CELEX: 62012CJ0187
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Reglamentas (EB) Nr. 320/2006
Reglamentas (EB) Nr. 968/2006
Žemės ūkis
Laikina cukraus pramonės restruktūrizavimo schema
Restruktūrizavimo pagalbos suteikimo sąlygos
„Gamybos įrenginių“ ir „visiško išmontavimo“ sąvokos

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2006 m. vasario 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 320/2006, nustatančio laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą ir iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (
OL L 58, p. 42
, toliau – pagrindinis reglamentas), 3 ir 4 straipsnių ir 2006 m. birželio 27 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 968/2006, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 320/2006 įgyvendinimo taisykles (
OL L 176, p. 32
, toliau – įgyvendinimo reglamentas), 4 straipsnio išaiškinimo ir galiojimo.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas atitinkamai SFIR –
Società Fondiaria Industriale Romagnola SpA
(toliau – SFIR),
Italia Zuccheri SpA
ir
Co.Pro.B
. –
Cooperativa Produttori Bieticoli Soc. coop. agricola
(toliau –
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
.) ir
Eridania Sadam SpA
(toliau –
Eridania Sadam
) prieš
Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura
(AGEA) ir
Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali
(Žemės ūkio, maisto ir miškų politikos ministerija, toliau –
Ministero
) dėl restruktūrizavimo pagalbos suteikimo pagal pagrindinio reglamento 3 straipsnį.
Teisinis pagrindas
Pagrindinis reglamentas
Pagrindinio reglamento 5 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Reikėtų pradėti taikyti svarbią ekonominę paskatą, teiktiną kaip atitinkama restruktūrizavimo pagalba, mažiausio našumo cukraus gamybos įmonėms, kad jos nutrauktų gamybą pagal kvotas. Todėl reikėtų nustatyti restruktūrizavimo pagalbą, kuria būtų skatinama nutraukti gamybą pagal cukraus kvotas ir atsisakyti atitinkamų kvotų, tuo pačiu metu tinkamai atsižvelgiant į socialinius ir aplinkos apsaugos įsipareigojimus, susijusius su gamybos nutraukimu. Pagalbą reikėtų teikti ketverius prekybos metus, siekiant gamybą sumažinti tiek, kad Bendrijoje būtų pasiekta rinkos pusiausvyra.“
Šio reglamento 3 straipsnyje „Restruktūrizavimo pagalba“ numatyta:
„1.   Cukrų, izogliukozę ar inulino sirupą gaminančiai įmonei, kuriai kvota buvo paskirta iki 2006 m. liepos 1 d., gali būti skirta restruktūrizavimo pagalba už atsisakytos kvotos toną, jeigu per vienerius iš 2006–2007, 2007–2008, 2008–2009 ir 2009–2010 prekybos metų ji:
a)
atsisako kvotos, kurią ji priskyrė vienam ar keliems savo fabrikams ir visiškai išmontuoja atitinkamų fabrikų gamybos įrenginius,
b)
atsisako kvotos, kurią ji priskyrė vienam ar keliems savo fabrikams ir iš dalies išmontuoja atitinkamų fabrikų gamybos įrenginius, ir nenaudoja atitinkamų fabrikų likusių gamybos įrenginių produktų, kuriems taikomas bendras cukraus rinkos organizavimas, gamybai;
<...>
3.   Visiškai išmontuojant gamybos įrenginius reikia:
a)
galutinai ir visiškai nutraukti cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamybą atitinkamuose gamybos įrenginiuose;
b)
uždaryti fabriką ar fabrikus ir išmontuoti jo (jų) gamybos įrenginius <...>
<...>
4.   Iš dalies išmontuojant gamybos įrenginius reikia:
a)
galutinai ir visiškai nutraukti cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamybą atitinkamuose gamybos įrenginiuose;
b)
<...> išmontuoti gamybos įrenginius, kurie nebebus naudojami naujai gamybai ir kurie buvo skirti ir naudojami a punkte nurodytų produktų gamybai,
<...>
5.   Restruktūrizavimo pagalba už atsisakytos kvotos toną sudaro:
a)
1 dalies a punkte nurodytu atveju:
—
730,00 EUR 2006–2007 prekybos metams,
<...>
b)
1 dalies b punkte nurodytu atveju:
—
547,50 EUR 2006–2007 prekybos metams,
<...>“
