CELEX: 62009CJ0347
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts monopols kazino spēļu rīkošanai internetā
Pieļaujamības nosacījumi
Ekspansionistiska komercdarbības politika
Citās dalībvalstīs veikta azartspēļu rīkotāju kontrole
Monopola piešķiršana vienai privāto tiesību sabiedrībai
Iespēja iegūt monopolu vienīgi kapitālsabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir valsts teritorijā
Aizliegums monopola īpašniekam izveidot filiāli ārvalstīs ārpus reģistrācijas dalībvalsts

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 43. un 49. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību kriminālprocesā pret J. Dikingeru un F. Ēmeru par to, ka saskaņā ar Austrijas
tiesībām dibināta sabiedrība
bet‑at‑home.com Entertainment GmbH
(turpmāk tekstā – “
bet‑at‑home.com Entertainment
”), kuras īpašnieki viņi ir, nav ievērojusi Austrijas tiesību aktu prasības par azartspēļu rīkošanu, precīzāk, attiecībā uz
kazino spēļu piedāvāšanu internetā.

Atbilstošās tiesību normas
Federālā likuma par azartspēlēm (
Glücksspielgesetz
,
BGBl
. 620/1989), redakcijā, kas piemērojama pamata lietā (turpmāk tekstā – “
GSpG
”), 3. pantā, kura nosaukums ir “Azartspēļu monopols”, ir noteikts, ka tiesības rīkot azartspēles ir federālajai valstij.
GSpG
14. un 21. pantā līdzīgi ir paredzēts, ka federālais finanšu ministrs var piešķirt koncesijas, pirmkārt, loteriju organizēšanai
un, otrkārt, kazino darbībai. Sporta derībām, kas nav uzskatāmas par azartspēlēm šaurā izpratnē, izņemot totalizatora veidu,
ko dēvē par “Toto”, nepiemēro
GSpG
paredzēto režīmu.
Saskaņā ar
GSpG
12.a pantu kazino spēles, kas tiek piedāvātas internetā, ir pielīdzināmas loterijām un līdz ar to uz tām drīzāk attiecas koncesiju
regulējums attiecībā uz loterijām, nevis uz kazino. Šajā 12.a pantā, ar kuru
GSpG
tika papildināts 1997. gadā (
BGBl
. I, 69/1997), šajā ziņā ir ietverta šāda jēdziena “elektroniskas loterijas” definīcija:
“[tās ir] loterijas, par kurām spēles līgums tiek noslēgts elektroniski, lēmums par laimestiem un zaudējumiem tiek pieņemts
vai paziņots centralizēti un dalībnieks var uzzināt rezultātu tūlīt pēc piedalīšanās spēlē.”
Saskaņā ar
GSpG
14. panta 2. punktu koncesiju loteriju rīkošanai var piešķirt tikai tādam operatoram:
“1)      kurš ir kapitālsabiedrība ar juridisko adresi šajā valstī;
2)      kuram nav īpašnieku (dalībnieku), kam ir dominējoša ietekme un kuru ietekme liedz garantēt uzticamību tiesiskā regulējuma
ziņā;
3)      kuram ir uzraudzības padome un kura iemaksātais pamatkapitāls vai apmaksātais pamatkapitāls ir vismaz EUR 109 miljoni, kura
līdzekļu likumīgā izcelsme ir pienācīgi jāpierāda;
4)      kurš ieceļ direktorus, kas pēc to izglītības ir kompetenti savā profesijā, kuriem ir vajadzīgās īpašības un pieredze, lai
pienācīgi veiktu šo darbu, un pret kuriem nav nekāda pamata izslēgšanai atbilstoši 1973. gada Kodeksa par amatniecības, tirdzniecības
un rūpniecības profesijām (
Gewerbeordnung
1973) 13. pantam [..];
5)      no kura, ņemot vērā apstākļus (it īpaši pieredzi, zināšanas un paša līdzekļus), federālā valdība var sagaidīt vislielākos
[nodokļu] ieņēmumus (nodoklis par koncesiju un nodoklis par derībām);
6)      kuram iespējamā grupas, kurā ietilpst īpašnieks vai īpašnieki ar būtisku līdzdalību uzņēmumā, struktūra netraucē koncesionāra
efektīvai kontrolei.”
Atbilstoši
GSpG
14. panta 3. punkta 1) apakšpunktam maksimālais termiņš, uz kādu var piešķirt koncesiju, ir 15 gadi.

GSpG
14. panta 5. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka, kamēr viena loteriju koncesija ir spēkā, citu koncesiju nevar piešķirt.
Ja
GSpG
14. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem atbilst vairāki kandidāti, kuri lūdz piešķirt koncesiju, finanšu ministram
saskaņā ar minētā panta 5. punkta otro teikumu ir jāpieņem lēmums, pamatojoties uz minētā 2. punkta 5) apakšpunkta kritēriju,
un tādējādi viņam ir jāpiešķir koncesija pakalpojuma sniedzējam, no kura federālā valdība var sagaidīt vislielākos ieņēmumus.
Saskaņā ar
GSpG
15. panta 1. punktu koncesionāram nav tiesību izveidot filiāli ārpus Austrijas teritorijas. Turklāt, lai koncesionārs iegūtu
būtisku līdzdalību citās sabiedrībās, ir vajadzīga federālā finanšu ministra atļauja. Saskaņā ar
GSpG
15.a pantu šāda atļauja ir vajadzīga arī koncesionāra komercdarbības paplašināšanai, un to piešķir tikai tad, ja nav jābaidās
par federālās valdības ienākumu samazināšanos no nodokļa par koncesiju vai no nodokļa par derībām.

GSpG
16. pantā ir paredzēts koncesionāra pienākums noteikt spēļu noteikumus azartspēlēm, kuru organizēšana tam ir uzticēta. Šos
noteikumus, kuri ir jāapstiprina federālajam finanšu ministram, publicē
Amtsblatt zur Wiener Zeitung
[
Wiener Zeitung
Oficiālajā Vēstnesī] un izliek koncesionāra komerctelpās un mazumtirdzniecības vietās, lai ar tiem varētu iepazīties.
Saskaņā ar
GSpG
18. panta 1. punktu koncesionāram katru gadu ir jāpaziņo federālajam finanšu ministram to personu identitāte, kuri piedalās
uzņēmuma pamatkapitālā. Turklāt atbilstoši
GSpG
19. panta 1. punktam koncesionārs ir finanšu ministra uzraudzībā. Šajā nolūkā finanšu ministram ir tiesības cita starpā iepazīties
ar pārskatiem un citiem koncesionāra dokumentiem un viņš var veikt pārbaudes uz vietas vai pieprasīt, lai grāmatveži vai citi
eksperti veiktu pārbaudes. Uzraudzības izdevumus sedz koncesionārs, un federālais finanšu ministrs par tiem katru gadu izraksta
koncesionāram rēķinu.
Turklāt
GSpG
19. panta 2. punktā ir noteikts, ka federālais finanšu ministrs ieceļ valsts komisāru (“Staatskommissär”), kuram atbilstoši
Kredītiestāžu likuma 26. pantam (
Kreditwesengesetz
,
BGBl
. 63/1979) ir tiesības piedalīties akcionāru pilnsapulcē, kā arī koncesionāra uzraudzības padomes sanāksmēs. Valsts komisāram
ir jābūt pašvaldības darbiniekam, advokātam vai revidentam, un viņš ir pakļauts federālajam finanšu ministram, kurš jebkurā
brīdī viņu var atbrīvot no amata. It īpaši valsts komisāra uzdevums ir celt iebildumus pret visiem sabiedrības struktūru lēmumiem,
kurus viņš uzskata par nelikumīgiem. Šāda iebilduma rezultātā attiecīgā lēmuma iedarbība tiek apturēta līdz kompetentās iestādes
lēmuma pieņemšanai.
Atbilstoši
GSpG
19. panta 3. punktam federālajam finanšu ministram un federālajai sporta organizācijai ir tiesības katram ieteikt vienu koncesionāra
uzraudzības padomes locekli.

GSpG
19. panta 4. punktā ir paredzēts koncesionāra pienākums iesniegt federālajam finanšu ministram gada pārskatu, gada ziņojumu
un koncerna konsolidēto bilanci, kā arī revidentu atzinumus par minētajiem dokumentiem sešu mēnešu laikā pēc attiecīgā finanšu
gada beigām.

GSpG
17. un 20. pants attiecas uz ieņēmumu no azartspēlēm izlietošanu. 17. panta 3. punkta 6) apakšpunktā ir noteikts nodoklis
par koncesiju elektroniskajām loterijām 24 % apmērā no ikgadējiem bruto ienākumiem, no kuriem ir atskaitīti izmaksātie laimesti.
