CELEX: 62009CJ0291
Laisvas prekių judėjimas
SESV 34 straipsnis
Cautio judicatum solvi
Pagal Monako teisę įsteigta bendrovė
SESV 18 straipsnio pirma pastraipa

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 28–30 straipsnių aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp pagal Monako teisę Monake įsteigtos bendrovės
Francesco Guarnieri & Cie
(toliau –
Guarnieri
) ir
Vandevelde Eddy VOF
(toliau –
Vandevelde
), kurios buveinė yra Belgijoje, dėl įvairių prekių tiekimo ir mokėjimo už jas.

Teisinis pagrindas

Bendrijos muitinės kodeksas
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), 3 straipsnio 2 dalies b punkte, kuris pakeistas 2008 m. balandžio
23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 450/2008, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 145, p. 1),
3 straipsnio 2 dalies a punktu, nustatyta:
„Toliau išvardytos teritorijos, esančios už valstybių narių teritorijos ribų, atsižvelgiant į joms taikomas konvencijas ir
sutartis, laikomos Bendrijos muitų teritorijos dalimis:
<...>
b)      PRANCŪZIJA
Monako Kunigaikštystės teritorija, kaip nustatyta 1963 m. gegužės 18 d. Paryžiuje pasirašytoje Muitų konvencijoje (1963 m.
rugsėjo 27 d.
Prancūzijos Respublikos oficialusis leidinys
, p. 8679)“.

Belgijos teisė
Belgijos teismų kodekso 851 straipsnyje (toliau – Teismų kodeksas) įtvirtinta:
„Išskyrus dvišalius susitarimus, pagal kuriuos valstybės savo piliečiams nustatė
cautio judicatum solvi
išlygą, bet kuris užsienietis, ieškovas arba įstojusi į bylą šalis, prieš pareikšdamas bet kokį prieštaravimą, privalo sumokėti
užstatą ir užtikrinti dėl teismo proceso patirtų išlaidų bei nuostolių, kurie gali būti priteisti, atlyginimą, jei to reikalauja
Belgijos atsakovas. Atsakovas pirmą kartą gali reikalauti, kad užstatas būtų sumokėtas, ir vykstant apeliaciniam procesui,
jei jis yra apeliacinio proceso šalis“.
Iš bylos medžiagos matyti, kad yra susitarimas, pagal kurį pagal Monako teisę įsteigtos bendrovės atleidžiamos nuo
cautio judicatum solvi
mokėjimo.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Akcinė bendrovė
Fourcroy
užsisakė iš
Vandevelde
21 000 „twister‑glazen“ (stiklinių) ir 100 000 patiekalus šildančių žvakučių su priedais reklaminei kampanijai, susijusiai
su likerio „Mandarine Napoléon“ butelių pardavimu.
Vandevelde
patikėjo šį užsakymą
Guarnieri
.
Anot
Vandevelde
,
Guarnieri
netinkamai vykdė tiekimo pareigą. Iš tikrųjų, jos nuomone, prekės buvo patiektos ne tik pavėluotai, bet taip pat neatitiko
užsakymo, nes 65 % „twister‑glazen“ stiklinių buvo sudužusios, o pristatytos nesudužusios stiklinės buvo nešvarios, plastikinės
pakuotės buvo pažeistos (3 000 vienetų), be to, reklaminiai lipdukai buvo užklijuoti ne toje pusėje.
Vandevelde
atsisakė vykdyti savo pareigą sumokėti.
Todėl
Guarnieri
pareiškė ieškinį
rechtbank van koopmandel te Brussel
(Briuselio komercinis teismas), reikalaudama, kad
Vandevelde
būtų nurodyta padengti neapmokėtas sąskaitas kartu su palūkanomis už praleistą terminą.
Vandevelde
pateikė priešieškinį, reikalaudama priteisti iš
Guarnieri
nuostolius, patirtus dėl padarytos turtinės žalos, ir, kaip ji mano, negautą pelną kartu su palūkanomis už praleistą terminą.
Vykstant procesui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Vandevelde in limine litis
nurodė
cautio judicatum solvi
netaikymo atvejį, numatytą Teismų kodekso 851 straipsnyje, ir pareikalavo įpareigoti
Guarnieri
sumokėti 2 500 EUR užstatą, skirtą tam, kad būtų užtikrintas teismo proceso išlaidų, kurios iš šios gali būti priteistos,
atlyginimas.
Kadangi
Guarnieri
nurodė, kad įpareigojus ją sumokėti užstatą būtų pažeisti EB 28–30 straipsniai, susiję su laisvu prekių judėjimu,
rechtbank van koophandel te Brussel
mano, jog tam, kad jis galėtų įvertinti Teismų kodekso 851 straipsnio atitiktį Sąjungos teisei, reikia sustabdyti bylos nagrinėjimą
ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [EB 28, 29 ir 30] straipsnius draudžiama, kad ieškovė Monako bendrovė, Belgijoje pareiškusi ieškinį dėl sąskaitų
faktūrų, išrašytų už patiektas „twister“ stiklines ir patiekalus šildančias žvakutes su priedais, apmokėjimo, atsakovės Belgijos
bendrovės prašymu būtų įpareigota sumokėti užstatą, skirtą tam, kad būtų užtikrintas teismo proceso išlaidų ir nuostolių,
kurie gali būti iš jos priteisti, atlyginimas“?

Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išdėstytų faktinių aplinkybių matyti,
jog šioje byloje, susijusioje tik su prekių iš Belgijos prekyba, nenagrinėjami eksporto srautai. Todėl nereikia nagrinėti
SESV 35 straipsnio aiškinimo klausimo.
Prieš vertinant
cautio judicatum solvi
mechanizmą pagal SESV 34 ir 36 straipsnius reikia priimti sprendimą dėl nuostatų, reglamentuojančių laisvą prekių judėjimą,
taikymo pagrindinės bylos, kurioje nagrinėjamas Monako bendrovės vykdomas Monako kilmės prekių importas į valstybę narę, aplinkybėmis.
Tiesa, šiuo klausimu primintina, kad pagal ESS 52 ir SESV 355 straipsnius Monako Kunigaikštystės teritorija nepatenka į „Sutarčių
teritorinę taikymo sritį“ ir kad dėl jos nepriklausymo Sąjungos muitų teritorijai netaikomos ESV sutarties nuostatos dėl laisvo
prekių judėjimo (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę,
C‑30/01, Rink. p. I‑9481, 60 punktą).
Tačiau pagal Reglamento Nr. 2913/92 3 straipsnio 2 dalies b punktą Monako Kunigaikštystės teritorija laikoma Bendrijos muitų
teritorijos dalimi. Kadangi dėl to prekyboje tarp Monako ir valstybių narių negali būti taikomi jokie muitai arba jiems lygiaverčio
poveikio mokesčiai, Monako kilmės prekėms, kurios tiesiogiai eksportuojamos į valstybę narę, turėtų būti taikomas toks pat
režimas kaip ir minėtų valstybių kilmės prekėms. Dėl tokio prilyginimo valstybių narių kilmės prekėms Monako kilmės prekėms
turi būti taikomos Sutarties nuostatos, susijusios su laisvu prekių judėjimu (pagal analogiją žr. 1976 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Donckerwolcke ir Schou,
41/76, Rink. p. 1921, 17 ir 18 punktus ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
54 punktą).
Dėl klausimo, ar valstybės narės nuostata, pagal kurią visi užsieniečiai, pavyzdžiui, Monako piliečiai, įpareigojami sumokėti
cautio judicatum solvi,
jei nori pareikšti ieškinį šios valstybės narės piliečiui, nors toks reikalavimas nenustatytas šios valstybės piliečiams,
yra laisvo prekių judėjimo kliūtis, primintina, kad bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai
ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Sąjungos vidaus prekybą, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte
kiekybiniams apribojimams (šiuo klausimu žr. 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo
Dassonville,
8/74, Rink. p. 837, 5 punktą ir 2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Humanplasma,
C‑421/09, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).
Kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 46 punkte, nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Teismų kodekso 851 straipsnyje
numatytas
cautio judicatum solvi
netaikymo atvejis, yra tik procedūrinio pobūdžio ir ja nesiekiama reglamentuoti prekybos. Be to, jos taikymas susijęs ne su
nagrinėjamos prekės kilme, o su dviem kumuliacinėmis sąlygomis, būtent, pirma, ginčas turi kilti po to, kai sudaroma sutartis,
dėl kurios pateikiamas ieškinys Belgijos teismuose, antra, atsakovas tokioje byloje turi būti Belgijos pilietis, kuris nusprendžia
pasinaudoti aptariama nuostata.
Aišku, dėl šios priemonės ketinantiems pareikšti ieškinį ūkio subjektams taikoma kitokia procedūra atsižvelgiant į tai, ar