Minėto reglamento 4 straipsnio „Restruktūrizavimo pagalbos paraiškos“ 2 dalyje nustatyta:
„Restruktūrizavimo pagalbos paraiškose turi būti:
a)
restruktūrizavimo planas;
<...>
c)
įsipareigojimas atsisakyti atitinkamos kvotos konkrečiais prekybos metais;
d)
3 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytu atveju – įsipareigojimas per atitinkamos valstybės narės nustatytą laikotarpį visiškai išmontuoti gamybos įrenginius;
e)
3 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu atveju – įsipareigojimas per atitinkamos valstybės narės nustatytą laikotarpį iš dalies išmontuoti gamybos įrenginius ir nenaudoti gamybos vietos ir likusių įrenginių produktų, kuriems taikomas bendras cukraus rinkos organizavimas, gamybai;
<...>“
Įgyvendinimo reglamentas
Įgyvendinimo reglamento 4 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Dėl kvotų atsisakymo [pagrindinio reglamento] 3 straipsnyje numatyta galimybė visiškai arba iš dalies išmontuoti gamybos įrenginius, numatant skirtingas restruktūrizavimo pagalbos sumas. Nors nustatant tiems dviem variantams taikytinas sąlygas, turėtų būti atsižvelgta į tai, kad visiškam išmontavimui dėl didesnių išlaidų skiriama didesnė restruktūrizavimo pagalbos suma, manoma, kad būtų tikslinga leisti išsaugoti tas fabriko dalis, kurios nepriklauso gamybos linijai, jeigu jas galima naudoti kitiems restruktūrizavimo plane numatytiems tikslams, ypač jei taip jas naudojant būtų sukuriamos naujos darbo vietos. Iš kitos pusės, tiesiogiai su cukraus gamyba nesusiję įrenginiai turėtų būti išmontuojami, jeigu jų neįmanoma panaudoti alternatyviais būdais per priimtiną laikotarpį ir jų išsaugojimas būtų kenksmingas aplinkai.“
Šio reglamento 4 straipsnyje „Gamybos įrenginių išmontavimas“ numatyta:
„1.   Visiškai išmontuojant gamybos įrenginius, kaip nurodyta [pagrindinio reglamento] 3 straipsnio 1 dalies a punkte, reikalavimai taikomi:
a)
visiems įrenginiams, kurie yra reikalingi cukrui, izogliukozei arba inulino sirupui gaminti; pvz.: cukrinių runkelių, cukranendrių, grūdų arba cikorijų sandėliavimo, tyrimo, plovimo ir pjaustymo įrenginiai; visiems įrenginiams, kurie reikalingi cukrui iš cukrinių runkelių arba cukranendrių, krakmolui iš grūdų, gliukozei iš krakmolo arba inulinui iš cikorijų išgauti ir apdoroti arba koncentruoti;
b)
įrenginių dalims, išskyrus a punkte išvardytas dalis, kurios yra tiesiogiai susijusios su cukraus, izogliukozės arba inulino sirupo gamyba ir reikalingos gamybai pagal atsisakytą kvotą, net jeigu jos galėtų būti naudojamos kitiems produktams gaminti, kaip antai: vandens šildymo arba apdorojimo ar energijos gamybos įrenginiams; cukrinių runkelių minkštimo arba melasos apdorojimo įrenginiams; vidaus transporto įrenginiams;
c)
visiems kitiems įrenginiams, pvz., pakavimo, kurie yra nenaudojami ir turi būti išmontuoti bei pašalinti aplinkosaugos sumetimais.
2.   Iš dalies išmontuojant gamybos įrenginius, kaip nurodyta [pagrindinio reglamento] 3 straipsnio 1 dalies b punkte, reikalavimai taikomi šio straipsnio 1 dalyje minėtiems įrenginiams, kurių pagal restruktūrizavimo planą neketinama naudoti kitiems gamybos ar kitiems tikslams fabriko teritorijoje.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C‑187/12
SFIR yra cukrų gaminanti įmonė. 2006 m. ji prisijungė prie pagrindiniu reglamentu nustatytos laikinos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemos (toliau – restruktūrizavimo schema) ir pateikė
Ministero
prašymą suteikti visą pagalbos sumą, prie kurio pridėjo minėto reglamento 4 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytą restruktūrizavimo planą (toliau – restruktūrizavimo planas). Jame buvo numatyta išmontuoti gamybos įrenginius ir išsaugoti, be kita ko, kai kurias silosines. Iš pradžių
Ministero
nurodė, kad pagalbos prašymas priimtinas, ir nepateikė prieštaravimų dėl restruktūrizavimo plano, kurio kopiją perdavė Europos Komisijai.
