta ja tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 87 kohta). On samaten katsottu, että työntekijälle osoitetut kielteiset huomautukset eivät välttämättä loukkaa hänen henkilöään, ihmisarvoaan tai koskemattomuuttaan, jos ne on – kuten tässä tapauksessa – muotoiltu maltillisesti eivätkä ne perustu syytöksiin, jotka ovat virheellisiä ja vailla mitään yhteyttä objektiivisiin tosiseikkoihin (ks. tuomio Menghi v. ENISA, F‑2/09,
EU:F:2010:12
, 110 kohta ja tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 87 kohta).
Vaikka on kiistatonta, että tosiseikat, jotka liittyvät ”johdolle esitettyihin kysymyksiin” ja 23.5.2011 pidettyyn kokoukseen, edistivät työilmapiirin huononemista yksikössä, on yhtäältä todettava, ettei se, että virkamiehellä on huonot tai jopa ristiriitaiset suhteet työtovereihinsa tai esimiehiinsä, ole sellaisenaan näyttö työpaikkakiusaamisesta (ks. vastaavasti tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 86, 87 ja 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), silloinkaan kun esimiehet antavat näiden vaikeuksien johdosta joukon varoituksia. Toisaalta on todettava, ettei kantaja ole toistuvasti lähettämillään sähköposteilla juurikaan edistänyt tai pyrkinyt edistämään yksikön työilmapiirin rauhoittumista.
Kiistasta, joka syntyi sovellettaessa arviointiperusteita, jotka koskivat osallistujien valintaa kesäyliopistoissa järjestettäville englannin kielen kursseille, joita oli tarkoitus järjestää vuonna 2012, on todettava, että osaston johtaja ei tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun hän päätti vaatia, että kantajan oli lähetettävä niille samoille henkilöille, joille hänellä oli tapana lähettää yksikönpäällikköä koskevat lukuisat sähköpostinsa, eli tässä tapauksessa kaikille yksikön työntekijöille sähköposti, jossa hän esittää pahoittelunsa vihjauksestaan, ettei yksikönpäällikkö ollut soveltanut näiden kurssien osallistujien valintaa koskevia arviointiperusteita oikein (ks. myös tuomio CW v. parlamentti,
EU:F:2014:186
, 71, 72 ja 74 kohta). Virkamiestuomioistuin toteaa lisäksi, että kantaja oli jo esittänyt pahoittelunsa mutta vain 20.1.2012 lähettämässään sähköpostissa, joka oli osoitettu yksikönpäällyksikönpäällikölle ja kopiona osaston johtajalle. Jos joku kantajan esimiehistä olisi lähettänyt tämän sähköpostin edelleen yksikön työntekijöille, kantaja olisi todennäköisesti pitänyt tätä elettä vielä yhtenä työpaikkakiusaamisen muotona, joten oli sitäkin perustellumpaa, että palauttaakseen yksikönpäällikön uskottavuuden, jota kantajan asenne oli heikentänyt, kantajan esimiehet vaativat häntä esittämään pahoittelunsa, jotka hän aikoi esittää yksikönpäällikölle, samoille vastaanottajille, joille hän oli lähettänyt yksikönpäällikköä arvostelevat viestit.
Virkamiestuomioistuin katsoo tältä osin, että samoin kuin sitä, että esimiehet lähettävät kunniaa loukkaavia tai pahansuopia ilmaisuja sisältäviä viestejä, voidaan pitää henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitetun työpaikkakiusaamisen ilmenemismuotona, etenkin jos viestit on ilman erityistä oikeuttamisperustetta lähetetty muille kuin asianomaiselle henkilölle (ks. a contrario tuomio Lo Giudice v. komissio,
EU:T:2007:322
, 104 ja 105 kohta ja tuomio Tzirani v. komissio,
EU:F:2013:115
, 97 kohta), henkilöstösääntöjen 11 artiklassa tarkoitettu lojaalisuusvelvollisuus sekä henkilöstösääntöjen 12 artiklassa virkamiehille asetettu velvollisuus pidättäytyä teoista ja käytöksestä, jotka voisivat heikentää kyseisen virkamiehen hoitamiin tehtäviin kohdistuvaa arvonantoa, merkitsevät, että kaikilla alaisilla on velvollisuus pidättyä perusteettomasti kyseenalaistamasta esimiestensä arvovaltaa ja joka tapauksessa velvollisuus osoittaa harkintaa ja varovaisuutta lähettäessään esimiesten arvovallan kyseenalaistavia sähköposteja ja valitessaan näiden vastaanottajia.
