CELEX: 62014CJ0595
Tužba za poništenje
Zamjena pobijane odluke tijekom postupka
Predmet tužbe
Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Podvrgavanje nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama
Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona
Prijelazne odredbe
Savjetovanje s Europskim parlamentom

Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Provedbene odluke Vijeća 2014/688/EU od 25. rujna 2014. o podvrgavanju tvari 4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamina (25I‑NBOMe), 3,4-dikloro‑N-((1-(dimetilamino)cikloheksil)metil)benzamida (AH-7921), 3,4-metilendioksipirovalerona (MDPV) i 2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanona (metoksetamin) kontrolnim mjerama (
SL L 287, str. 22
.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Pravni okvir
Odluka 2005/387/PUP
Članak 1. Odluke Vijeća 2005/387/PUP od 10. svibnja 2005. o razmjeni informacija, procjeni rizika i kontroli novih psihoaktivnih tvari (
SL L 127, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 102.) propisuje:
„Ova Odluka uspostavlja mehanizam za brzu razmjenu informacija o novim psihoaktivnim tvarima. [...]
Ova Odluka također osigurava procjenu rizika vezanih za te nove psihoaktivne tvari, kako bi se omogućilo da se mjere primjenjive za kontrolu opojnih droga i psihotropnih tvari u državama članicama također primjenjuju i na nove psihoaktivne tvari.“
Članak 6. te odluke predviđa da Vijeće Europske unije može zahtijevati procjenu rizika vezanih za novu psihoaktivnu tvar.
Pod naslovom „Postupak za stavljanje određenih novih psihoaktivnih tvari pod nadzor“, članak 8. te odluke glasi kako slijedi:
„1.   Komisija u roku od šest tjedana od datuma primitka Izvješća o procjeni rizika, predstavlja Vijeću inicijativu o podvrgavanju nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama. [...]
2.   Ako Komisija smatra da nije potrebno dostaviti inicijativu o podvrgavanju nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama, takvu inicijativu može dostaviti Vijeću jedna ili više država članica, po mogućnosti najkasnije u roku od šest tjedana od datuma kada je Komisija dostavila Vijeću svoje izvješće.
3.   Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom i djelujući na temelju inicijative predane prema stavku 1. ili 2., na temelju članka 34. stavka 2. točke (c) Ugovora hoće li nove psihoaktivne tvari podvrgnuti kontrolnim mjerama.“
Provedbena odluka (EU) 2015/1875
Uvodne izjave 34. i 35. Provedbene odluke Vijeća (EU) 2015/1875 od 8. listopada 2015. o podvrgavanju tvari 4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamina (25I‑NBOMe), 3,4-dikloro‑N-((1-(dimetilamino)cikloheksil)metil)benzamida (AH-7921), 3,4-metilendioksipirovalerona (MDPV) i 2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanona (metoksetamin) kontrolnim mjerama (
SL L 275, str. 38
.) glase kako slijedi:
„(34)
U svojoj presudi od 16. travnja 2015. u spojenim predmetima C‑317/13 i C‑679/13 [(
EU:C:2015:223
)], Sud Europske unije smatrao je da bi se Vijeće, prije donošenja provedbenih odluka na temelju članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387/PUP, trebalo savjetovati s Europskim parlamentom. [Pobijana] odluka donesena je bez takvog prethodnog savjetovanja te je stoga manjkava zbog povrede postupka. [Pobijanu] odluku trebalo bi stoga zamijeniti ovom odlukom.
(35)
Kako bi se osigurao kontinuitet kontrolnih mjera širom Unije [...], ovom odlukom ne bi se trebale dovoditi u pitanje obveze država članica u vezi s rokom za podvrgavanje tih novih psihoaktivnih tvari kontrolnim mjerama i kaznenim sankcijama u njihovim nacionalnim zakonodavstvima, kako je navedeno u članku 2. [pobijane] odluke.“
Članak 1. te odluke propisuje:
„Sljedeće nove psihoaktivne tvari podvrgavaju se kontrolnim mjerama diljem Unije:
(a)
4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamin (25I‑NBOMe);
(b)
3,4-dikloro‑N-[[1-(dimetilamino) cikloheksil]metil] benzamid (AH-7921);
(c)
3,4-metilendioksipirovaleron (MDPV);
(d)
2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanon (metoksetamin).“
Članak 2. navedene odluke propisuje:
„[Pobijana] odluka zamjenjuje se ne dovodeći u pitanje obveze država članica u vezi s rokom za podvrgavanje tvari 4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamina (25I‑NBOMe), 3,4-dikloro‑N-((1-(dimetilamino)cikloheksil)metil)benzamida (AH-7921), 3,4-metilendioksipirovalerona (MDPV) i 2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanona (metoksetamin) kontrolnim mjerama i kaznenim sankcijama u njihovim nacionalnim zakonodavstvima, kako je navedeno u članku 2. [pobijane odluke].“
U skladu s člankom 3. te odluke, ona je stupila na snagu dan nakon objave u
Službenom listu Europske unije
.