Tačiau 2011 m. kovo 15 d. raštu Nr. 2095 (toliau – 2011 m. raštas)
Ministero
pranešė SFIR, kad po 2010 m. atliktų patikrinimų Komisija nustatė, jog šalia kai kurių pagal paskirtį nenaudojamų įrenginių buvo silosinės, ir pateikė pastabų, kuriose nurodė, kad šios silosinės netenkino pagrindiniame ir įgyvendinimo reglamentuose numatytų sąlygų, kad galima būtų gauti visą restruktūrizavimo pagalbos sumą. Komisijos teigimu, aptariamos silosinės turėtų būti laikomos „tiesiogiai susijusiomis su cukraus gamyba“, kaip tai suprantama pagal įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
Vėliau AGEA pareikalavo, kad SFIR iki 2012 m. kovo 31 d. išmontuotų visus įrenginius ir išardytų silosines. AGEA taip pat informavo SFIR, kad negali grąžinti sumos, kurią SFIR pateikė, kad garantuotų dėl dalyvavimo restruktūrizavimo schemoje prisiimtus įsipareigojimus. Šį sprendimą ir kelis kitus su tuo susijusius dokumentus SFIR apskundė
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
.
2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimu Nr. 9481 SFIR skundas patenkintas tik tiek, kiek juo buvo siekiama susigrąžinti kaip garantiją pateiktą sumą už dalį, atitinkančią restruktūrizavimo pagalbą, suteiktą už dalinį išmontavimą. Kiti reikalavimai buvo atmesti. Skundo pagrindai, kuriais buvo grindžiama aplinkybė, kad gamybos įrenginių „visiškas išmontavimas“, už kurį teikiama 25 % didesnė pagalba nei „dalinio išmontavimo“ atveju, neapima silosinių sunaikinimo, buvo atmesti.
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
nusprendė, kad gamybos įrenginiai apima, be kita ko, ir tuos, kurie buvo naudojami iš karto po gamybos einančiuose sandėliavimo ir pakavimo etapuose, todėl išsaugoti šiuos įrenginius leidžiama tik tada, kai jie skirti kitiems produktams gaminti arba kitoms pramoninės zonos naudojimo reikmėms.
Šį sprendimą SFIR apskundė
Consiglio di Stato
, o ji nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar visiškas cukraus, izogliukozės ar inulino sirupo gamybos įrenginių išmontavimas pagal [pagrindinio] reglamento, kurio įgyvendinimo taisyklės nustatytos [įgyvendinimo] reglamente, 3 straipsnį turi būti aiškinamas taip, kad turi būti išmontuoti tik tie įrenginiai, kurių reikia gamybai, kaip tai aiškiai įtvirtinta minėtame [pagrindinio] reglamento, pagal kurį turi būti aiškinamas [įgyvendinimo] reglamentas (kitu atveju jis negaliotų), 3 straipsnyje? Todėl, ar pagal [pagrindinio] reglamento 3 straipsnį ir [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnį prie išmontuotinų įrenginių priskirtini tik įrenginiai, skirti cukraus, izogliukozės ar inulino sirupo gamybai, ar ir kiti įrenginiai, kaip jie suprantami pagal [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnio c punktą, tarp kurių yra nenaudojami arba išmontuotini ar nugriautini dėl aplinkosaugos sumetimų pakavimo įrenginiai, taip pat su cukraus, izogliukozės ar inulino sirupo gamyba nesusiję įrenginiai, kurie nėra apleisti, bet naudojami kitai veiklai, kaip antai pakavimui šioje byloje, kurie neprivalo būti nugriauti dėl aplinkosaugos sumetimų, ir ar tokie įrenginiai gali būti išsaugoti, nes jie neprivalo būti išmontuoti pagal minėtus Bendrijos reglamentus?“
Byla C‑188/12
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
. taip pat yra cukrų gaminanti įmonė, kuri 2006 m. prisijungė prie restruktūrizavimo schemos ir pateikė
Ministero
prašymą suteikti visą pagalbos sumą. Restruktūrizavimo plane, kurį
Ministero
pripažino priimtinu, buvo numatyti išsaugoti, be kita ko, kai kurias ilgalaikes silosines ir pakavimui bei prekybai skirtus įrenginius.
Tačiau 2011 m. raštu
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
., panašiai kaip SFIR, buvo informuota, kad Komisija pateikė pastabų dėl sandėliuoti skirtų silosinių išsaugojimo. Vėliau AGEA pareikalavo, kad
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
. iki 2012 m. kovo 31 d. šias silosines išmontuotų, ir ją informavo, kad suma, kurią ji pateikė kaip garantiją, negali būti grąžinta.
Šį sprendimą ir kelis kitus su tuo susijusius dokumentus
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
apskundė
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
. 2011 m. gruodžio 1 d. sprendimu šis teismas skundą patenkino tik tiek, kiek juo buvo siekiama susigrąžinti kaip garantiją pateiktą sumą už dalį, atitinkančią restruktūrizavimo pagalbą, suteiktą už dalinį išmontavimą. Kiti reikalavimai buvo atmesti.