Se, että kantajalta otettiin hetkeksi pois tietyt tehtävät ja toiminnat, voi – parlamentin työterveysyksikön kuulemisesta ja tämän kuulemisen olosuhteista riippumatta – olla perusteltua terveydellisistä syistä, sen jälkeen kun kantaja oli useaan otteeseen ollut poissa sairauden vuoksi ja vedonnut ”burnoutiin”. Asiakirja-aineistosta ilmenee lisäksi, että kantajalta poistettiin nämä hänen päätehtäviinsä nähden toissijaiset tehtävät ennen kaikkea niiden toistuvien riitojen estämiseksi, jotka liittyivät hänen osallistumiseensa yksikön ulkopuolisiin toimintoihin. Koska kantajalta ei millään tavalla otettu pois hänen päätehtäviään, jotka ovat yksikön edun kannalta hänen tärkeimmät tehtävänsä, eli tulkkaustyötä, jota hän näyttää hoitavan toimielintä tyydyttävällä tavalla, virkamiestuomioistuin ei havaitse, miten tiettyjen, vaikkakin kantajalle mieluisten sivutehtävien poistaminen voisi kuvailtujen tapahtumien laajemmassa asiayhteydessä objektiivisesti tarkasteltuna loukata kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.
Erilaisista lääkärintodistuksista ja -lausunnoista, joita kantaja on kanteeseensa liittänyt osoittaakseen, että yksikönpäällikön ja osaston johtajan riidanalainen käytös loukkasi hänen persoonaansa, ihmisarvoaan taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan, virkamiestuomioistuin toteaa, että vaikka nämä lääkärintodistukset ja –lausunnot kylläkin osoittavat, että kantajalla oli psyykkisiä ongelmia, ne eivät kuitenkaan näytä toteen, että nämä ongelmat johtuivat työpaikkakiusaamisesta, koska katsoessaan, että kysymys oli työpaikkakiusaamisesta, todistusten antajat väistämättä tukeutuivat yksinomaan kantajan heille esittämään kuvaukseen työolosuhteistaan parlamentissa (ks. tuomio K v. parlamentti,
EU:F:2008:158
, 41 kohta ja tuomio CQ v. parlamentti,
EU:F:2014:214
, 127 kohta). Lääketieteellisten asiantuntijoiden mielipiteet eivät siinäkään tapauksessa, että ne perustuisivat muihin seikkoihin kuin asianomaisen virkamiehen heille esittämään kuvaukseen työolosuhteistaan, kuitenkaan voi sellaisinaan näyttää oikeudellisesti toteen työpaikkakiusaamista tai sitä, että toimielin olisi tehnyt avustamisvelvollisuuttaan koskevan virheen (tuomio BQ v. tilintarkastustuomioistuin, T‑7/14 P,
EU:T:2015:79
, 49 kohta).
Siltä osin kuin kantaja vielä arvostelee osaston johtajan väitettyä tapaa kutsua hänet luokseen tapaamisen syytä ilmoittamatta, virkamiestuomioistuin muistuttaa, että kantaja on velvollinen olemaan esimiehensä tavattavissa, kun tämä kutsuu hänet kokoukseen (tuomio CW v. parlamentti,
EU:F:2014:186
, 123 kohta). Asiakirja-aineistosta sitä paitsi ilmenee, että osaston johtaja on aina kantajan sitä pyytäessä ilmoittanut tälle riidanalaisten tapaamisten tai kokousten aiheen. Virkamiestuomioistuin toteaa myös, että viime kädessä nämä tapaamiset vaikuttavat esimiesten yrityksiltä korjata yksikönpäällikön ja kantajan vaikeita henkilösuhteita, jotka pääosin johtuvat kantajan käyttäytymisestä, joka on omiaan kyseenalaistamaan kantajan sijasta kyseiseen toimeen aikoinaan valitun yksikönpäällikön arvovallan.
Virkamiestuomioistuin katsoo edellä esitetyn perusteella, ettei parlamentti tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä myöskään käyttänyt toimivaltaa väärin, kun se katsoi avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä, että kun otetaan huomioon erityisesti kantajan sen tietoon saattamat seikat ja kantajasta vuodelta 2011 laadittuun arviointikertomukseen liittyvät seikat, arvostelun kohteena olevaa toimintaa ei voitu pitää henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettuna työpaikkakiusaamisena. On samalla tavoin todettava, ettei kantajan esiin tuomien seikkojen perusteella voida katsoa, että hänen työolosuhteensa olisivat vaarantaneet hänen terveytensä ja loukanneet hänen ihmisarvoaan perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee huolenpitovelvollisuuden ja henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetyn avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää toisen kanneperusteensa tueksi, että vaikka hän on esittänyt nimittävälle viranomaiselle ainakin vähäistä näyttöä siitä, että yksikönpäällikön ja osaston johtajan häneen kohdistamat hyökkäykset olivat todellisia, kyseinen viranomainen ei toteuttanut hänen pyytämiään toimenpiteitä, joten se laiminlöi sekä avustamisvelvollisuutensa että huolenpitovelvollisuutensa.
Hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdystä päätöksestä kantaja toteaa, että nimittävä viranomainen oli väärässä moittiessaan häntä siitä, ettei hän saattanut asiaa työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, ja perustellessaan moitteitaan sillä, että parlamentin sihteeristössä tapaukset, joissa saattaa olla kysymys työpaikkakiusaamisesta, annetaan tämän komitean tutkittaviksi. Peruste, johon on vedottu hänen hallinnollisen valituksensa hylkäämisen tueksi, eli peruste, että hallinnollinen valitus oli ennenaikainen, koska asiaa ei ollut saatettu komitean käsiteltäväksi, on kantajan mukaan näin ollen virheellinen. Kantaja korostaa tässä yhteydessä, että hän teki aloitteen asian saattamiseksi komitean käsiteltäväksi, mutta komitean puheenjohtaja ei ottanut häneen yhteyttä tästä asiasta. Kantajan mukaan komitean passiivisuus ja toimimattomuus sekä sen vaitiolo nimittävän viranomaisen vakuutteluista huolimatta saivat hänet yleisesti huolestumaan, mikä teki perustelluksi hänen epäilynsä siitä, voiko parlamentissa harjoitettavaa työpaikkakiusaamista koskevat asiat luotettavasti antaa tämän komitean käsiteltäviksi.
Kantaja väittää joka tapauksessa, että toisin kuin parlamentti antaa ymmärtää, nimittävä viranomainen ei ole antanut henkilöstösääntöjen 24 artiklaan perustuvia toimivaltuuksiaan työpaikkakiusaamista käsittelevälle neuvoa-antavalle komitealle. On joka tapauksessa käsittämätöntä, että jos näin olisi ollut, nimittävä viranomainen ei tässä tapauksessa kuitenkaan siirtänyt asiaa komitealle omasta aloitteestaan. Kantaja viittaa myös siihen, että nimittävä viranomainen olisi voinut antaa tutkimuksen suorittamisen tätä varten nimetyn riippumattoman henkilön tai toimielimen tehtäväksi.
Kantaja katsoo lisäksi, että kun otetaan huomioon tapahtuneiksi väitettyjen tosiseikkojen merkittävyys ja vakavuus, parlamentin olisi pitänyt jo ennen tosiseikkojen todenperäisyyden toteamiseksi suoritettavaa tutkimusta aluksi siirtää yksikönpäällikkö ja/tai osaston johtaja toisiin tehtäviin tai toissijaisesti siirtää kantaja toisiin tehtäviin, kuten hän oli jo pyytänyt avustamispyynnössään. Kantaja arvostelee nimittävää viranomaista myös siitä, että se hylkäsi hänen avustamispyyntönsä sellaisten yksikön tilannetta koskevien yleisten tietojen perusteella, jotka oli kerätty kantajan työtoverin CQ:n työpaikkakiusaamisesta tekemän kantelun johdosta tehdyssä tutkimuksessa, vaikka kantaja oli yhtäältä vaatinut laajaa tutkimusta ja vaikka hänen vaatimuksillaan ei toisaalta ollut mitään yhteyttä CQ:n pyynnöstä suoritetun tutkimuksen päätteeksi tehtyihin toteamuksiin.
Parlamentti vaatii, että toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana, ja toteaa, että kun nimittävä viranomainen 5.2.2013vastaanotti kantajan avustamispyynnön, se oli jo hyvin perillä kantajan väitteistä, mikä johtui erityisesti hallinnollisesta valituksesta, jonka kantaja oli tehnyt hänestä vuodelta 2011 laaditusta arviointikertomuksesta ja johon sisältyi esitys tosiseikoista, mutta myös kantajan työtoverin CQ:n vireille panemasta menettelystä, jonka johdosta työpaikkakiusaamista käsittelevä neuvoa-antava komitea oli antanut lausunnon, pääjohtaja oli suorittanut tutkimuksen ja nimittävä viranomainen oli tehnyt päätöksiä, joista kyseisessä tapauksessa nostettiin myöhemmin kanne, joka rekisteröitiin asianumerolla F‑12/13. Kantajan avustamispyyntö siis hylättiin täysin tietoisena kaikesta asiaan liittyvästä, ja hylkääminen perustui kantajan esittämiin todisteisiin sekä jo tehtyihin tutkimuksiin ja jo laadittuihin kertomuksiin. Parlamentin pääsihteerin pyyntö, että kantaja saattaisi asian uudelleen työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, oli sitä vastoin esitetty vain avoimuuden ja huolenpidon hengessä, kuten istunnossa on täsmennetty. Siitä, ettei nimittävä viranomainen omasta aloitteestaan saattanut asiaa komitean käsiteltäväksi, parlamentti toteaa, että tämä kuului kantajan tehtäviin sen perusteella, että hänellä oli velvollisuus harjoittaa toimielintään kohtaa lojaalia yhteistyötä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
– Alustavat huomautukset
Aluksi on erotettava toisistaan kantajan työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antava komitean puheenjohtajalle esittämä pyyntö ja kantajan nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esittämä avustamispyyntö.