Saskaņā ar 20. pantu 3 % no loterijās gūtajiem ienākumiem tiek novirzīti sporta attīstībai, taču šī summa nekādā ziņā nedrīkst
pārsniegt EUR 40 miljonus.

GSpG
21.–31. pantā ir iekļauti līdzīgi noteikumi, ar kuriem tiek reglamentēta 12 koncesiju piešķiršana kazino darbībai, koncesionāru
uzraudzība, kā arī kazino spēļu norise.
Personai, kura nav rīkošanas koncesijas īpašniece, bet rīko azartspēles peļņas nolūkos, Austrijā var iestāties kriminālatbildība.
Saskaņā ar Austrijas Kriminālkodeksa (
Strafgesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
StGB
”) 168. panta 1. punktu sods ir paredzēts “ikvienam, kas organizē spēles, kuras ir formāli aizliegtas vai kuru labvēlīgs vai
nelabvēlīgs iznākums ir atkarīgs tikai vai galvenokārt no nejaušības, vai ikvienam, kas atbalsta tikšanās šādu spēļu organizēšanai,
lai gūtu finansiālu labumu no šādas organizēšanas vai no šādas tikšanās vai lai šādu labumu radītu trešajai personai”. Paredzētie
sodi ir brīvības atņemšanas sods uz laiku līdz 6 mēnešiem vai 360 dienu naudassods.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Österreichische Lotterien GmbH
(turpmāk tekstā – “
Österreichische Lotterien
”) ir privāttiesību sabiedrība ar ierobežotu atbildību. Saskaņā ar federālā finanšu ministra 1995. gada 16. marta lēmumu tā
ir ieguvusi vienīgo koncesiju loteriju rīkošanai Austrijā laika posmā no 1994. gada 1. decembra līdz 2004. gada 31. decembrim.
Pēc “elektronisko loteriju” ieviešanas 1997. gadā iekļaujot
GSpG
12.a pantu, minētās sabiedrības koncesija ar federālā finanšu ministra 1997. gada 2. oktobra lēmumu tika attiecināta uz šo
loteriju veidu un pagarināta līdz 2012. gadam. Koncesijas ilgums, ņemot vērā likumā paredzēto maksimālo ilgumu – 15 gadus
– tika noteikts uz laika posmu no 1997. gada 1. oktobra līdz 2012. gada 30. septembrim.

Österreichische Lotterien
vairākuma akcionārs ir
Casinos Austria AG
(turpmāk tekstā – “
Casinos Austria
”), privāttiesību akciju sabiedrība, kas ir
GSpG
paredzēto 12 kazino darbības koncesiju turētāja (šajā ziņā skat. 2010. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑64/08
Engelmann
, Krājums, I‑0000. lpp., 13.–15. punkts). Pamata lietas apstākļu rašanās laikā trešdaļa
Casinos Austria
pamata kapitāldaļu tieši piederēja valstij, pārējās kapitāldaļas atradās privātu ieguldītāju rokās.
Austrijas pilsoņi J. Dikingers un F. Ēmers ir daudznacionālas tiešsaistes spēļu grupas
bet‑at‑home.com
dibinātāji. Šī koncerna mātes sabiedrība ir saskaņā ar Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība
bet‑at‑home.com AG
ar juridisko adresi Diseldorfā (Vācija).
Saskaņā ar Austrijas tiesībām dibināta sabiedrība
bet‑at‑home.com Entertainment
ar juridisko adresi Lincā (Austrija), kas darbojas “automātiskas datu apstrādes un informācijas tehnoloģiju pakalpojumu jomā”,
ir viena no
bet‑at‑home.com AG
filiālēm. J. Dikingers un F. Ēmers ir
bet‑at‑home.com Entertainment
direktori. Šai sabiedrībai ir Austrijas licence, kas tai atļauj piedāvāt sporta derības.

Bet‑at‑home.com Entertainment
pieder filiāle – saskaņā ar Maltas tiesībām dibināta sabiedrība
bet‑at‑home.com Holding Ltd
, kurai savukārt pieder trīs filiāles, proti, saskaņā ar Maltas tiesībām dibinātas sabiedrības
bet‑at‑home.com Internet Ltd
,
bet‑at‑home.com Entertainment Ltd
, kā arī
bet‑at‑home.com Internationale Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “Maltas filiāles”).
Divas no Maltas filiālēm piedāvā azartspēles un sporta derības interneta vietnē
www.bet‑at‑home.com
. Tām šajā nolūkā ir Maltas licence (“Class One Remote Gaming License”), kas derīga azartspēlēm tiešsaistē, un Maltas licence
(“Class Two Remote Gaming License”), kas derīga sporta derībām tiešsaistē. Interneta vietne ir pieejama spāņu, vācu, grieķu,
angļu, itāļu, ungāru, holandiešu, poļu, slovēņu, krievu un turku valodās, taču ne maltiešu valodā. Šajā vietnē cita starpā
tiek piedāvātas tādas kazino spēles kā pokers, “black jack”, bakara, rulete, kā arī virtuālie naudas spēļu automāti. Visas
šīs spēles ir iespējams spēlēt bez likmju ierobežojuma.
Interneta vietnes
www.bet‑at‑home.com
darbību nodrošina tikai Maltas mātes sabiedrības, kuras organizē attiecīgās spēles un kuras ir spēļu platformas izmantošanai
nepieciešamo datorprogrammu licenču turētājas.
Maltas sabiedrības vismaz līdz 2007. gada decembrim izmantoja serveri, kas atrodas Lincā un kuru tām nodeva
bet‑at‑home.com Entertainment
, kas nodrošināja arī interneta vietnes un spēlēm nepieciešamās datorprogrammas uzturēšanu, kā arī lietotāju atbalstu.
Pret J. Dikingeru un F. Ēmeru kā pret
bet‑at‑home.com Entertainment
direktoriem tika ierosināta krimināllieta par darbībām, ar kurām pārkāpts
StGB
168. panta 1. punkts. Dokumentā, uz kura pamata tika ierosināta lieta, ir noteikts:
“[J.] Dikingers un [F.] Ēmers kā [
bet‑at‑home.com Entertainment GmbH
] atbildīgās personas no 2006. gada 1. janvāra līdz šai dienai, organizējot azartspēles par labu [
bet‑at‑home.com Entertainment
], ir izdarījuši [
StGB
] 168. panta 1. punktā minēto pārkāpumu, internetā piedāvājot spēles, kurās laimesti un zaudējumi vienīgi vai galvenokārt
ir atkarīgi no nejaušības, vai kas ir skaidri aizliegtas, it īpaši dažādus pokera veidus (“Texas Hold’em”, “Seven Card Stud”
u.c.), “black jack”, bakara, tādas galda spēles kā rulete, kā arī virtuālo “blēdi vienroci” ar neierobežotām spēles likmēm,
lai sev vai kādam citam, it īpaši [
bet‑at‑home.com Entertainment
], iegūtu finansiālas priekšrocības.”
J. Dikingers un F. Ēmers izvirzīja iebildi par valsts tiesiskā regulējuma, kas piemērojams azartspēlēm, nelikumību, ņemot
vērā EKL 43. un 49. pantu.
Iesniedzējtiesa šaubās, vai
StGB
noteikumi, skatot tos kopā ar Austrijas azartspēlēm pamata lietā piemērojamo tiesisko regulējumu, ir saderīgi ar Savienības
tiesībām, īpaši attiecībā uz
Casinos Austria
azartspēļu piedāvājumu, kuru iesniedzējtiesa ir kvalificējusi par “agresīvu reklāmu”.
Šādos apstākļos
Bezirksgericht Linz
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      a)      Vai EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem principā netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā
GSpG
3. pants, skatot to kopā ar [
GSpG
] 14. un nākamajiem pantiem un 21. pantu, saskaņā ar kuriem:
–        loteriju (piemēram, elektronisko loteriju) koncesiju, kuras maksimālais termiņš ir 15 gadi, var piešķirt tikai vienam koncesionāram,
kuram tostarp ir jābūt kapitālsabiedrībai ar juridisko adresi Austrijā, kurš nevar izveidot filiāli ārpus Austrijas, kura
pamatkapitālam vai apmaksātajam pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 109 000 000 un no kura, ņemot vērā apstākļus, federālā
valdība var sagaidīt vislielākos nodokļu ieņēmumus;
–        kazino licenci uz maksimālo 15 gadu termiņu var piešķirt ne vairāk kā 12 koncesionāriem, kuriem ir jābūt akciju sabiedrībām
ar juridisko adresi Austrijā, kuri nevar izveidot filiāli ārpus Austrijas, kuru apmaksātajam pamatkapitālam jābūt EUR 22 000 000
un no kuriem, ņemot vērā apstākļus, pašvaldības var sagaidīt vislielākos nodokļu ieņēmumus?