Dėl šio sprendimo
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
pateikė apeliacinį skundą
Consiglio di Stato
, o ji nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsniai ir [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ neapima įrenginių, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui sandėliuoti, pakuoti ar apipavidalinti, turėdamos tikslą jį parduoti, todėl tokių įrenginių, kaip silosinės, atveju kiekvieną kartą reikia atlikti analizę, ar šie įrenginiai susiję su „gamybos linija“, ar su kita veikla, o ne gamyba?
2.
Konkrečiai kalbant, ar [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tokie įrenginiai, kaip silosinės, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui sandėliuoti, pakuoti arba apipavidalinti, turėdamos vienintelį tikslą jį parduoti, nepaisant gamybos ciklo, priskirtini įrenginiams, nurodytiems šio straipsnio c punkte, o ne šio straipsnio a arba b punktuose pagal [pagrindinio] reglamento ir [įgyvendinimo] reglamento, ypač jo 4 konstatuojamosios dalies, tekstą ir tikslą?
3.
Papildomai – ar atsižvelgiant į [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsnius ir visas viršesnes Europos pirminės teisės normas ir principus [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis negaliotų, jeigu jį reikėtų aiškinti taip, kad prie jo 1 dalies a ir b punktuose nurodytų įrenginių reikia priskirti ir tuos, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui sandėliuoti, pakuoti arba apipavidalinti, turėdamos tikslą jį parduoti, nes akivaizdu, jog [pagrindiniu] reglamentu siekiamas tikslas – sumažinti cukrų gaminančių įmonių gamybos pajėgumus, o ne neleisti joms veikti paprastos prekybos produktais sektoriuje naudojant cukrų, pagamintą taikant kitų įrenginių ar įmonių gamybos kvotas?
4.
Be to, bet kuriuo atveju, ar [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsniai ir [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis galiotų atsižvelgiant į viršesnes Europos pirminės teisės normas ir principus, jei juos reikėtų aiškinti taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ arba „tiesiogiai susiję su gamyba įrenginiai“ apima tuos įrenginius, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui sandėliuoti, pakuoti arba apipavidalinti, turėdamos tikslą jį parduoti?“
Byla C‑189/12
Eridania Sadam
taip pat yra cukrų gaminanti įmonė. 2006 m. ji prisijungė prie restruktūrizavimo schemos ir pateikė
Ministero
prašymą suteikti visą pagalbos sumą. Restruktūrizavimo plane, kurį
Ministero
pripažino priimtinu, buvo numatyti išsaugoti, be kita ko, kai kurias ilgalaikes silosines ir pakavimo įrenginius.
2011 m. raštu
Eridania Sadam
, panašiai kaip
Italia Zuccheri / Co.Pro.B
. ir SFIR, buvo informuota, kad Komisija pateikė pastabų dėl sandėliavimui skirtų silosinių išsaugojimo. Vėliau AGEA pareikalavo, kad
Eridania Sadam
iki 2012 m. kovo 31 d. šias silosines išmontuotų, ir ją informavo, kad suma, kurią ji pateikė kaip garantiją, negali būti grąžinta.
Šį sprendimą ir kelis kitus su tuo susijusius dokumentus
Eridania Sadam
apskundė
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
, o jis 2011 m. gruodžio 1 d. sprendimu skundą patenkino tik tiek, kiek juo buvo siekiama susigrąžinti kaip garantiją pateiktą sumą už dalį, atitinkančią restruktūrizavimo pagalbą, suteiktą už dalinį išmontavimą. Kiti reikalavimai buvo atmesti.
Dėl šio sprendimo
Eridania Sadam
pateikė apeliacinį skundą
Consiglio di Stato
, kuri nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsniai ir [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ neapima įrenginių, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukraus pakavimo veiklai, turėdamos tikslą jį parduoti, todėl tokių įrenginių, kaip silosinės, atveju kiekvieną kartą reikia atlikti analizę, ar šie įrenginiai susiję su „gamybos linija“, ar su kita veikla, o ne gamybos, kaip antai pakavimas?
2.
Papildomai – ar atsižvelgiant į [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsnius ir į viršesnes Europos pirminės teisės normas ir principus [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis negaliotų, jeigu jį reikėtų aiškinti taip, kad prie jo 1 dalies a ir b punktuose nurodytų įrenginių reikia priskirti ir tuos įrenginius, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukraus pakavimo veiklai, turėdamos tikslą jį parduoti, nes akivaizdu, jog [pagrindiniu] reglamentu siekiamas tikslas – sumažinti cukrų gaminančių įmonių gamybos pajėgumus, o ne neleisti joms veikti paprastos prekybos produktais sektoriuje naudojant cukrų, pagamintą taikant kitų įrenginių ar įmonių gamybos kvotas?