Siltä osin kuin on kysymys työpaikkakiusaamista käsittelevästä neuvoa-antavasta komiteasta, virkamiestuomioistuin nimittäin toteaa, että – kuten komitean sisäisistä säännöistä ilmenee – se perustettiin henkilöstösääntöjen 12 a artiklan täytäntöönpanemiseksi ja sen päätehtävinä on rauhallisen ja tuottavan työympäristön edistäminen, kaiken työntekijöihin kohdistuva työpaikkakiusaamisen estäminen ja/tai lopettaminen sekä sovittelu-, välitys-, koulutus- ja tiedotustehtävän hoitaminen. Sisäisten sääntöjensä 6 ja 7 artiklan mukaan työpaikkakiusaamista käsittelevä neuvoa-antava komitea ”kuuntelee jokaista, joka katsoo olevansa työpaikkakiusaamisen kohteena, ja suo hänelle kaiken tarvittavan ajan ja huomion niin, että se huolehtii puolueettoman ja objektiivisen lähestymistavan säilyttämisestä ja on tietoinen siitä, että se toimii monikulttuurisessa ympäristössä[; s]e toimii täysin itsenäisesti ja riippumattomasti ja luottamuksellisesti”.
Sisäisten sääntöjen 9 ja 11 artiklassa, jotka koskevat asian saattamista komitean käsiteltäväksi, säädetään , että jokainen virkamies tai toimihenkilö, joka kohtaa ongelman, joka saattaa merkitä työpaikkakiusaamista, tai joka katsoo, että hänen työympäristössään on tällainen ongelma, voi kääntyä työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puoleen, ja komitean on otettava hänet vastaan kymmenen työpäivän kuluessa siitä, kun asia on saatettu sen käsiteltäväksi. Sen jälkeen kun on kuultu oletettua uhria ja hänen väitettyä kiusaajaansa sekä asian komitean käsiteltäväksi saattaneen väitetyn uhrin kuulemista seuranneen kuukauden kuluessa mahdollisesti näiden muita työtovereita, komitea voi sisäisten sääntöjen 12 artiklan nojalla esittää kantelijan esimiehille suosituksia ongelman ratkaisemiseksi. Jos ongelma jatkuu, työpaikkakiusaamista käsittelevä neuvoa-antava komitea voi sisäisten sääntöjen 14 artiklan nojalla esittää parlamentin pääsihteerille luottamuksellisen raportin, jossa on ehdotuksia jatkotoimenpiteistä, ja se voi tarvittaessa pyytää, että pääsihteeri valtuuttaa sen tekemään perusteellisen tutkimuksen, jonka päätteeksi sen on laadittava päätelmät ja mahdolliset suositukset ja toimitettava ne parlamentin pääsihteerille. Sisäisten sääntöjen 16 artiklan mukaan parlamentin pääsihteerin on tällaisessa tapauksessa ilmoitettava komitealle toimenpiteet, jotka hän aikoo toteuttaa.
Sisäisten sääntöjen 10 ja 11 artiklasta ilmenee lisäksi, ettei se, että virkamies tai toimihenkilö saattaa asian työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, edellytä, että hänen olisi esitettävä mitään näyttöä, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että kyse on työpaikkakiusaamisesta, ja että kun asia on saatettu komitean käsiteltäväksi, komitean sitä vastoin kuuluu suorittaa sille annetut tehtävät, sellaisina kuin nämä on lueteltu edellä, ilman että näiden tehtävien suorittaminen edellyttäisi mitään nimittävän viranomaisen edeltävää päätöstä, paitsi jos komitea itse kääntyy nimittävän viranomaisen puoleen erityisesti sisäisten sääntöjen 14 artiklan nojalla.
On lisäksi todettava, että vaikka asian saattaminen työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi voi tietyissä tapauksissa olla toivottavaa erityisesti välitystä silmällä pitäen, se ei kuitenkaan myöskään ole välttämätön edellytys sille, että virkamies voi tehdä henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan säädetyissä olosuhteissa (ks. vastaavasti tuomio Faita v. ETSK,
EU:F:2013:130
, 91 kohta). Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan sekä parlamentin sen täytäntöön panemiseksi antamien sisäisten sääntöjen sanamuodosta ja tavoitteesta poiketen henkilöstösääntöjen 24 artikla ei nimittäin koske nimenomaisesti työpaikkakiusaamisen estämistä tai torjumista, vaan siinä mahdollistetaan yleisemmin, että jokainen henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi pyytää nimittävää viranomaista puuttumaan asiaan, jotta tämä toteuttaisi toimenpiteen, jonka tarkoituksena on ”avustaa virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä – – tai hyökkää [häntä] vastaan tai vahingoittaa [hänen] omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi”.