Pobijana odluka
Pobijana odluka, koja upućuje na UFEU i Odluku 2005/387, osobito njezin članak 8. stavak 3., u članku 1. propisuje:
„Sljedeće nove psihoaktivne tvari podvrgavaju se kontrolnim mjerama diljem Unije:
(a)
4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamin (25I‑NBOMe);
(b)
3,4-dikloro‑N-[[1-(dimetilamino) cikloheksil]metil] benzamid (AH-7921);
(c)
3,4-metilendioksipirovaleron (MDPV);
(d)
2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanon (metoksetamin).“
Članak 2. te odluke propisuje da države članice najkasnije do 2. listopada 2015. poduzimaju potrebne mjere kako bi nove psihoaktivne tvari iz članka 1. podvrgnule kontrolnim mjerama i kaznenim sankcijama kako je predviđeno njihovim zakonodavstvima.
Zahtjevi stranaka
Parlament od Suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku;
—
održi na snazi učinke te odluke dok se ne zamijeni novim aktom i
—
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Suda zahtijeva da:
—
obustavi ovaj postupak zbog bespredmetnosti;
—
podredno, odbije prvi tužbeni razlog koji je istaknuo Parlament kao neosnovan i
—
u slučaju da Sud poništi pobijanu odluku, održi na snazi njezine učinke do njezine zamjene novim aktom.
O tužbi
Predmet tužbe
Argumentacija stranaka
Vijeće ističe da u dijelu u kojem je pobijana odluka zamijenjena i stavljena izvan snage Provedbenom odlukom 2015/1875, donesenom nakon savjetovanja s Parlamentom, a koja predviđa podvrgavanje kontrolnim mjerama istih psihoaktivnih tvari kao što su one iz pobijane odluke, Sud treba obustaviti ovaj postupak zbog bespredmetnosti.
Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da predmet spora i pravni interes trebaju postojati sve do proglašenja sudske odluke, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela.
Usto Vijeće smatra da, iako je Sud priznao da tužiteljev pravni interes može postojati ako se navodna nezakonitost može ponoviti u budućnosti neovisno o okolnostima predmeta o kojem je riječ, to nije slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da je Vijeće već poduzelo mjere koje znače provedbu presuda Parlament/Vijeće (
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
) kao i Parlament/Vijeće (
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
) i da je iz pravnog poretka Unije uklonilo nezakonitost kojom je zahvaćena pobijana odluka.
Ocjena Suda
U dijelu u kojem se Vijeće poziva na stavljanje izvan snage i zamjenu pobijane odluke Provedbenom odlukom 2015/1875, valja podsjetiti na to da stavljanje izvan snage pobijanog akta nakon podnošenja tužbe samo za sebe ne stvara obvezu suda Unije da obustavi postupak zbog bespredmetnosti ili nedostatka pravnog interesa na dan proglašenja presude (presuda Xeda International i Pace International/Komisija,
C‑149/12 P
,
EU:C:2013:433
, t.
32.
i navedena sudska praksa).
Međutim, kao što to ističe Vijeće, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da tužiteljev pravni interes s obzirom na predmet tužbe mora postojati u stadiju njezina podnošenja; u suprotnome ta je tužba nedopuštena. Taj predmet spora kao i pravni interes moraju postojati do proglašenja sudske odluke pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti u tom smislu presudu Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
61.
i navedena sudska praksa).
Sud je iz toga zaključio da je na njemu, kad je pobijani akt prestao proizvoditi učinke tijekom postupka, da
in concreto
ocijeni daljnje postojanje tužiteljeva pravnog interesa, uzimajući u obzir, među ostalim, posljedice navodne nezakonitosti i naravi navodno pretrpljene štete (vidjeti u tom smislu presudu Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
62.
i
65.
).
Međutim, valja istaknuti da je to rješenje usvojeno u postupcima o tužbama čija je dopuštenost ovisila o opravdanju tužiteljeva pravnog interesa jer su ih podnijele fizičke ili pravne osobe iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
Međutim, pravo Parlamenta na tužbu, predviđeno člankom 263. drugim stavkom UFEU‑a, poput prava država članica na tužbu predviđenog istom odredbom, nije podvrgnuto opravdanju pravnog interesa (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće,
C‑355/10
,
EU:C:2012:516
, t. 37).
Prema tome, odluka Suda da odlučuje u ovom postupku ili, naprotiv, da ga obustavi ne može logično ovisiti o provjeri postojanja pravnog interesa Parlamenta nakon donošenja Provedbene odluke 2015/1875.