3.
Be to, bet kuriuo atveju, ar [pagrindinio] reglamento 3 ir 4 straipsniai ir [įgyvendinimo] reglamento 4 straipsnis galiotų atsižvelgiant į viršesnes Europos pirminės teisės normas ir principus, jei juos reikėtų aiškinti taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ arba „tiesiogiai susiję su gamyba įrenginiai“ apima tuos įrenginius, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui pakuoti, turėdamos tikslą jį parduoti?“
2012 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑187/12–C‑189/12 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl vienintelio klausimo byloje C‑187/12, pirmojo ir antrojo klausimų byloje C‑188/12 ir pirmojo klausimo byloje C‑189/12
Šiais klausimais, kuriuo reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsniai ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ apima įrenginius, kaip antai silosines, kurie naudojami cukrui sandėliuoti, pakuoti arba apipavidalinti turint tikslą parduoti, ir prireikus – ar reikia kiekvienu atveju atlikti analizę, ar atitinkami įrenginiai iš tiesų susiję su gamybos linija, ar kaip tik ne su gamyba, o kita veikla.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia konstatuotina, kad nei pagrindiniame reglamente, nei įgyvendinimo reglamente nėra šios sąvokos apibrėžties.
Taip pat primintina, kad, nesant jokios apibrėžties, pagrindinio reglamento 3 straipsnyje pateiktos sąvokos, kuri pagal įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio 1 dalies a ir b punktus apima ir „įrenginius, kurie yra reikalingi cukrui <...> gaminti“, ir „įrenginius <...>, kurie yra tiesiogiai susiję su cukraus <...> gamyba“, apimtis pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką turi būti nustatyta atsižvelgiant į bendras aplinkybes, kuriomis ji vartojama, ir įprastą reikšmę kasdienėje kalboje (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Massachusetts Institute of Technology
,
C-431/04, Rink. p. I-4089
, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
BLV Wohn- und Gewerbebau
, C‑395/11, 25 punktą). Galiausiai, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti į teisės aktu, kurio dalis ji yra, siekiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo
Petrosian
,
C-19/08, Rink. p. I-495
, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagrindinėse bylose dauguma suinteresuotųjų šalių pateikė pastabų, kuriomis siekia pagrįsti aiškinimą, kad, apskritai kalbant, silosinės nėra gamybos įrenginiai, nes jos skirtos galutiniam produktui laikyti, o ne gamybai siaurąja prasme. Taip jie laikosi labai siauro sąvokos „gamyba“ aiškinimo, apibrėžiamo kaip cheminis ar fizikinis procesas, aptariamose bylose atitinkantis cukraus išgavimą iš pirminių žaliavų.
Vis dėlto sąvoka „gamyba“ gali apimti ir kitus produkto gaminimo etapus, einančius prieš cheminį ar fizikinį perdirbimo procesą arba po jo. Cukraus, kuris nesupakuojamas iš karto po išgavimo iš pirminių žaliavų, sandėliavimas gali būti laikomas gamybos proceso dalimi, kaip ir, pavyzdžiui, cukrinių runkelių prieš tai, kai jie paruošiami cukrui iš jų išgauti, sandėliavimas. Šis sandėliavimas pagal įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punktą aiškiai suprantamas kaip būtinas gamybai. Laikantis tokios pozicijos sandėliavimą galima laikyti „tiesiogiai susijusiu su cukraus gamyba“, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalies b punktą.
Antra, dėl bendrų aplinkybių ir teisės aktų, kaip nagrinėjamų pagrindinėse bylose, tikslų primintina, kad pagal pagrindinio reglamento 5 konstatuojamąją dalį restruktūrizavimo schema siekiama „gamybą sumažinti tiek, kad Bendrijoje būtų pasiekta rinkos pusiausvyra“. Šia prasme bet koks įrenginys, kurį naudojant gali būti daromas poveikis galimo išgauti cukraus kiekiui, apskritai vertinant, turėtų būti laikomas gamybos įrenginiu, kuriam taikomas įpareigojimas išmontuoti.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, pirma, silosinės įrengimas cukraus fabriko teritorijoje lemia gamybos procesą, nes šis procesas planuojamas atsižvelgiant į skirtų sandėliuoti patalpų prieinamumą ir jų buvimą netoliese. Antra, silosinė, bent jau tuo atveju, kai jos vienos arba kartu su kitomis gamintojo silosinėmis sandėliavimo pajėgumai yra didesni, nei jų reikia cukraus, kurį gamintojas pagamina per vidutinio našumo cukraus gamybos metus, kiekiui, gamintojui leidžia perdirbti visą derlių net tuo atveju, kai iš derliaus gaunama daugiau produktų, nei per atitinkamus metus numatyta parduoti. Be to, dėl taip sukauptų atsargų tas pats gamintojas per kitus metus gali pateikti į vidaus rinką papildomą cukraus, kurį pats pagamina, kiekį.