Tästä seuraa, ettei henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisen avustamispyynnön tekeminen edellytä silloinkaan, kun se koskee työpaikkakiusaamista, että asianomaisen henkilön olisi ensin saatettava asia parlamentin henkilöstösääntöjen 12 a artiklan nojalla perustaman työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, ja tältä osin on merkityksetöntä, että nimittävä viranomainen voi sisäisten sääntöjen 14 artiklan nojalla päättää tietyissä tapauksissa, että oletettuun työpaikkakiusaamiseen liittyviä, nimittävän viranomaisen tietoon saatettuja tosiseikkoja koskeva tutkimus annetaan työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean tehtäväksi.
– Avustamisvelvollisuuden ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyönti
Virkamiestuomioistuin toteaa tässä tapauksessa, että kantaja oli pyytänyt työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puheenjohtajalta apua, koska ”kaksi esimiestä [oli] 1.2.2012 alkaen kohdistanut [häneen] valtavaa painostusta”. Vaikka pyynnössä ei nimenomaisesti mainittu työpaikkakiusaamisen käsitettä eikä siinä ollut vähäistäkään näyttöä kantajan tarkoittamasta ”valtavasta painostuksesta”, komitean oli sisäisten sääntöjen mukaan otettava hänet vastaan kymmenen työpäivän kuluessa, mitä se selvästikään ei tehnyt. Syy, johon parlamentti on vedonnut perustellakseen sitä, ettei komitea noudattanut sisäisiä sääntöjä, eli se seikka, että komitean puheenjohtaja oli muuttamassa uuteen toimistoon, koska hänet oli nimitetty uuteen johtavaan virkaan toisella pääosastolla, ei ole tässä yhteydessä merkityksellinen, sillä vaikka kantajan sähköposteista, jotka oli osoitettu komitean sihteeristölle tai puheenjohtajalle, ilmenee, että kantaja halusi tavata komitean puheenjohtajan henkilökohtaisesti, komitean kuului neuvoa-antavana elimenä, jonka käsiteltäväksi asia tulee sen puheenjohtajan kautta, toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta joku muu sen jäsenistä – joista kaksi oli sitä paitsi saanut osan kirjeenvaihdosta kopiona – ottaa huolehtiakseen kantajan hakemuksesta, mitä komitea ei selvästikään tehnyt.
Kuten edellä on todettu, kantajalla oli siitä riippumatta, oliko asia saatettu neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, joka tapauksessa oikeus tehdä nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitettu avustamispyyntö ilman, että hän olisi ollut velvollinen saattamaan asian ensin kyseisen komitean käsiteltäväksi tai velvollinen odottamaan komitean mahdollista vastausta.
Kuten edellä 37 kohdassa on muistutettu, tässä yhteydessä kantajan kuului esittää avustamispyyntönsä tueksi alustavaa näyttöä siitä, että yksikönpäällikön ja osaston johtajan hyökkäykset, joiden kohteeksi hän väitti joutuneensa, olivat todellisia.
Vaikka kantajan avustamispyynnössään esittämät seikat eivät näyttäneet väitettyä työpaikkakiusaamista toteen, nimittävä viranomainen olisi tässä tapauksessa voinut katsoa huolenpitovelvollisuutensa edellyttämässä avoimuuden hengessä, että nämä seikat saattoivat tietyssä määrin olla vähäisiä todisteita työpaikkakiusaamisesta. Oli siten lähtökohtaisesti parlamentin tehtävänä toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet – erityisesti tekemällä tutkimuksen – selvittääkseen kantelun taustalla olevat tosiseikat yhdessä kantelijan kanssa. Hallinto voi toimivaltuuksiaan käyttäen päättää tässä tarkoituksessa ja antamalla käyttöön asianmukaiset logistiset ja henkilöresurssit, että tutkimuksen suorittaminen annetaan toimielimen esimiesten – kuten pääjohtajan – tehtäväksi taikka tätä varten nimetyn tutkimuskomitean, työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean tai jopa toimielimen ulkopuolisen henkilön tai elimen tehtäväksi.
On kuitenkin todettava, että kun on kysymys sellaisen päätöksen laillisuudesta, jolla on hylätty henkilöstösääntöjen 24 artiklan perusteella tehty avustamispyyntö ilman, että asiassa olisi aloitettu hallinnollista tutkimusta, unionin tuomioistuinten on tutkittava, onko päätös perusteltu, ottamalla huomioon seikat, jotka oli päätöksentekoajankohtaan mennessä saatettu hallinnon tietoon erityisesti asianomaisen henkilön tekemällä avustamispyynnöllä (tuomio Faita v. ETSK,
EU:F:2013:130
, 98 kohta).
Virkamiestuomioistuin kuitenkin toteaa tässä yhteydessä, että ensinnäkin kantaja esitti avustamispyynnössään laajaa asiakirjanäyttöä, erityisesti sähköposteja, tukeakseen tosiseikkoja koskevia väitteitään. Toiseksi kantaja totesi avustamispyynnössään, että ”[nimittävä viranomainen], jolle [CQ oli] tehnyt virallisen avustamispyynnön ja hallinnollisen valituksen, [oli] täysin tietoinen tilanteesta ja [oli] valtuuttanut pääjohtajan tutkimaan asian”.