S obzirom na to, Sud je mogao zaključiti da je zbog bespredmetnosti trebalo obustaviti postupke koje su pokrenule države članice kad su nakon poništenja ili opoziva pobijanog akta te države ostvarile rezultat koji su tražile svojim tužbama (vidjeti u tom smislu rješenje Njemačka/Komisija,
C‑46/96
,
EU:C:1997:103
, t.
6.
kao i presude Italija/Komisija,
C‑372/97
,
EU:C:2004:23
‑4, t.
37.
i Italija/Komisija,
C‑138/03, C‑324/03 i C‑431/03
,
EU:C:2005:714
, t.
25.
).
U ovom slučaju, treba utvrditi da je u svakom slučaju zamjena pobijane odluke Provedbenom odlukom 2015/1875 zadržala prošle učinke pobijane odluke i da stoga nije proizvela učinke jednake onima koje bi načelno stvorilo njezino poništenje.
Stoga, iz zajedničkog tumačenja članaka 1. i 3. te provedbene odluke proizlazi da je obveza koju predviđa – da se psihoaktivne tvari o kojima je riječ podvrgnu kontrolnim mjerama – dobila učinak tek sljedeći dan nakon dana njezine objave u
Službenom listu Europske unije
. Iz toga slijedi da ta obveza, u odnosu na razdoblje prije stupanja na snagu te provedbene odluke, ne može nadomjestiti jednakovrijednu obvezu predviđenu pobijanom odlukom.
Također, iako iz uvodne izjave 34. i članka 2. Provedbene odluke 2015/1875 proizlazi da je ona zamijenila pobijanu odluku, ništa u toj provedbenoj odluci ne upućuje na to da bi ta zamjena bila retroaktivna.
Naprotiv, iz uvodne izjave 35. i članka 2. te provedbene odluke proizlazi da se ona primjenjuje „ne dovodeći u pitanje“ obveze iz pobijane odluke u odnosu na rok za podvrgavanje psihoaktivnih tvari o kojima je riječ kontrolnim mjerama i kaznenim sankcijama, tj. najkasnije do 2. listopada 2015. Iz toga proizlazi da Vijeće nije namjeravalo ni dovesti u pitanje valjanost tih obveza, kako proizlaze iz pobijane odluke, ni retroaktivno utvrditi valjanost tih obveza na temelju Provedbene odluke 2015/1875.
Nadalje, valja istaknuti da se Vijeće pred Sudom samo pozivalo na stavljanje izvan snage i zamjenu pobijane odluke Provedbenom odlukom 2015/1875 a da nije tvrdilo da ta zamjena ima
ex tunc
učinak jednakovrijedan onome u slučaju poništenja pobijane odluke.
Posljedično, razvidno je da stupanje na snagu te provedbene odluke nije uklonilo sve učinke pobijane odluke i da, prema tome, tužbu Parlamenta u ovom postupku nije u potpunosti lišilo predmeta.
Taj zaključak ne može biti doveden u pitanje okolnošću da Parlament od Suda zahtijeva, u slučaju da poništi pobijanu odluku, da zadrži njezine učinke do njezine zamjene novom odlukom s obzirom na to da je na Sudu da odluči o posljedicama poništenja a da pritom nije vezan prijedlozima stranaka i da, u svakom slučaju, institucija može valjano tražiti proglašenje nezakonitosti, čak i u slučaju da se učinci poništenog akta u cijelosti održe na snazi (vidjeti u tom smislu presudu Vijeće/Parlament,
C‑284/90
,
EU:C:1992:154
, t.
36.
).
Iz prethodno navedenoga proizlazi da o tužbi Parlamenta treba odlučiti.
Meritum
Parlament navodi dva tužbena razloga u prilog svojoj tužbi, koji se temelje na izboru pravnog temelja, koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit, i na bitnoj povredi postupka, zbog nesudjelovanja Parlamenta u postupku donošenja pobijane odluke.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na bitnoj povredi postupka
– Argumentacija stranaka
Parlament tvrdi da je činjenica da nije sudjelovao u donošenju pobijane odluke bitna povreda postupka.
Ističe da je tu odluku trebalo donijeti u redovnom zakonodavnom postupku na temelju članka 83. stavka 1. UFEU‑a, a ne u okviru postupka u koji Parlament nije bio uključen.
Vijeće priznaje da zbog nesavjetovanja s Parlamentom postupak primijenjen za donošenje pobijane odluke nije bio u skladu sa zahtjevima članka 34. stavka 2. točke (c) UEU‑a.
– Ocjena Suda
Najprije valja istaknuti da je redovno savjetovanje s Parlamentom u slučajevima predviđenima primjenjivim pravilima prava Unije bitan postupovni zahtjev čije nepoštovanje dovodi do ništavosti predmetnog akta (presude Parlament/Vijeće,
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, t.