Todėl tokios silosinės gali daryti tiesioginį poveikį galimam pagaminti cukraus kiekiui ir gamybos procesams, kuriuos lemia tai, kad netoliese yra sandėliavimo įrenginys. Jos leidžia, be kita ko, visiškai arba iš dalies atidėti per atitinkamus cukraus derliaus metus gautų produktų pardavimą ir taip daryti įtaką „[rinkos pusiausvyrai] Bendrijoje <...>“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 5 konstatuojamąją dalį.
Trečia, pagal pagrindinio reglamento 3 straipsnio 3 dalies a ir b punktus tam, kad būtų suteikta visa pagalbos suma, reikia ne tik galutinai ir visiškai nutraukti cukraus gamybą atitinkamuose gamybos įrenginiuose ir tokius įrenginius išmontuoti, bet ir „uždaryti fabriką“. Taigi, akivaizdu, kad aptariamuose teisės aktuose, kaip nagrinėjamuose pagrindinėse bylose, remiamasi teiginiu, jog tam, kad būtų suteikta visa restruktūrizavimo pagalbos suma, turi neveikti visas atitinkamas pramoninis kompleksas. Todėl galimybė neišmontuoti ne gamybos įrenginių arba juos toliau naudoti išlaikant teisę į visą pagalbos sumą yra tokios taisyklės išimtis, kurią reikia aiškinti siaurai.
Atsižvelgiant į visa tai akivaizdu, kad pagalbos gavėjo cukrui sandėliuoti skirta silosinė turi būti laikoma gamybos įrenginiu, nepaisant to, kad tokia silosinė naudojama ir kitoms reikmėms, kaip, atrodo, iš dalies yra pagrindinių bylų atveju.
Atvirkščiai, silosinei, dėl kurios įrodyta, kad dėl techninių ar komercinių priežasčių joje negalima sandėliuoti pagaminto pagalbos gavėjo cukraus, ir kuri naudojama tik sandėliuoti laikantis kvotų pagamintą cukrų, kurį pristato kiti gamintojai arba kurio iš tokių gamintojų įsigyta, galima netaikyti išmontavimo įpareigojimo.
Kadangi pakavimas, įskaitant apipavidalinimą, nesusijęs su cukraus gamyba, kaip tai matyti iš įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio 1 dalies c punkto, tokia pati taisyklė gali būti taikoma ir tuo atveju, kai gamintojas įrodo, kad jo silosinė naudojama tik laikantis kvotų kitur pagamintam cukrui pakuoti arba apipavidalinti.
Todėl kiekvienu atveju nacionalinis teismas turi įvertinti, ar silosinė yra gamybos įrenginys, ir atsižvelgti į jos technines savybes arba faktinį jos naudojimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į byloje C‑187/12 pateiktą vienintelį klausimą, byloje C‑188/12 pateiktus pirmąjį ir antrąjį klausimus ir į byloje C‑189/12 pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsniai ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnis aiškintini taip, kad pagal juos sąvoka „gamybos įrenginiai“ apima silosines, kurios skirtos pagalbos gavėjo cukrui sandėliuoti, nepaisant to, kad jos naudojamos ir kitoms reikmėms. Ši sąvoka neapima nei silosinių, kurios naudojamos sandėliuoti tik laikantis kvotų pagamintam cukrui, kurį pristato kiti gamintojai arba kurio iš tokių gamintojų įsigyta, nei silosinių, kurios naudojamos tik cukrui pakuoti siekiant jį parduoti. Kiekvienu atveju nacionalinis teismas turi atlikti tokį vertinimą atsižvelgdamas į atitinkamų silosinių technines savybes arba faktinį jų panaudojimą.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų byloje C‑188/12 ir dėl antrojo ir trečiojo klausimų byloje C‑189/12
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar jei pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsniai ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnis aiškintini taip, kad sąvoka „gamybos įrenginiai“ apima ir įrenginius, kuriuos cukrų gaminančios įmonės naudoja cukrui sandėliuoti, pakuoti arba apipavidalinti, turėdamos tikslą jį parduoti, minėti straipsniai negalioja atsižvelgiant į viršesnes teisės normas ir Sąjungos pirminės teisės principus.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia primintina, kad pakavimo įrenginiai savaime nėra gamybos įrenginiai, kaip tai suprantama pagal teisės aktus, kaip nagrinėjamus pagrindinėse bylose, ir tai aiškiai matyti iš įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio 1 dalies c punkto. Todėl, kiek tai susiję su šiais įrenginiais, kurie apima pirmiausia „apipavidalinimo“ įrenginius, kuriuos konkrečiai nurodo prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nekyla klausimo dėl pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsnių ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio galiojimo.