Šie jautājumi radušies šādā īpašā kontekstā: sabiedrībai [
Casinos Austria
] pieder visas 12 kazino koncesijas, kas 1991. gada 18. decembrī tika piešķirtas uz maksimālo 15 gadu termiņu un šajā laikā
tika pagarinātas bez publiskā iepirkuma procedūras vai publiska paziņojuma.
b)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šādu tiesisko regulējumu var attaisnot ar vispārējām interesēm ierobežot ar derībām
saistītas darbības, ja koncesiju īpašnieki monopolam līdzīgā struktūrā ar intensīvām reklāmas kampaņām azartspēļu nozarē īsteno
ekspansionistisku politiku?
c)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai, izvērtējot šāda regulējuma samērīgumu, kura mērķis ir izvairīties no neatļautām darbībām,
pakļaujot šajā nozarē darbojošos tirgus dalībniekus kontrolei un vadot azartspēļu biznesu tā, lai tas arī tiktu pakļauts kontrolei,
iesniedzējtiesai ir jāņem vērā, ka šis regulējums attiecas arī uz pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem, kuri savā reģistrācijas
dalībvalstī katrā ziņā ir pakļauti stingriem, ar koncesiju saistītiem nosacījumiem un kontrolei?
2)      Vai EK līgumā noteiktās pamatbrīvības, it īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvība saskaņā ar EKL 49. pantu, ir interpretējamas
tādējādi, ka, neņemot vērā faktu, ka krimināltiesību sistēmas reglamentēšana principā joprojām ietilpst dalībvalstu kompetencē,
arī dalībvalsts krimināltiesību norma, ja tā var kavēt vai traucēt kādas no pamatbrīvībām īstenošanu, ir jāizvērtē atbilstoši
Kopienu tiesībām?
3)      a)      Vai EKL 49. pants, skatot to kopā ar EKL 10. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka pakalpojuma sniedzēja reģistrācijas valstī
veiktās kontroles un tur garantētā drošība saskaņā ar savstarpējās uzticēšanās principu ir jāņem vērā pakalpojuma sniegšanas
valstī?
b)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai EKL 49. pants turklāt ir interpretējams arī tādējādi, ka vispārējo interešu apsvērumu
dēļ noteikta pakalpojumu brīvības ierobežojuma gadījumā ir jāpārbauda, vai šīs vispārējās intereses jau nav pietiekami ņemtas
vērā, pieņemot tiesību normas, veicot kontroli un pārbaudes, kam pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā reģistrācijas valstī?
c)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai, izvērtējot valsts tiesību normas, kurā par pārrobežu azartspēļu pakalpojumu sniegšanu
bez valsts izsniegtas licences ir paredzēts kriminālsods, samērīgumu, ir jāņem vērā, ka pakalpojumu sniegšanas valsts norādītās
reglamentējošās intereses pamatbrīvības ierobežojuma attaisnošanai jau pietiekami ir ņemtas vērā reģistrācijas valstī, paredzot
stingru atļauju izsniegšanas un uzraudzības procedūru?
d)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai iesniedzējtiesai, izvērtējot šāda ierobežojuma samērīgumu, ir jāņem vērā fakts, ka attiecīgie
noteikumi pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas valstī no kontroles intensitātes viedokļa ir vēl stingrāki nekā pakalpojumu
sniegšanas valstī?
e)      Vai azartspēļu aizlieguma gadījumā, par kura neievērošanu ir paredzēts kriminālsods un kas noteikts spēlētāju aizsardzības
un noziedzības apkarošanas politikas apsvērumu dēļ, samērīguma princips prasa arī, lai iesniedzējtiesa norobežotu pakalpojumu
sniedzējus, kuri azartspēles piedāvā bez jebkādas atļaujas, no vienas puses, un tādus pakalpojumu sniedzējus, kas reģistrēti
citās [Savienības] dalībvalstīs, kur tiem ir koncesija, un kuri savu darbību veic, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību,
no otras puses?
f)      Visbeidzot, vai, vērtējot valsts tiesību normas, ar kuru, paredzot kriminālsodu, ir aizliegts sniegt pārrobežu azartspēļu
pakalpojumus, ja nav koncesijas vai valsts atļaujas, samērīgumu, ir jāņem vērā, ka azartspēļu pakalpojumu sniedzējs, kas likumīgi
ir saņēmis licenci citā dalībvalstī, objektīvu un netieši diskriminējošu piekļuves [tirgum] šķēršļu dēļ nav varējis saņemt
valsts licenci un ka licences piešķiršanas un uzraudzības procedūra reģistrācijas valstī piedāvā vismaz valstī nodrošinātajam
aizsardzības līmenim pielīdzināmu līmeni?
4)      a)      Vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas pagaidu raksturs to sniedzējam izslēgtu iespēju uzņemošajā
valstī radīt noteiktu infrastruktūru (piemēram, serveri), lai netiktu uzskatīts, ka pakalpojuma sniedzējs ir reģistrēts šajā
dalībvalstī?
b)      Vai EKL 49. pants būtu turklāt jāinterpretē arī tādējādi, ka tiesību norma, kas attiecas uz atbalsta pakalpojumu sniedzējiem
valstī un kura tiem aizliedz pakalpojumu sniedzējam ar juridisko adresi citā dalībvalstī atvieglot pakalpojumu sniegšanu,
ir uzskatāma par šī pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu arī tad, ja atbalsta pakalpojumu sniedzēji
ir reģistrēti tajā pašā dalībvalstī, kurā atrodas daļa no pakalpojuma saņēmējiem?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai dalībvalsts tiesiskajam regulējumam,
kurā ir paredzēti kriminālsodi par pārkāpumiem pret tādu azartspēļu organizēšanas monopolu, kāds ir paredzēts pamata lietā
minētajā valsts tiesiskajā regulējumā, ir jābūt saderīgam ar Līgumā garantētajām pamatbrīvībām, it īpaši ar EKL 49. pantu.
Kā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 45.–50. punktā, šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības
tiesībās ir paredzēti dalībvalstu kompetences ierobežojumi krimināltiesību jomā, jo tiesību akti šajā jomā it īpaši nedrīkst
ierobežot Savienības tiesībās garantētās pamatbrīvības (šajā ziņā skat. 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 186/87
Cowan
,
Recueil
, 195. lpp., 19. punkts, un 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑348/96
Calfa
,
Recueil
, I‑11. lpp., 17. punkts).
Tāpēc uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības, it īpaši EKL 49. pants, nepieļauj kriminālsodu piemērošanu, ja
tiek pārkāpts tāds azartspēļu organizēšanas monopols kā kazino spēļu, kas tiek piedāvātas internetā, monopols, kāds ir paredzēts
pamata lietā minētajā valsts tiesiskajā regulējumā, ja tāds tiesiskais regulējums neatbilst šo tiesību normām.

Par ceturto jautājumu
Uzdodot ceturto jautājumu, kurš ir jāizskata kā otrais, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādas pamatbrīvības ir jāpiemēro
ierobežojumiem, kuri pamata lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos ir noteikti Maltas filiālēm. Būtībā tā jautā, vai EKL 49. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams azartspēļu pakalpojumiem, kurus internetā uzņemošās dalībvalsts teritorijā
piedāvā pakalpojuma sniedzējs dalībnieks, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī, neraugoties uz to, ka šis pakalpojuma sniedzējs:
–        uzņemošajā dalībvalstī ir apgādāts ar konkrētu tehniskā nodrošinājuma infrastruktūru, piemēram, ar serveri, kas varētu nozīmēt,
ka ir jāpiemēro noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību, un
–        izmanto uzņemošajā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja informācijas tehnoloģiju atbalsta pakalpojumus, lai sniegtu
savus pakalpojumus patērētājiem šajā dalībvalstī, kas rezultātā varētu nozīmēt, ka EKL 49. pants nav piemērojams.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 57.–62. punktā, fakts, ka interneta azartspēļu pakalpojumu sniedzējs izmanto
materiālos komunikācijas līdzekļus, ko tam piegādā trešais uzņēmums, kas ir reģistrēts uzņemošajā dalībvalstī, pats par sevi
nepierāda, ka šim pakalpojumu sniedzējam šajā valstī ir pastāvīgs uzņēmums, kas pielīdzināms pārstāvniecībai, kādēļ varētu
būt piemērojami Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību.
No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai varētu runāt par uzņēmējdarbību Līguma izpratnē, darījumu attiecībām starp pakalpojuma
sniedzēju, kurš ir reģistrēts dalībvalstī, un pakalpojuma sniedzējiem vai starpniekiem, kuri ir reģistrēti uzņemošajā dalībvalstī,
ir jādod šim pakalpojuma sniedzējam iespēja stabili un ilgstoši iesaistīties arī šīs uzņemošās dalībvalsts saimnieciskajā
dzīvē un šai iesaistīšanai jābūt tādai, kas ļauj klientiem izmantot piedāvātos pakalpojumus pastāvīgas atrašanās dēļ šajā
uzņemošajā dalībvalstī, kas var tikt nodrošināta pat tikai ar biroja palīdzību, kuru nepieciešamības gadījumā vada neatkarīga
persona, kas ir pilnvarota ilgstoši rīkoties minētā pakalpojuma sniedzēja vārdā, kā tas būtu pārstāvniecības gadījumā (šajā
ziņā skat. 2010. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07
Stoß
u.c., Krājums, I‑8069. lpp., 59. un 60. punkts).