Näin ollen nimittävällä viranomaisella oli – toisin kuin kantaja väittää – oikeus ottaa avustamispyyntöä käsitellessään huomioon tiedot, jotka sillä jo oli ja joihin kantaja oli pyynnössään viitannut suoraan ja/tai epäsuorasti, eli erityisesti työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean lausunnon ja tutkimuksen, jonka pääjohtaja oli tehnyt CQ:n työpaikkakiusaamisesta tekemän kantelun johdosta, etenkin kun otetaan lisäksi huomioon, että CQ:n avustamispyyntö koski samoja henkilöitä, joita – muun muassa kantajaa – komitea ja nimittävä viranomainen olivat kuulleet ja joitakin jopa useaan kertaan. Tämän lisäksi kantaja oli tuonut riidanalaiset tapahtumat osittain esille riitauttaessaan vuosia 2011 ja 2012 koskevat arviointikertomuksensa.
Kun otetaan huomioon kantajan esittämä näyttö ja näyttö, joka oli tullut parlamentin tietoon vuotta 2011 koskevan arviointikertomuksen ja CQ:n työpaikkakiusaamisesta tekemän kantelun yhteydessä, virkamiestuomioistuin katsoo, että nimittävä viranomainen saattoi tässä tapauksessa katsoa avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä, että sillä oli tässä vaiheessa niin riittävät tiedot kantajan esiin tuomien seikkojen todenperäisyydestä ja merkityksestä, että se pystyi päättelemään, etteivät kyseiset seikat olleet työpaikkakiusaamista, minkä virkamiestuomioistuin on vahvistanut ensimmäistä kanneperustetta käsitellessään.
Tämän asian olosuhteissa, joissa uuden tutkimuksen tekeminen olisi merkinnyt, että samoja henkilöitä, joita oli jo kuultu CQ:n työpaikkakiusaamisesta tekemän kantelun johdosta suoritetussa tutkimuksessa, olisi kuultu uudelleen tosiseikoista, joista ainakin osa on samoja kuin ne, jotka CQ oli tuonut esiin, ilman että esiin olisi väistämättä tullut lisävalaistusta sen riittävän tyhjentävän näytön lisäksi, jota kantaja itse oli esittänyt nimittävälle viranomaiselle, virkamiestuomioistuin katsoo, että kun parlamentti ei määrännyt aloitettavaksi ”laajaa tutkimusta [yksikönpäällikön] ja [osaston johtajan] johtamismenetelmistä sekä heidän toiminnastaan [kantajaa] kohtaan”, se ei siten tehnyt ilmeistä arviointivirhettä valitessaan henkilöstösääntöjen 24 artiklan soveltamistoimenpiteitä ja -keinoja, joiden osalta sillä on laaja harkintavalta, eikä se näin ollen rikkonut tätä säännöstä.
Lisäksi on todettava, että nimittävän viranomaisen on määritellessään toimenpiteitä, jotka ovat sen käsityksen mukaan asianmukaisia esiin tuotujen tosiseikkojen todenperäisyyden ja merkityksen toteamiseksi, huolehdittava myös niiden henkilöiden oikeuksien suojaamisesta, joita tutkimus saattaa koskea, joten tämän asian nimenomaisissa olosuhteissa nimittävän viranomaisen oli ennen kuin se altistaa kaikki henkilöt uudelleen tutkimukseen, joka voi olla tarpeettoman koetteleva paitsi esimiehille myös yksikön työntekijöille, varmistuttava siitä, että sillä oli riittävä näyttö, joka on omiaan tukemaan todellisia epäilyjä työpaikkakiusaamisesta (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Nanopoulos, T‑308/10 P,
EU:T:2012:370
, 152 kohta), etenkin suhteessa aikaisempiin toteamuksiin, joita nimittävä viranomainen ja työpaikkakiusaamista käsittelevä neuvoa-antava komitea tekivät CQ:n työpaikkakiusaamista koskevan kantelun yhteydessä. Tässä tapauksessa tällaista näyttöä ei kuitenkaan ollut.
Kantajan vaatimuksesta, jonka mukaan yksikönpäällikkö ja/tai osaston johtaja on siirrettävä toisiin tehtäviin, jotta häntä suojeltaisiin heidän väitetyiltä väärinkäytöksiltä, virkamiestuomioistuin toteaa, että kun otetaan huomioon edellä 40 kohdassa esiin tuotu oikeuskäytäntö, nimittävä viranomainen ei rikkonut henkilöstösääntöjen 24 artiklaa eikä laiminlyönyt huolenpitovelvollisuuttaan hylätessään tämän vaatimuksen, sillä kantajan esiin tuomat tosiseikat eivät osoittaneet, että hänen esimiehensä olisivat laiminlyöneet henkilöstösääntöjen 12 a artiklaan perustuvat velvollisuutensa. Sama koskee kantajan vaatimusta, että on ”toteutettava vaikutuksiltaan [vastaava] toimenpide”, kuten siirrettävä hänet toisiin tehtäviin, etenkin kun kantaja, joka oli tuolloin toisen tulkkausyksikön väliaikainen toimihenkilö, oli otettu vuoden 2007 lopussa tämänhetkisen yksikkönsä palvelukseen ja kun tämä yksikön vaihtaminen liittyi siihen, että kantaja teki vuonna 2005 toisen työpaikkakiusaamista koskeneen kantelun, jonka nimittävä viranomainen hylkäsi.