Kiek tai susiję su sandėliavimo įrenginiais, kurie gali apimti ir pakavimo įrenginius, reikia pabrėžti, kad iš šio sprendimo 35 punkte pateikto atsakymo į vienintelį klausimą byloje C‑187/12 matyti, kad pagal pagrindinio reglamento 3 straipsnio 1 dalies a punktą jie yra gamybos įrenginiai tiek, kiek pirmiausia skirti pagalbos gavėjo cukrui sandėliuoti.
Dėl šių įrenginių reikia konstatuoti, kad prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo konkrečių viršesnių teisės normų ir Sąjungos pirminės teisės principų, kuriems galėtų prieštarauti pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsniuose ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnyje numatytas įpareigojimas tokius įrenginius išmontuoti. Tačiau, kaip matyti, be kita ko, iš suinteresuotųjų šalių rašytinių ir žodinių pastabų, šių straipsnių galiojimo klausimą reikia vertinti atsižvelgiant į proporcingumo ir vienodo požiūrio principus.
Pirma, dėl proporcingumo principo konstatuotina, kad, viena vertus, gamintojas, kuris atsisako vienam iš jo fabrikų priskirtos gamybos kvotos, kuris išmontuoja didžiąją dalį gamybos įrenginių, išskyrus gamybos įrenginiu laikytiną silosinę, ir kuris šią silosinę toliau naudoja kitose jam priklausančiose pramoninėse zonose gaminamam cukrui sandėliuoti, paprastai neturi teisės gauti restruktūrizavimo pagalbos dėl pagrindinio reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto draudimo naudoti neišmontuotus gamybos įrenginius produktų, kuriems taikomas bendras cukraus rinkos organizavimas, gamybai.
Kita vertus, visiško išmontavimo atveju toks gamintojas turėtų teisę į visą restruktūrizavimo pagalbos sumą, nors, kaip matyti iš suinteresuotųjų šalių atsakymo, pateikto į Teisingumo Teismo klausimą, su silosinės išmontavimu susijusi papildoma finansinė našta sudaro tik nedidelę visų išmontavimo išlaidų dalį.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal proporcingumo principą, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (žr., be kita ko, 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo
Beneo-Orafti
,
C-150/10, Rink. p. I-6843
, 75 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką dėl šio principo įgyvendinimo sąlygų teisminės priežiūros, atsižvelgiant į didelę Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją bendros žemės ūkio politikos srityje, pažymėtina, kad tik akivaizdžiai netinkamos šioje srityje priemonės, palyginti su tikslu, kurio kompetentinga institucija ketina siekti, priėmimas gali paveikti šios priemonės teisėtumą. Todėl reikia išsiaiškinti ne tai, ar teisės aktų leidėjo priimta priemonė buvo vienintelė arba geriausia iš galimų, bet tai, ar ji buvo akivaizdžiai netinkama (minėto Sprendimo
Beneo‑Orafti
76 ir 77 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, kiek tai susiję su teisės aktų, kaip nagrinėjamų pagrindinėje byloje, proporcingumu, reikia konstatuoti, kad restruktūrizavimo schema paremta savanorišku gamintojų dalyvavimu ir ja, kaip numatyta pagrindinio reglamento 5 konstatuojamojoje dalyje, siekiama „pradėti taikyti svarbią ekonominę paskatą, teiktiną kaip atitinkama restruktūrizavimo pagalba, mažiausio našumo cukraus gamybos įmonėms, kad jos nutrauktų gamybą pagal kvotas“.
Šiomis teisės nuostatomis gamintojui suteikiama galimybė laisvai nuspręsti, ar jis nori pasinaudoti pagalba, pasirinkti fabriką, kuriam skirtos kvotos atsisako, ir prireikus visiškai arba tik iš dalies išmontuoti gamybos įrenginius. Taigi nauda, kurią gamintojas gali gauti iš restruktūrizavimo pagalbos, daugiausia priklauso nuo jo paties pasirinkimo.
Šiuo atžvilgiu aptariami teisės aktai nėra neproporcingi.