jie turi atitinkamos valstybės narės pilietybę. Vis dėlto, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 46 ir 47 punktuose,
aplinkybė, kad dėl šios priežasties kitų valstybių narių piliečiai nesiryžta parduoti prekių minėtoje valstybėje narėje įsteigtiems
ir jos pilietybę turintiems pirkėjams, yra pernelyg neapibrėžta ir netiesioginė, kad tokia nacionalinė priemonė galėtų būti
laikoma valstybių narių tarpusavio prekybos kliūtimi (pagal analogiją žr. 1990 m. kovo 7 d. Sprendimo
Krantz,
C‑69/88, Rink. p. I‑583, 11 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
Peralta,
C‑379/92, Rink. p. I‑3453, 24 punktą; 1995 m. spalio 5 d. Sprendimo
Centro Servizi Spediporto,
C‑96/94, Rink. p. I‑2883, 41 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Sprendimo
ED,
C‑412/97, Rink. p. I‑3845, 11 punktą). Taigi negali būti laikoma, jog įrodytas priežastinis ryšys tarp galimo valstybių narių
tarpusavio prekybos sumažėjimo ir nagrinėjamo skirtingo vertinimo.
Taigi SESV 34 straipsniu nedraudžiama nacionalinė priemonė, kaip antai nustatytoji Teismų kodekso 851 straipsniu.
Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kaip primena Europos Bendrijų Komisija, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog nacionalinė
nuostata, kaip antai nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nors joje prekės neatskiriamos pagal jų kilmę, vis dėlto yra kitų
valstybių narių piliečių tiesioginė diskriminacija dėl ieškovo pilietybės, jei joje nereikalaujama, kad šios valstybės piliečiai
sumokėtų užstatą (1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Data Delecta ir Forsberg,
C‑43/95, Rink. p. I‑4661, 17 ir 22 punktai ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo
Hayes,
C‑323/95, Rink. p. I‑1711, 19 punktas).
Tačiau tokios pagal SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą draudžiamos diskriminacijos negalima konstatuoti Monako bendrovės,
kuri yra ieškovė pagrindinėje byloje, atveju, nes ši negali veiksmingai remtis minėta Sutarties nuostata (šiuo klausimu žr.
1997 m. spalio 2 d. Sprendimo
Saldanha ir MTS,
C‑122/96, Rink. p. I‑5325, 15 punktą; dėl laisvo asmenų judėjimo taip pat žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
Vatsouras ir Koupatantze,
C‑22/08 ir C‑23/08, Rink. p. I‑4585, 52 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog SESV 34 straipsnis aiškintinas taip, kad juo
nedraudžiama, kad pagal valstybės narės teisės nuostatą Monako pilietybę turintis ieškovas, pareiškęs ieškinį šios valstybės
narės piliečiui dėl sąskaitų faktūrų už Bendrijos kilmės prekėms prilyginamų prekių tiekimą apmokėjimo jos civiliniame teisme,
turėtų sumokėti
cautio jurdicatum solvi
užstatą, nors to nereikalaujama iš šios valstybės narės piliečių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
SESV 34 straipsnis aiškintinas taip, kad juo nedraudžiama, kad pagal valstybės narės teisės nuostatą Monako pilietybę turintis
ieškovas, pareiškęs ieškinį šios valstybės narės piliečiui dėl sąskaitų faktūrų už Bendrijos kilmės prekėms prilyginamų prekių
tiekimą apmokėjimo jos civiliniame teisme, turėtų sumokėti
cautio jurdicatum solvi
užstatą, nors to nereikalaujama iš šios valstybės narės piliečių.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.