Siitä, ettei nimittävä viranomainen suoraan saattanut asiaa työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, jotta tämä olisi tutkinut sisäisissä säännöissä määriteltyjen valtuuksiensa puitteissa kantajan kantelun, jota se ei ollut käsitellyt ajoissa, virkamiestuomioistuin toteaa, että kun otetaan huomioon kantajan avustamispyynnössään esittämät väitteet ja perustelut, jotka kantaja lisäksi uusi hallinnollisessa valituksessaan ja kanteessaan, nimittävä viranomainen olisi viime kädessä toiminut kantajan tahdon vastaisesti, jos se olisi saattanut asian käsiteltäväksi komiteaan, johon kantaja oli todennut menettäneensä kaiken luottamuksen. Siltä osin kuin kantaja väitteissään ja perusteluissaan arvostelee nimittävää viranomaista siitä, ettei tämä – erityisesti komitean sisäisten sääntöjen 14 artiklan nojalla – antanut perusteellisen tutkimuksen tekemistä komitean tehtäväksi, virkamiestuomioistuin toteaa yhtäältä, että tämän säännöksen soveltaminen edellyttää, että komitea esittää parlamentin pääsihteerille pyynnön, jotta tämä antaisi komitealle ohjeita yksityiskohtaisen tutkimuksen suorittamiseksi, eikä tällaista pyyntöä ole esitetty tässä tapauksessa, ja toisaalta, että – kuten edellä on todettu – nimittävä viranomainen saattoi pätevästi katsoa, että sillä oli riittävät tiedot tosiseikoista, jotta se saattoi hylätä avustamispyynnön perusteettomana ilman, että se olisi pitänyt tarpeellisena antaa lisätutkimusten tekemistä työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean tai minkään muun elimen tehtäväksi.
Virkamiestuomioistuin toteaa näin ollen, että vaikka avustamispyyntö on aineellisesti hylätty avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä sen jälkeen, kun kantaja esiin tuomat riidanalaiset tapahtumat oli tutkittu seikkaperäisesti, hallinnollinen valitus sitä vastoin hylättiin pääasiallisesti sen perusteella, että valitus oli ennenaikainen, koska jos kantaja halusi laajaa tutkimusta, hänen kuului kääntyä ensin työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puoleen, joka on tällaisen tutkimuksen suorittamiseen soveltuva elin.
Kuten edellä 134–138 kohdassa on muistutettu, asian saattaminen työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi ei kuitenkaan ole edellytys sille, että henkilö voi tehdä nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisen avustamispyynnön ja tarvittaessa hallinnollisen valituksen, jos avustamispyyntö hylätään. Sillä, että nimittävä viranomainen kehotti avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä kantajaa saattamaan asia komitean käsiteltäväksi tämän uuden puheenjohtajan välityksellä, ei ole merkitystä tältä osin. Virkamiestuomioistuin toteaa lisäksi ajallisen näkökulman osalta, että kun kantaja tukeutui avustamispyynnössään tapahtumiin huhtikuusta 2011 lähtien, erityisesti tapahtumiin, jotka koskivat 23.5.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjan laatimista ja sitä, ettei hän päässyt kesäyliopiston kurssille, kantajan työpaikkakiusaamista käsittelevälle neuvoa-antavalle komitealle lähettämä sähköposti koski – melko lyhytsanaisesti – vain ammatillista painostusta, jota hän oli kokenut 1.2.2012 lukien.
Lopuksi on todettava, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu pyyntö voidaan hylätä sen vuoksi, että se on ennenaikainen. Tämä ei sitä vastoin koske hallinnollista valitusta, jonka osalta henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen kuukauden määräaika kuluu joka tapauksessa siitä riippumatta, saatetaanko asia mahdollisesti sen neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, jonka parlamentti oli perustanut käsittelemään työpaikkakiusaamista.
Tämän vuoksi on todettava, että kun nimittävä viranomainen hylkäsi hallinnollisen valituksen sen vuoksi, että se oli väitetysti ennenaikainen, koska kantajan olisi pitänyt ensin kääntyä työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean puoleen, se tukeutui virheelliseen perusteeseen, joka saattaa olla omiaan johtamaan virkamiehiä ja toimihenkilöitä harhaan sen osalta, mitkä ovat työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean ja nimittävän viranomaisen toimivaltuudet ja vastuut työpaikkakiusaamista koskevissa asioissa, sellaisina kuin nämä toimivaltuudet ja vastuut on esitetty edellä 134–138 kohdassa.