Ir skaidrs, ka
bet‑at‑home.com Entertainment
, kurai nebūt nav Maltas filiāļu pilnvarojuma pastāvīgi darboties azartspēļu tirgū Austrijā, neiejaucas attiecībās starp šīm
filiālēm un to klientiem. Interneta platformas
www.bet‑at‑home.com
darbību nodrošina tikai Maltas filiāles, kuras ir atbildīgas par spēļu rīkošanu un ar kurām klienti noslēdz atbilstošus līgumus.
Šādos apstākļos
bet‑at‑home.com Entertainment
sniegtos informācijas tehnoloģiju atbalsta pakalpojumus varētu sniegt citā dalībvalstī reģistrēts cits pakalpojuma sniedzējs,
ko Austrijas patērētāji nemaz pat nepamanītu.
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka EKL 49. pants ir piemērojams attiecībā uz tādu azartspēļu rīkotāju, kurš ir reģistrēts
vienā dalībvalstī un savus pakalpojums sniedz citā dalībvalstī, arī tad, ja tas izmanto starpniekus, kas atrodas tajā pašā
dalībvalstī, kurā atrodas minēto pakalpojumu saņēmēji (2003. gada 6. novembra spriedums lietā C‑243/01
Gambelli
u.c.,
Recueil
, I‑13031. lpp., 58. punkts). Šis pats pants jo vairāk ir piemērojams tādēļ, ka azartspēļu rīkotājs izmanto nevis starpniekus,
bet gan vienīgi informācijas tehnoloģiju atbalsta pakalpojumu sniegšanu uzņemošajā dalībvalstī.
Tādējādi uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams azartspēļu pakalpojumiem,
kurus internetā uzņemošās dalībvalsts teritorijā piedāvā citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojuma sniedzējs, neraugoties uz
to, ka šis pakalpojuma sniedzējs:
–        uzņemošajā dalībvalstī ir apgādāts ar konkrētu informācijas tehnoloģiju infrastruktūru, piemēram, ar serveri, un
–        izmanto uzņemošajā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja informātikas atbalsta pakalpojumus, lai sniegtu savus pakalpojumus
patērētājiem, kas arī atrodas tajā pašā dalībvalstī.

Par pirmo un trešo jautājumu
Pirmais un trešais jautājums, kas ir jāizskata kopā, attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem EKL 49. pantā ir atļauta monopola
izveidošana internetā piedāvājamo azartspēļu rīkošanai par labu tikai vienam pakalpojuma sniedzējam, kāds ir aplūkots pamata
lietā.
Lai uz šiem jautājumiem sniegtu lietderīgu atbildi, pirmkārt, ir jāatgādina nosacījumi, kādos EKL 49. pantā ir atļauta tāda
monopola izveidošana azartspēļu jomā, kāds ir aplūkots pamata lietā. Otrkārt, ir jāpārbauda, kādā mērā ekspansionistiskas
komercdarbības politikas īstenošana, ko veic institūcija, kurai ir piešķirts monopols azartspēļu jomā, varētu saskanēt ar
monopola tiesiskajā regulējumā paredzētajiem mērķiem. Treškārt, ir svarīgi sniegt norādes iesniedzējtiesai par virknes īpašu
ierobežojumu atbilstību EKL 49. pantam, kuri valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti monopola īpašniekam un kuri attiecas
uz sabiedrības juridisko formu, tās pamatkapitāla lielumu, tās juridiskās adreses vietu un iespēju dibināt filiāles citās
dalībvalstīs. Visbeidzot, ir jāizvērtē, cik atbilstīgas ir citās dalībvalstīs veiktās azartspēļu rīkotāju pārbaudes un tur
sniegtās garantijas, lai pārbaudītu to ierobežojošo pasākumu samērīgumu, kurus nosaka dalībvalsts, kas vēlas reglamentēt azartspēles
atbilstoši vienam vai vairākiem Tiesas judikatūrā atzītiem mērķiem.
Ir skaidrs, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamata lietā un atbilstoši kuram azartspēļu organizēšanai
un piedāvāšanai ir piemērojama ekskluzīvo tiesību sistēma, saskaņā ar kuru atļauja tiek piešķirta tikai vienam pakalpojuma
sniedzējam un saskaņā ar kuru jebkuram citam pakalpojuma sniedzējam, tostarp arī citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojuma
sniedzējam, ir aizliegts pirmās dalībvalsts teritorijā ar interneta starpniecību piedāvāt pakalpojumus, uz kuriem attiecas
šī sistēma, ierobežo EKL 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā ziņā skat. 2010. gada 3. jūnija spriedumu
lietā C‑203/08
Sporting Exchange
, Krājums, I‑4695. lpp., 22. un 24. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tomēr šāds pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums var būt pieļaujams, pamatojoties uz EKL 45. un 46. pantā skaidri paredzētajiem
izņēmumiem, kas saskaņā ar EKL 55. pantu piemērojami šajā jomā, vai ja tas atbilstoši Tiesas judikatūrai pamatots ar primāriem
vispārīgo interešu apsvērumiem (2009. gada 8. septembra spriedums lietā C‑42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I‑7633. lpp., 55. un 56. punkts, kā arī 2011. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑212/08
Zeturf
, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts).
Ņemot vērā pamata lietas apstākļus, pirmām kārtām ir jāuzsver, ka par dalībvalstī pieņemtā monopola tiesiskā regulējuma prasību
pārkāpumu azartspēļu jomā, ko izdarījis pakalpojuma sniedzējs, nevar piemērot kriminālsodus, ja šis tiesiskais regulējums
nav saderīgs ar EKL 49. pantu (2007. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04
Placanica
u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 63. un 69. punkts).
Par monopola izveidošanas nosacījumiem azartspēļu jomā
Attiecībā uz pieņemamiem pamatojumiem Tiesa ir konstatējusi, ka azartspēļu un derību jomā pieņemtajos valsts tiesību aktos
noteiktie mērķi, tos aplūkojot kopumā, visbiežāk attiecas uz pakalpojuma saņēmēju aizsardzību un vispārīgi – uz patērētāju
aizsardzību, kā arī sociālās kārtības aizsardzību. Tiesa ir arī uzsvērusi, ka šādi mērķi atbilst virknei primāru vispārējo
interešu apsvērumu, kuri var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības apdraudējumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās
lietās
Stoß
u.c., 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa turklāt ir atkārtoti norādījusi, ka morālās, reliģiskās vai kultūras īpatnības, kā arī ar azartspēlēm un derībām saistītās
sekas, kas morāli un finansiāli kaitē indivīdam un sabiedrībai, var būt pamats pietiekamai valsts iestāžu rīcības brīvībai,
lai noteiktu patērētāja un sabiedriskās kārtības aizsardzības prasības (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tikai tas vien, ka kāda dalībvalsts ir izvēlējusies tādu aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no tās, ko pieņēmusi kāda cita
dalībvalsts, nevar ietekmēt novērtējumu par šajā jomā veikto pasākumu nepieciešamību un samērīgumu. Šie aspekti ir jāvērtē
tikai atkarībā no mērķiem, kurus izvirzījušas attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes, un no aizsardzības līmeņa, kuru
tās paredzējušas ieviest (iepriekš minētais spriedums lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 58. punkts).
Līdz ar to dalībvalstis principā var brīvi noteikt savas politikas mērķus azartspēļu jomā un vajadzības gadījumā precīzi definēt
nepieciešamo aizsardzības līmeni (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 59. punkts).
Tādēļ, kā Tiesa atzinusi savā judikatūrā, dalībvalstīm, kuras tiecas nodrošināt īpaši augsta līmeņa aizsardzību, var būt pamats
uzskatīt, ka tikai ekskluzīvu tiesību piešķiršana vienai organizācijai, kas ir pakļauta stingrai valsts iestāžu kontrolei,
var tām ļaut kontrolēt riskus, kas ir saistīti ar azartspēļu nozari, un sasniegt leģitīmo mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem
izdevumiem saistībā ar spēlēm, kā arī pietiekami efektīvi cīnīties pret atkarību no tām (šajā ziņā skat. iepriekš minētos
spriedumus apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 81. un 83. punkts, kā arī lietā
Zeturf
, 41. punkts).