63.
kao i Parlament/Vijeće,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
Stoga je potrebno, kako bi se odlučilo o drugom tužbenom razlogu koji ističe Parlament u prilog svojoj tužbi, utvrditi je li prije donošenja pobijane odluke trebalo provesti savjetovanje s Parlamentom.
U tom smislu valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pravni temelj akta određuje postupak koji treba slijediti za njegovo donošenje (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće,
C‑130/10
,
EU:C:2012:472
, t.
80.
i Parlament/Vijeće,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, t.
57.
).
U ovom slučaju, iako postoji neslaganje između stranaka o pravnom temelju koji je Vijeće stvarno upotrijebilo za donošenje pobijane odluke, iz teksta te odluke jasno proizlazi da se ona temelji na članku 8. stavku 3. Odluke 2005/387 (vidjeti prema analogiji presudu Parlament/Vijeće,
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, t.
28.
do
31.
).
Međutim, iz sudske prakse suda proizlazi da tako dugo dok nije stavljen izvan snage, poništen ili izmijenjen, članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 nastavlja, na temelju članka 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama, proizvoditi svoje pravne učinke nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona i da, prema tome, omogućuje donošenje provedbenih mjera u skladu s postupkom koji definira (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće,
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, t.
57.
i
65.
).
Nadalje, Sud je presudio da članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 treba tumačiti, u skladu s člankom 39. stavkom 1. UEU‑a, na način da dopušta Vijeću da donese akt u svrhu podvrgavanja nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama tek nakon savjetovanja s Parlamentom (presuda Parlament/Vijeće,
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, t.
50.
).
Stavljanje članka 39. stavka 1. UEU‑a izvan snage Ugovorom iz Lisabona ne može dovesti u pitanje tu obvezu savjetovanja s Parlamentom jer, s jedne strane, obveza tumačenja akta sekundarnog prava u skladu s primarnim pravom proizlazi iz općeg načela tumačenja, prema kojem odredbu treba u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti na način koji ne dovodi u pitanje njezinu zakonitost i, s druge strane, jer zakonitost akta Unije treba ocijeniti s obzirom na činjenične i pravne elemente koji su postojali u trenutku donošenja tog akta (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće,
C‑317/13 i C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, t.
45.
,
49.
i
67.
).
Nije sporno da je Vijeće donijelo pobijanu odluku a da se prethodno nije savjetovalo s Parlamentom.
Iz toga slijedi da je drugi tužbeni razlog koji ističe Parlament osnovan i da pobijanu odluku stoga treba poništiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je izabran pravni temelj koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit
Budući da je drugi tužbeni razlog Parlamenta prihvaćen i da pobijanu odluku posljedično treba poništiti, nije potrebno ispitati prvi tužbeni razlog koji je Parlament istaknuo u prilog svojoj tužbi.
Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke
Parlament, kao i Vijeće, zahtijeva da Sud, u slučaju da poništi pobijanu odluku, održi njezine učinke na snazi dok se ona ne zamijeni novim aktom.
U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.
U ovom slučaju valja istaknuti da je Vijeće donijelo, kako bi uklonilo manjkavost odluke zbog povrede postupka, Provedbenu odluku 2015/1875 i da je ona zamijenila, od datuma njezina stupanja na snagu, pobijanu odluku.
Međutim, proglasiti poništenje pobijane odluke bez predviđanja održavanja njezinih učinaka na snazi moglo bi, stvaranjem osobito nesigurnosti o datumu od kojega su države članice obvezne podvrgnuti psihoaktivne tvari o kojima je riječ kontrolnim mjerama i kaznenim sankcijama, ugroziti učinkovitost kontrola psihoaktivnih tvari na koje se odnosi ta odluka i, prema tome, zaštitu javnog zdravlja. Iako Parlament zahtijeva poništenje te odluke zbog bitne povrede postupka, on ne osporava njezine ciljeve ni sadržaj.
Stoga treba održati na snazi učinke pobijane odluke.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Parlament postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Provedbena odluka Vijeća 2014/688/EU od 25. rujna 2014. o podvrgavanju tvari 4-jodo-2,5-dimetoksi‑N-(2-metoksibenzil)fenetilamina (25I‑NBOMe), 3,4-dikloro‑N-((1-(dimetilamino)cikloheksil)metil)benzamida (AH-7921), 3,4-metilendioksipirovalerona (MDPV) i 2-(3-metoksifenil)-2-(etilamino)cikloheksanona (metoksetamin) kontrolnim mjerama.

2.
Učinci Provedbene odluke 2014/688 održavaju se na snazi.

3.
Nalaže se Vijeću Europske unije snošenje troškova.

Potpisi
(
*
)   Jezik postupka: francuski