Antra, kiek tai susiję su vienodo požiūrio principo laikymusi, pabrėžtina, kad abejonių gali kilti dėl to, kad nedarant jokio skirtumo tokia pati restruktūrizavimo pagalbos suma skiriama už atsisakytos kvotos toną tiek tuo atveju, kai atitinkamas gamintojas turi silosinę, kurią privalo išmontuoti, tiek tuo atveju, kai jis tokios silosinės neturi ir kai nepatiria jos išmontavimo išlaidų.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 40 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, kuria draudžiama bet kokia diskriminacija bendroje žemės ūkio politikoje, yra tik konkreti bendrojo lygybės principo, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent skirtingas elgesys yra objektyviai pateisinamas, išraiška (2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Agrana Zucker
,
C-33/08, Rink. p. I-5035
, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šio sprendimo 40–46 punktuose pateiktais teiginiais, kuriais vadovaujantis daroma išvada, kad pagrindinėse bylose aptariami teisės aktai nėra neproporcingi, galima remtis analizuojant, ar minėtuose teisės aktuose laikomasi vienodo požiūrio principo.
Viena vertus, primintina, kad nagrinėjama pagalba siekiama paskatinti gamintoją savanoriškai atsisakyti cukraus fabrikui skirtos gamybos kvotos. Atsižvelgiant į šį tikslą cukraus gamintojo, kuris pasirenka atsisakyti fabrikui, kuriame yra silosinė, skirtos kvotos, situacija ir gamintojo, kuris privalo išmontuoti silosinės neturintį fabriką, situacija iš tiesų yra panašios tiek, kiek šie gamintojai atsisako vienodo kvotos tonų skaičiaus.
Kita vertus, kaip nurodyta šio sprendimo 41 punkte, tiesioginės dėl silosinės išmontavimo patiriamos išlaidos sudaro tik nedidelę visų gamybos įrenginio išmontavimo išlaidų dalį. Šiomis aplinkybėmis neatrodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, kuris, kaip matyti iš šio sprendimo 43 punkte nurodytos teismo praktikos, turi didelę diskreciją bendros žemės ūkio politikos srityje, būtų ėmęsis siekiamam tikslui, būtent sumažinti cukraus gamybą siekiant atkurti vidaus rinkos pusiausvyrą, akivaizdžiai neproporcingos priemonės, nenumatęs, kad fiskuota pagalbos už atsisakytos kvotos toną suma skiriasi atsižvelgiant į tai, ar fabrike, kurį gamintojas numatė išmontuoti, yra silosinė.
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad, kaip per teismo posėdį nurodė dauguma suinteresuotųjų šalių, faktinės išmontavimo išlaidos, kiek jos susijusios su pagrindinėse bylose aptariamomis silosinėmis, gali būti labai didelės, nes tuo atveju, kai tokias silosines reikėtų išmontuoti, silosinių rekonstravimas gamintojams kainuotų daug daugiau nei jų išmontavimas. Iš tiesų toks silosinių rekonstravimas ir naudojimas cukraus gamybai nesuderinamas su pagrindinio reglamento 3 straipsnio 3 dalies a punkte ir 4 straipsnio a dalyje numatytu įpareigojimu galutinai ir visiškai nutraukti cukraus gamybą atitinkamais gamybos įrenginiais.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus byloje C‑188/12 ir antrąjį ir trečiąjį klausimus byloje C‑189/12 reikia atsakyti taip, kad juos išnagrinėjus nenustatyta nieko, kas galėtų daryti poveikį pagrindinio reglamento 3 ir 4 straipsnių ir įgyvendinimo reglamento 4 straipsnio galiojimui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
2006 m. vasario 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 320/2006, nustatančio laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą ir iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo, 3 ir 4 straipsniai bei 2006 m. birželio 27 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 968/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 320/2006, nustatančio laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą, įgyvendinimo taisykles, 4 straipsnis aiškintini taip, kad pagal juos sąvoka „gamybos įrenginiai“ apima silosines, kurios skirtos pagalbos gavėjo cukrui sandėliuoti, nepaisant to, kad jos naudojamos ir kitoms reikmėms. Ši sąvoka neapima nei silosinių, kurios naudojamos sandėliuoti tik laikantis kvotų pagamintam cukrui, kurį pristato kiti gamintojai arba kurio iš tokių gamintojų įsigyta, nei silosinių, kurios naudojamos tik cukrui pakuoti siekiant jį parduoti. Kiekvienu atveju nacionalinis teismas turi atlikti tokį vertinimą atsižvelgdamas į atitinkamų silosinių technines savybes arba faktinį jų naudojimą.

2.
Išnagrinėjus trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus byloje C‑188/12 ir antrąjį ir trečiąjį klausimus byloje C‑189/12 nenustatyta nieko, kas galėtų daryti poveikį Reglamento Nr. 320/2006 3 ir 4 straipsnių ir Reglamento Nr. 968/2006 4 straipsnio galiojimui.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.