Dalībvalsts iestādēm ir atļauts uzskatīt, ka fakts, ka tām kā iestādes, kurai ir uzticēts monopols, kontrolētājām ir papildu
līdzekļi, kuri tām ļauj ietekmēt tās darbību papildus regulējošiem mehānismiem un likumā noteiktajai uzraudzībai, tām var
nodrošināt labāku azartspēļu piedāvājuma kontroli un labākas efektivitātes garantijas to politikas īstenošanā, nekā tas būtu
gadījumā, ja šīs darbības veiktu konkurējoši privāti pakalpojuma sniedzēji, pat ja uz tiem attiektos atļauju sistēma un kontroles
un sankciju sistēma (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 82. punkts).
Tomēr dalībvalstu noteiktajiem ierobežojumiem ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Tiesas judikatūras attiecībā uz to samērīgumu,
un tas ir jāpārbauda valsts tiesām (iepriekš minētie spriedumi lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 59. un 60. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 77. un 78. punkts).
Jānorāda, ka jautājums par valsts tiesiskā regulējuma faktiskajiem mērķiem lietā, kuru Tiesa izskata saskaņā ar LESD 267. pantu,
ir iesniedzējtiesas kompetencē.
Austrijas valdība uzskata, ka pamata lietā piemērojamā tiesiskā regulējuma mērķis, pirmkārt, ir cīņa pret noziedzību, it īpaši
azartspēļu patērētāju aizsardzība pret krāpniecību un citām neatļautām darbībām, kā arī, otrkārt, aizsardzība no pamudināšanas
uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm, ieviešot tādus atbilstošus pasākumus spēlētāju aizsardzībai kā it īpaši saistoša
personisko likmju ierobežojuma noteikšana, un tādējādi sabiedriskās kārtības vispārēja sekmēšana.
Turpretim J. Dikingers un F. Ēmers, kā arī Maltas valdība apgalvo, ka no
GSpG
teksta skaidri izrietot, ka tā galvenais mērķis ir palielināt no azartspēlēm iegūstamos nodokļu ieņēmumus. Tie it īpaši norāda,
ka saskaņā ar
GSpG
14. panta 5. punktu koncesija regulāri tiekot piešķirta pakalpojuma sniedzējam, no kura federālā valdība var sagaidīt, ka
tas īstenos vislielākos ieņēmumus. Turklāt jebkuras koncesionāra komercdarbības teritoriālas vai materiālas paplašināšanas
priekšnosacījums ir federālā finanšu ministra atļauja, kuru var izsniegt tikai tad, ja nav jābaidās par federālās valdības
ieņēmumu samazināšanos.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata lietas faktu iestāšanās laikā valsts iestāžu mērķis patiešām bija nodrošināt īpaši
augsta līmeņa aizsardzību attiecībā uz izvirzītajiem mērķiem un vai, ņemot vērā šo vēlamo aizsardzības līmeni, monopoltiesību
radīšana patiešām varēja tikt uzskatīta par vajadzīgu (iepriekš minētais spriedums lietā
Zeturf
, 47. punkts). Šajā ziņā dalībvalstij, kura vēlas atsaukties uz piemērotu mērķi, lai attaisnotu likumīgu šķērsli pakalpojumu
sniegšanas brīvībai, tiesā, kurai ir jālemj par šo jautājumu, ir jāsniedz visi pierādījumi, kas tiesai ļautu pārliecināties,
ka minētais pasākums patiešām atbilst samērīguma principa prasībām (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 71. punkts).
Šajā ziņā ar mērķi palielināt valsts kases ieņēmumus pašu par sevi nevar attaisnot tādu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.
It īpaši ir jāatgādina, ka valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu vienīgi tad, ja tas atbilst
rūpēm to sasniegt saskanīgi un sistemātiski. Tādējādi iesniedzējtiesai, īpaši ņemot vērā konkrētus attiecīgā ierobežojošā
tiesiskā regulējuma piemērošanas noteikumus, ir jāpārliecinās, ka tas patiešām atbilst rūpēm samazināt spēļu iespējas un ierobežot
darbības šajā jomā saskaņoti un sistemātiski (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 88., 97. un 98. punkts).
Tostarp iesniedzējtiesai, īpaši ņemot vērā azartspēļu tirgus attīstību Austrijā, ir jāpārliecinās, vai valsts kontrole, kurai
monopola īpašnieka darbības ir pakļautas, ir piemērota, lai nodrošinātu, ka īpašnieks faktiski var saskanīgi un sistemātiski
sasniegt izvirzītos mērķus ar piedāvājumu, kas būtu kvantitatīvi samērots ar minētajiem mērķiem un tiem kvalitatīvi pielāgots
(šajā ziņā skat. 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C‑258/08
Ladbrokes Betting
&
Gaming
un
Ladbrokes International
, Krājums, I‑4757. lpp., 37. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 83. punkts).
Turklāt monopola īpašnieka īstenotajai komercdarbības politikai ir zināma nozīme, vērtējot minēto mērķu īstenošanas veidu.
Par ekspansionistiskas komercdarbības politikas īstenošanu, ko veic institūcija, kurai ir piešķirts monopols azartspēļu jomā
Iesniedzējtiesa pauž bažas, vai monopols, kas izveidots atbilstoši pamata lietā minētajam valsts tiesiskajam regulējumam,
varētu tikt uzskatīts par piemērotu, lai nodrošinātu mērķu īstenošanu novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā
ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām saistībā ar ekspansionistisko komercdarbības politiku, kuru monopola īpašnieks
īsteno ar intensīvu reklāmas kampaņu palīdzību.
J. Dikingers un F. Ēmers, kā arī Maltas valdība šajā ziņā norāda, ka Austrijas sistēma, it īpaši ar interneta spēļu platformu
www.win2day.at, kuru ir izveidojusi
Österreichische Lotterien
un kuras ieņēmumi ievērojami pārsniedz visu tradicionālo kazino ienākumus, ir pieļāvusi nemitīgu azartspēļu piedāvājuma paplašināšanos,
kā arī nepārtrauktu reklāmas izdevumu palielināšanos, lai iegūtu arvien jaunu mērķauditoriju, galvenokārt jauniešus.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pakalpojuma sniedzēja, kuram ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības azartspēļu jomā, komercdarbības
paplašināšanās, kā arī nozīmīga ieņēmumu, ko tas tādējādi iegūst, palielināšanās, prasa īpašu uzmanību, izvērtējot attiecīgā
tiesiskā regulējuma saskanīgumu un sistemātiskumu un tātad tā piemērotību īstenot Tiesas judikatūrā atzītos mērķus. No šīs
judikatūras izriet, ka sabiedriski derīgu darbību finansēšana no ieņēmumiem no azartspēlēm nedrīkst būt šajā jomā ieviestās
ierobežojošās politikas patiesais mērķis, bet tikai tās papildu labums (it īpaši skat. 1994. gada 24. marta spriedumu lietā
C‑275/92
Schindler
,
Recueil
, I‑1039. lpp., 57. un 60. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97
Läärä
u.c.,
Recueil
, I‑6067. lpp., 32. un 37. punkts; 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑67/98
Zenatti
,
Recueil
, I‑7289. lpp., 35. un 36. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Gambelli
u.c., 61. un 62. punkts).
Tādējādi dalībvalsts nevar pamatoties uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem saistībā ar vajadzību mazināt iespēju spēlēt azartspēles
tiktāl, ciktāl šīs dalībvalsts iestādes rosina un mudina patērētājus piedalīties azartspēlēs, lai valsts kasei gūtu [finansiālu]
labumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Gambelli
u.c., 69. punkts).
Tomēr Tiesa ir lēmusi arī, ka kontrolēta azartspēļu biznesa izsvēršanas politika var būt saderīga ar mērķi virzīt tās uz kontrolētu
vidi, piesaistot atļautām un reglamentētām darbībām spēlētājus, kas nodarbojas ar aizliegtām nelegālām azartspēlēm un derībām.
Šāda politika varētu būt saskaņota gan ar mērķi novērst azartspēļu izmantošanu noziedzīgiem vai krāpnieciskiem nolūkiem, gan
ar mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem tēriņiem saistībā ar azartspēlēm un cīnīties pret atkarību no tām, virzot patērētājus
uz valsts monopoltiesību īpašnieka sniegtu ierobežotu piedāvājumu, kurā nav noziedzīgu elementu un kurš ir paredzēts, lai
labāk pasargātu patērētājus no pārmērīgiem tēriņiem un atkarības no azartspēlēm (iepriekš minētais spriedums apvienotajās
lietās
Stoß
u.c., 101. un 102. punkts).
Nav strīda par to, ka, lai sasniegtu šo mērķi ievirzīt tās kontrolētā vidē, atļauju saņēmušajiem pakalpojuma sniedzējiem jābūt
uzticamai, bet vienlaikus arī pievilcīgai nereglamentēto darbību alternatīvai, kam var būt vajadzīgs piedāvāt plašu spēļu
klāstu, veikt noteikta mēroga reklāmu un izmantot jaunas izplatīšanas metodes (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās
lietās
Placanica
u.c., 55. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 101. punkts).