[Korjattu 3.12.2015 annetulla määräyksellä] Tällainen virheellinen peruste ei kuitenkaan ole omiaan vaikuttamaan hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen eikä myöskään avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen laillisuuteen. Kun nimittävä viranomainen valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä muistutti kantajalle, että oikeuskäytännön mukaan se, että virkamiehen ja hänen esimiestensä väliset suhteet ovat huonot tai jopa ristiriitaiset, ei sellaisenaan ole osoitus työpaikkakiusaamisesta, sen tarkoituksena oli aineellisesti – tosin vain toissijaisesti – vahvistaa avustamispyynnön hylkäämisestä tehtyyn päätökseen sisältyvä yksityiskohtainen tutkinta tai vähintäänkin olla kyseenalaistamatta tämän tutkinnan tuloksia. Parlamentti on sitä paitsi todennut juuri näin muun muassa istunnossa. Siitä riippumatta, miten tämä kanne ratkaistaan, virkamiestuomioistuin toteaa lisäksi, että työpaikkakiusaamista käsittelevälle neuvoa-antavalle komitealle on annettu sovittelu- ja välitystehtävä, jonka avulla voidaan sisäisten sääntöjen 5 artiklassa tarkoitetun rauhallisen ja tuottavan työilmapiirin palauttamiseksi ratkaista kantajan kohtaamat vaikeudet, vaikka nämä eivät merkitse henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista.
Edellä todetun perusteella on ilman, että olisi tarpeen määrätä, että riippumattoman kääntäjän on käännettävä tietyt tšekinkieliset sähköpostit englanniksi, hylättävä toinen kanneperuste ja näin ollen kaikki avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn päätöksen ja hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset.
3.
Vahingonkorvausvaatimukset
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuimen on määrättävä parlamentti maksamaan korvauksena hänelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä 50000 euroa sekä korvauksena aineellisesta vahingosta neljäsosa hänen terveydentilansa huononemisen johdosta aiheutuneista sairauskuluista ja että kokonaissummalle on maksettava korkoa.
Parlamentti vaatii ensisijaisesti, että vahingonkorvausvaatimukset on jätettävä tutkimatta, ja toissijaisesti, että ne on hylättävä perusteettomina.
Siitä riippumatta, tarkoittiko – kun vastaavuussääntö otetaan huomioon – kantaja hallinnollisessa valituksessaan aineellisen vahingon ja/tai henkisen kärsimyksen korvaamista, kun hän vaati että, ”vääryydet, joita hänelle on aiheutettu tai voidaan edelleen aiheuttaa riidanalaisella päätöksellä, on korjattava”, on muistutettava, että aineellisen vahingon tai henkisen kärsimyksen korvaamista koskevat vaatimukset on hylättävä, kun ne – kuten tässä tapauksessa – liittyvät läheisesti kumoamisvaatimuksiin, jotka on hylätty perusteettomina (tuomio López Cejudo v. komissio, F‑28/13,
EU:F:2014:55
, 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska kumoamisvaatimukset on hylätty ja koska hallinto ei näin ollen ole tehnyt virhettä, jonka johdosta se olisi vahingonkorvausvastuussa, vahingonkorvausvaatimukset on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 101 artiklassa määrätään, että jollei työjärjestyksen II osaston 8 luvun muista määräyksistä muuta johdu, asianosainen, joka häviää asian, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohdan mukaan voittanut asianosainen voidaan kuitenkin velvoittaa vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut osittain tai kokonaan, jos se katsotaan perustelluksi kyseisen asianosaisen menettelyn takia, ottaen huomioon myös tämän menettely ennen asian vireilletuloa, erityisesti siinä tapauksessa, että kyseisen asianosaisen katsotaan aiheuttaneen toiselle asianosaiselle kuluja tarpeettomasti tai haitantekona.
Tässä tuomiossa esitetyillä perusteilla kantaja on hävinnyt asian. Lisäksi parlamentti on nimenomaisesti vaatinut, että kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Kun kuitenkin otetaan huomioon yhtäältä komitean toiminnassa tapahtunut häiriö, joka johti siihen, että pyynnöstä, jonka kantaja osoitti komitean aikaisemmalle puheenjohtajalle, ei sisäisten sääntöjen vastaisesti huolehdittu, ja toisaalta hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen pääasialliseksi tueksi esitetty soveltumaton perustelu, virkamiestuomioistuin katsoo, että on perusteltua soveltaa työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohtaa, ja päättää näin ollen, että parlamentin on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että sen on korvattava puolet kantajan oikeudenkäyntikuluista.

Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan puolet CW:n oikeudenkäyntikuluista.

3)
CW vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan.

Barents
Perillo
Svenningsen
Julistettiin Luxemburgissa 26 päivänä maaliskuuta 2015.
W. Hakenberg
kirjaaja
R. Barents
jaoston puheenjohtaja
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.