Iesniedzējtiesai, ņemot vērā tajā izskatāmās lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai monopola īpašnieka komercdarbības politika
gan izvērstās reklāmas mēroga, gan jaunradīto spēļu ziņā ir uzskatāma par tādu, kas atbilst kontrolētai izvēršanas politikai
azartspēļu jomā, kuras mērķis ir vēlmi spēlēt azartspēles ievirzīt kontrolētā vidē (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Ladbrokes Betting & Gaming
un
Ladbrokes International
, 37. punkts, kā arī lietā
Zeturf
, 69. punkts).
Veicot šo novērtējumu, iesniedzējtiesai tostarp ir jāpārbauda, vai, pirmkārt, ar azartspēlēm saistītās noziedzīgās vai krāpnieciskās
darbības un, otrkārt, atkarība no azartspēlēm pamata lietas faktisko apstākļu iestāšanās brīdī Austrijā varēja būt problēma
un vai atļautu un reglamentētu pasākumu izvēršana būtu bijusi piemērota, lai šo problēmu atrisinātu (šajā ziņā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Ladbrokes Betting & Gaming
un
Ladbrokes International
, 29. punkts).
Tā kā mērķi aizsargāt patērētājus no spēļu atkarības ir grūti savienot ar azartspēļu izvēršanas politiku, kurai galvenokārt
raksturīga jaunu spēļu radīšana un to reklamēšana, šādu politiku nevar uzskatīt par saskaņotu, ja vien nelikumīgo darbību
apmērs nav nozīmīgs un ja ieviestie pasākumi ir vērsti uz to, lai patērētāju vēlmi spēlēt novirzītu legālā vidē (iepriekš
minētais spriedums lietā
Ladbrokes Betting & Gaming
un
Ladbrokes International
, 30. punkts).
Katrā ziņā reklāmai, kuru iespējami īsteno valsts monopoltiesību īpašnieks, jābūt samērotai un tās apjoms nedrīkst pārsniegt
to, kāds vajadzīgs, lai virzītu patērētājus uz kontrolētiem spēļu tīkliem. Šāda reklāma turpretī nedrīkst būt paredzēta, lai
tostarp veicinātu patērētāju dabisko tieksmi spēlēt azartspēles, stimulējot viņu aktīvu dalību tajās, padarot azartspēles
par ikdienišķu parādību vai apveltot tās ar pozitīvu tēlu saistībā ar apstākli, ka gūtā peļņa tiek atvēlēta vispārēju interešu
pasākumiem, vai arī vairojot spēļu pievilcību, izmantojot ar ievērojamiem laimestiem uzmanību piesaistošus reklāmas paziņojumus
(iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 103. punkts).
It īpaši ir jānorobežo tādas monopola īpašnieka stratēģijas, kuru mērķis ir vienīgi iespējamo klientu informēšana par produktu
pastāvēšanu un kuras ir domātas, lai ar spēlētāju virzīšanu uz kontrolētu vidi nodrošinātu likumīgu pieeju azartspēlēm, no
tādām stratēģijām, kuras mudina aktīvi piedalīties šādās spēlēs un stimulē viņus. Norobežošana ir jāveic arī starp ierobežojošu
komercdarbības politiku, kurai tikai jāpiesaista vai jānodrošina lojalitāte pastāvošajam tirgum par labu organizācijai, kurai
pieder monopols, un ekspansionistisko komercdarbības politiku, kuras mērķis ir spēļu biznesa globālā tirgus attīstība.
Par monopola īpašniekam paredzēto īpašo ierobežojumu saderīgumu ar EKL 49. pantu
Iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai virkne īpašo ierobežojumu, kas valsts tiesiskajā regulējumā, kāds tiek aplūkots pamata lietā,
ir noteikti monopola īpašniekam attiecībā uz tā sabiedrības juridisko formu, tās pamatkapitāla lielumu, tās juridiskās adreses
vietu un iespēju dibināt filiāles citās dalībvalstīs, kuras nav tā reģistrācijas dalībvalsts, ir saderīgi ar EKL 39. pantu.
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 97. punktā, pirmām kārtām ir jāatgādina, ka, tā kā monopols ir īpaši
ierobežojošs pasākums, tā mērķis ir nodrošināt īpaši augstu patērētāju aizsardzības līmeni un tas ir jāpapildina ar tāda tiesiskā
regulējuma ieviešanu, kurš būtu piemērots, lai garantētu, ka minētā monopola īpašnieks patiešām saskaņoti un sistemātiski
varēs sasniegt šādi noteiktos mērķus ar piedāvājumu, kas būtu kvantitatīvi samērots ar minētajiem mērķiem un tiem kvalitatīvi
pielāgots, un ka tas būs pakļauts stingrai valsts iestāžu kontrolei (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 83. punkts, kā arī lietā
Zeturf
, 58. punkts).
Tādējādi konkrētu ierobežojumu noteikšana monopola īpašniekam azartspēļu jomā principā ir ne tikai saderīga ar Savienības
tiesībām, bet saskaņā ar tām tiek prasīta. Turklāt šiem ierobežojumiem ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Savienības tiesībām
attiecībā uz to samērīgumu, it īpaši tiem jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu ar monopola tiesiskā režīma ieviešanu izvirzīto
mērķu sasniegšanu, un tie nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai. Lai gan tā pierādīšana principā ir iesniedzējtiesas
kompetencē, tomēr šajā ziņā tai varētu noderēt turpmākās norādes.
–       Par juridisko formu un monopola īpašnieka pamatkapitāla lielumu
No
GSpG
14. panta 2. punkta 1) un 3) apakšpunkta izriet, ka monopola rīkot elektroniskas loterijas īpašniekam, pirmkārt, jābūt kapitālsabiedrībai
un, otrkārt, tā pamatkapitālam vai apmaksātajam pamatkapitālam jābūt vismaz EUR 109 000 000.
Austrijas valdība norāda, ka juridiskās formas nosacījums atbilst vēlmei noteikt monopola īpašniekam pienākumu rūpēties par
to, lai viņa uzņēmuma struktūra būtu pārskatāma un lai tādējādi tiktu novērsta nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana un
krāpšana. Tā uzsver, ka Savienības tiesībās šī pati juridiskās formas prasība ir noteikta apdrošināšanas jomā. Attiecībā uz
pamatkapitāla apmēru minētā valdība apgalvo, ka tas ir samērīgs ar laimestu summu – kas var būt arī vairāku miljonu euro laimests
[
jackpot
] – ko monopola īpašniekam var nākties izmaksāt dažādās spēlēs, kuras tam ir atļauts pārdot internetā.
Turpretim J. Dikingers un F. Ēmers apgalvo, ka prasītais pamatkapitāla lielums EUR 109 000 000 apmērā, ņemot vērā, ka Austrijā
kredītiestādes kapitālam ir jābūt tikai EUR 5 000 000 apmērā, ir nesamērīgs.
Kā Tiesa ir nospriedusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Engelmann
30. punktā, prasība par konkrētu juridisko formu pakalpojuma sniedzējiem azartspēļu jomā, ņemot vērā pienākumus, kas ir jāievēro
konkrētiem sabiedrību veidiem, it īpaši saistībā ar to iekšējo organizāciju, uzskaites vešanu, pārbaudēm, ko tajās var veikt,
un attiecībām ar trešajām personām, var tikt attaisnots ar mērķi novērst nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un krāpšanu,
uz kuru šajā lietā ir atsaukusies Austrijas valdība.
Tāpat arī prasība par konkrēta lieluma pamatkapitāla esamību var izrādīties noderīga, lai garantētu zināmu pakalpojuma sniedzēja
finansiālo spēju un nodrošinātu, ka tas var izpildīt saistības, kas varētu rasties attiecībā pret derību slēdzējiem. Tomēr
ir jāatgādina, ka samērīguma principa ievērošana tostarp prasa, lai noteiktais ierobežojums nepārsniegtu to, kas ir vajadzīgs
izvirzītā mērķa sasniegšanai. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā citas iespējas nodrošināt, ka pakalpojuma sniedzējs apmierinās
derību slēdzēju prasījumus, ir jāpārbauda attiecīgās prasības samērīgums.
–       Par monopola īpašnieka juridiskās adreses atrašanās vietu

GSpG
14. panta 2. punkta 1) apakšpunktā ir paredzēts, ka loteriju rīkošanas monopola īpašnieka juridiskajai adresei ir jāatrodas
valsts teritorijā.
Kā savu secinājumu 120. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šī prasība ir diskriminējošs ierobežojums, kas līdz ar var tikt
pamatots tikai ar EKL 46. pantā noteiktajiem apsvērumiem, proti, sabiedriskās kārtības, sabiedriskās drošības vai sabiedrības
veselības aizsardzību.
Austrijas valdība apgalvo, ka juridiskā adrese valsts teritorijā ir nepieciešama, lai tiešsaistes spēles varētu tikt efektīvi
kontrolētas, un ka Austrijas iestādēm nav tādas pašas kontroles iespējas attiecībā uz tirgus dalībniekiem, kuri ir reģistrēti
citās dalībvalstīs. Tā arī norāda, ka valsts komisāra klātbūtne monopola īpašnieka uzraudzības padomēs atbilstoši
GSpG
19. panta 2. punktam ļauj kompetentajām valsts iestādēm efektīvi uzraudzīt monopola īpašnieka lēmumus un vadību. Šīs iestādes
tādējādi esot lietas kursā par šiem lēmumiem pirms to īstenošanas un varot iebilst pret tiem, ja tie ir pretrunā valsts politikas
mērķiem azartspēļu jomā. Minētā valdība uzskata, ka šīm iestādēm nebūtu tādu pašu iespēju attiecībā uz pakalpojuma sniedzēju,
kurš reģistrēts citā dalībvalstī.
Šā sprieduma 53. punktā ir norādīts, ka J. Dikingers un F. Ēmers, kā arī Maltas valdība, it īpaši atsaucoties uz
GSpG
14. panta 5. punktu, savukārt apgalvo, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma galvenais mērķis ir palielināt no azartspēlēm gūstamos
nodokļu ieņēmumus. Lai gan šīs valsts tiesību aktu normas interpretācija ietilpst iesniedzējtiesas kompetencē, tomēr katrā
ziņā ir jākonstatē, ka koncesiju piešķiršanas sistēma, kas ir balstīta uz kritēriju par maksimālajiem ieņēmumiem valsts kasē
un ar kuru pakalpojuma sniedzēji, kuri ir reģistrēti nevis Austrijā, bet citās dalībvalstīs, sistemātiski tiek nostādīti nelabvēlīgākā
situācijā tikai tāpēc, ka pakalpojuma sniedzējam, kura juridiskā adrese atrodas Austrijas teritorijā, iespējams, Austrijā
būtu jāmaksā lielāks nodoklis nekā pakalpojuma sniedzējam, kurš ir reģistrēts citā dalībvalstī, nevar tikt atzīta par saderīgu
ar Savienības tiesībām.
Attiecībā, konkrētāk, uz monopola īpašnieka kontroles un uzraudzības mērķi un Austrijas valdības norādīto argumentu, ka ir
jānodrošina efektīva tirgus dalībnieku kontrole, it īpaši ar valsts komisāra klātbūtni, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras
izriet, ka sabiedriskās kārtības jēdziens, pirmkārt, prasa reālu un pietiekami nopietnu draudu pastāvēšanu sabiedrības pamatinteresēm
un, otrkārt, ka tas kā atkāpes no pamatbrīvības attaisnojums ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā skat. 1982. gada 18. maija spriedumu
apvienotajās lietās 115/81 un 116/81
Adoui
un
Cornuaille
,
Recueil
, 1665. lpp., 8. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Calfa
, 21. un 23. punkts; 2001. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑268/99
Jany
u.c.,
Recueil
, I‑8615. lpp., 59. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑161/07 Komisija/Austrija, Krājums, I‑10671. lpp.,
35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, pirmkārt, mērķi, uz kuriem atsaucas Austrijas valdība, varētu atbilst šim jēdzienam
un attiecīgajā gadījumā, otrkārt, vai pamata lietā aplūkotais pienākums attiecībā uz juridisko adresi atbilst Tiesas judikatūrā
paredzētajiem nepieciešamības un proporcionalitātes kritērijiem.
Tostarp iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pastāv citi, mazāk ierobežojoši līdzekļi, lai garantētu, ka citā dalībvalsts teritorijā,
nevis Austrijas Republikā reģistrētu pakalpojuma sniedzēju darbības kontroles līmenis ir līdzvērtīgs pakalpojuma sniedzēju,
kuru juridiskā adrese ir Austrijas teritorijā, darbības kontroles līmenim.
–       Par aizliegumu dibināt filiāles citās dalībvalstīs
Saskaņā ar
GSpG
15. panta 1. punktu koncesionāram nav tiesību dibināt filiāli ārpus Austrijas teritorijas.
Austrijas valdība uzskata, ka ar šo aizliegumu tiek tikai konkretizēta ideja par to, ka katrai dalībvalstij ir jāreglamentē
azartspēļu rīkošana savā teritorijā.
Katras dalībvalsts brīvība reglamentēt azartspēļu rīkošanu savā teritorijā tomēr pati par sevi nav likumīgs vispārējo interešu
mērķis, kas varētu attaisnot Līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojumu.
Tādējādi ir jākonstatē, ka Tiesā nav izvirzīts neviens pienācīgs attaisnojums par monopola īpašniekam pamata lietā paredzēto
aizliegumu dibināt filiāles ārpus Austrijas teritorijas.
Par citās dalībvalstīs veikto azartspēļu rīkotāju kontroļu ņemšanu vērā
Ņemot vērā pamata lietas apstākļus, iesniedzējtiesa jautā, vai ir kāda nozīme citās dalībvalstīs veiktai azartspēļu rīkotāju
kontrolei, lai izvērtētu valsts likumdevēja izvēles samērīgumu, nosakot monopolu interneta kazino spēlēm.
No trešā jautājuma formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa, šķiet, balstās uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, reglamentējošās
intereses, uz kurām atsaucas uzņemošā dalībvalsts, tātad Austrijas Republika, lai pamata lietā attaisnotu pakalpojumu sniegšanas
ierobežojumu, jau tiek pietiekami ņemtas vērā reģistrācijas dalībvalstī, šajā gadījumā Maltas Republikā, un, otrkārt, šajā
valstī spēkā esošie noteikumi no kontroles intensitātes viedokļa ir vēl stingrāki nekā uzņemošajā dalībvalstī.
Šajā ziņā Maltas valdība apstiprina, ka Malta ir pirmā dalībvalsts, kas izveidojusi regulējošu sistēmu, kuras mērķis īpaši
ir kontrolēt un uzraudzīt azartspēles internetā un kuras pamatā ir tie paši principi un mērķi, kas raksturīgi tiesiskajam
regulējumam, ar kuru tiek reglamentēti šo pakalpojumu tradicionālie tirdzniecības veidi, un ka tā ir paredzēta ar šīm modernajām
operētājsistēmām raksturīgajiem riskiem. Sevišķi Maltā ieviestās kontroles, kas tikušas veiktas Gibraltāra teritorijā, par
kurām ir pasludināts spriedums iepriekš minētajā lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, nebūt neesot virspusējas.
Turklāt J. Dikingers un F. Ēmers, kā arī Maltas valdība apgalvo, ka internetā piedāvātās azartspēles visu ar informācijas
tehnoloģiju atbalstu veikto darījumu izsekojamības dēļ, kas it īpaši viegli ļauj atklāt problēmas izraisošu vai aizdomīgu
rīcību, var tikt kontrolētas daudz efektīvāk nekā tradicionāli piedāvātās azartspēles. Turklāt, tā kā patērētājiem laimestu
saņemšanai ir nepieciešams bankas konts, atšķirībā no tradicionālajām spēlēm esot iespējams nodrošināt lielāku pārskatāmību.
Maltas koncerna
bet‑at‑home.com
uzņēmumi esot tikuši pakļauti stingrām piekļuves kontrolēm, kas ietvēra to profesionālās kvalifikācijas un integritātes pārbaudi.
Šie uzņēmumi joprojām tiek pakļauti Maltas šo jomu pārvaldošo kompetento iestāžu, tostarp
Lotteries and Gaming Authority
, pastāvīgai kontrolei un uzraudzībai. Minētā iestāde vienmēr esot izmantojusi progresīvas un efektīvas kontroles sistēmas,
kas ietver iesaistīto personu un pakalpojuma sniedzēja izmantoto sistēmu un procedūru kontroli.
J. Dikingers un F. Ēmers, kā arī Maltas valdība atsaucas uz Tiesas pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai sabiedrības interešu
diktētu ierobežojumu noteikšana pakalpojumu sniedzējam principā ir pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai tiktāl, ciktāl
šīs intereses jau tiek aizsargātas noteikumos, kas pakalpojumu sniedzējam jāievēro dalībvalstī, kurā tas reģistrēts (it īpaši
skat. 1981. gada 17. decembra spriedumu lietā 279/80
Webb
,
Recueil
, 3305. lpp., 17. punkts; 1999. gada 23. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑369/96 un C‑376/96
Arblade
u.c.,
Recueil
, I‑8453. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil
, I‑607. lpp., 38. punkts).
Tāpēc tie norāda, ka, tā kā Maltas filiāļu profesionālās īpašības un godīgumu jau garantē tām Maltā piemērojamās kontroles,
to izslēgšana no Austrijas tirgus, ko veikušas Austrijas iestādes, atsaucoties uz šķietamu mērķa aizsargāt spēlētājus pret
azartspēļu rīkotāju krāpniecību sasniegšanu, ir pretrunā EKL 49. pantam.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka pašreizējā Savienības tiesību situācijā nevar būt dažādu dalībvalstu izsniegtu atļauju
savstarpējas atzīšanas pienākuma (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Stoß
u.c., 112. punkts). Ņemot vērā, ka Savienības līmenī nav veikta tiesiskā regulējuma saskaņošana azartspēļu jomā un ka pastāv
būtiskas atšķirības starp dažādu dalībvalstu tiesiskajos regulējumos izvirzītajiem mērķiem un tajos panākto aizsardzības līmeni,
tas apstāklis vien, ka uzņēmums likumīgi piedāvā pakalpojumus dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts, un uz to faktiski jau attiecas
šīs citas dalībvalsts tiesību normas un kompetento iestāžu kontrole, ņemot vērā grūtības, ar kurām šajā sakarā var nākties
saskarties dalībvalstij, kurā atrodas pakalpojumu sniedzēja juridiskā adrese, lai izvērtētu pakalpojumu sniedzēju profesionālo
godīgumu, nav pietiekama garantija patērētāju aizsardzībai pret krāpšanas un noziedzības riskiem (iepriekš minētais spriedums
lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 69. punkts).
Kā cita starpā ir atgādināts šā sprieduma 46. punktā, tikai tas vien, ka kāda dalībvalsts ir izvēlējusies tādu aizsardzības
sistēmu, kas atšķiras no tās, ko pieņēmusi kāda cita dalībvalsts, nevar ietekmēt novērtējumu par šajā jomā veikto pasākumu
nepieciešamību un samērīgumu; tie ir jāvērtē tikai atkarībā no mērķiem, kurus izvirzījušas attiecīgās dalībvalsts kompetentās
iestādes, un no aizsardzības līmeņa, kuru tās paredzējušas ieviest.
Dažādām dalībvalstīm var nebūt tādu pašu tehnisko resursu tiešsaistes azartspēļu kontrolei, un šajā ziņā tās nebūt neizdara
tādu pašu izvēli. Maltas valdība ir apstiprinājusi, ka Maltas Republika ir pirmā dalībvalsts, kas ir izveidojusi regulējošu
sistēmu, kuras mērķis īpaši ir kontrolēt un uzraudzīt azartspēles internetā, tomēr no apstākļa, ka noteiktā dalībvalstī var
tikt sasniegts īpašs patērētāju aizsardzības līmenis pret pakalpojuma sniedzēja krāpšanu, izmantojot sarežģītas kontroles
un uzraudzības tehnoloģijas, neļauj secināt, ka citās dalībvalstīs, kurām nav tādu tehnisku resursu vai kuras neizdara tādu
pašu izvēli, nevar tikt sasniegts tāds pats aizsardzības līmenis. Turklāt dalībvalstij var būt likumīgs pamats vēlēties uzraudzīt
tās teritorijā notiekošu saimniecisku darbību, kas nebūtu iespējams, ja tai būtu jāpaļaujas uz citas dalībvalsts iestāžu veiktajām
kontrolēm atbilstoši regulējošām sistēmām, kuras atrodas ārpus tās kontroles.
Līdz ar to J. Dikingera un F. Ēmera, kā arī Maltas valdības norādītā judikatūra, atbilstoši kurai pakalpojuma sniedzēja pakļaušana
sabiedrības interešu aizsardzības diktētiem ierobežojumiem tiktāl, ciktāl šīs intereses jau ir aizsargātas reģistrācijas dalībvalstī,
nav piemērojama pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā tādā jomā, kāda ir azartspēļu joma, kas Savienības līmenī
nav saskaņota un kurā dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz mērķiem, ko tās vēlas sasniegt, un to iecerēto aizsardzības
līmeni, neatbilst EKL 49. pantam.
Līdz ar to uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka:
EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:
a)      dalībvalstij, kura patērētāju aizsardzību azartspēļu jomā tiecas nodrošināt īpaši augstā līmenī, var būt pamats uzskatīt,
ka, piešķirot tikai vienu monopolu par labu vienai struktūrai, kura atrodas stingrā valsts iestāžu kontrolē, ir iespējams
kontrolēt ar šo nozari saistīto noziedzību un pietiekami efektīvi īstenot mērķi novērst pamudinājumu uz pārmērīgiem tēriņiem
saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām;
b)      valsts tiesiskajam regulējumam, ar ko tiek ieviests monopols azartspēļu jomā, kas ļauj tā īpašniekam īstenot ekspansionistisku
politiku, lai tas būtu saderīgs ar mērķiem cīnīties pret noziedzību un mazināt iespējas spēlēt azartspēles, ir:
–        jāpamatojas uz atzinumu, ka attiecīgajā dalībvalstī ar azartspēlēm saistītās noziedzīgās vai krāpnieciskās darbības un atkarība
no azartspēlēm ir problēma, kuru var atrisināt, izvēršot atļautas un reglamentētas darbības, un
–        jāatļauj tikai tāda reklāma, kas ir samērīga un kuras apjoms nepārsniedz to, kāds vajadzīgs, lai virzītu patērētājus izmantot
kontrolētus spēļu tīklus;
c)      apstāklis, ka viena dalībvalsts ir izvēlējusies tādu aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no tās, ko pieņēmusi otra dalībvalsts,
nevar ietekmēt novērtējumu par šajā jomā pieņemto noteikumu nepieciešamību un samērīgumu; tas ir jāizvērtē tikai atkarībā
no attiecīgās dalībvalsts valsts iestāžu izvirzītajiem mērķiem un aizsardzības līmeņa, ko tās paredzējušas nodrošināt.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Savienības tiesības, it īpaši EKL 49. pants, nepieļauj kriminālsodu piemērošanu, ja tiek pārkāpts tāds azartspēļu organizēšanas
monopols kā kazino spēļu, kas tiek piedāvātas internetā, organizēšanas monopols, kāds ir paredzēts pamata lietā minētajā valsts
tiesiskajā regulējumā, ja tāds tiesiskais regulējums neatbilst šo tiesību normām;
2)
EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams azartspēļu pakalpojumiem, kurus internetā uzņemošās dalībvalsts
teritorijā piedāvā pakalpojuma sniedzējs, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, neraugoties uz to, ka šis pakalpojuma sniedzējs:
a)      uzņemošajā dalībvalstī ir apgādāts ar konkrētu informācijas tehnoloģiju infrastruktūru, piemēram, ar serveri, un
b)      izmanto uzņemošajā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja informātikas atbalsta pakalpojumus, lai sniegtu savus pakalpojumus
patērētājiem, kas arī atrodas tajā pašā dalībvalstī;
3)
EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:
a)      dalībvalstij, kura patērētāju aizsardzību azartspēļu jomā tiecas nodrošināt īpaši augstā līmenī, var būt pamats uzskatīt,
ka, piešķirot tikai vienu monopolu par labu vienai struktūrai, kura atrodas stingrā valsts iestāžu kontrolē, ir iespējams
kontrolēt ar šo nozari saistīto noziedzību un pietiekami efektīvi īstenot mērķi novērst pamudinājumu uz pārmērīgiem tēriņiem
saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām;
b)      valsts tiesiskajam regulējumam, ar ko tiek ieviests monopols azartspēļu jomā, kas ļauj tā īpašniekam īstenot ekspansionistisku
politiku, lai tas būtu saderīgs ar mērķiem cīnīties pret noziedzību un mazināt iespējas spēlēt azartspēles, ir:
–

jāpamatojas uz atzinumu, ka attiecīgajā dalībvalstī ar azartspēlēm saistītās noziedzīgās vai krāpnieciskās darbības un atkarība
no azartspēlēm ir problēma, kuru var atrisināt, izvēršot atļautas un reglamentētas darbības, un
–

jāatļauj tikai tāda reklāma, kas ir samērīga un kuras apjoms nepārsniedz to, kāds vajadzīgs, lai virzītu patērētājus izmantot
kontrolētus spēļu tīklus;
c)      apstāklis, ka viena dalībvalsts ir izvēlējusies tādu aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no tās, ko pieņēmusi otra dalībvalsts,
nevar ietekmēt novērtējumu par šajā jomā pieņemto noteikumu nepieciešamību un samērīgumu; tas ir jāizvērtē tikai atkarībā
no attiecīgās dalībvalsts valsts iestāžu izvirzītajiem mērķiem un aizsardzības līmeņa, ko tās paredzējušas nodrošināt.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.