CELEX: 62008TJ0394
Riigiabi
Abi Sardiinia piirkonna hotellindusele
Otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga osaliselt kokkusobivaks ja osaliselt kokkusobimatuks ning määratakse selle tagastamine
Uus abi
Põhjendamiskohustus
Õiguspärase ootuse kaitse
Ergutav mõju
Vähese tähtsuse reegel

Vaidluse taust
Regione autonoma della Sardegna (edaspidi „Sardiinia maakond”) võttis 11. märtsil 1998 vastu legge regionale n° 9, incentivi
per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale
14 settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera) (piirkondlik seadus nr 9, mis puudutab
ergutusmeetmeid majutusstruktuuride uuendamiseks ja kohandamiseks ning sätteid 14. septembri 1993. aasta piirkondliku seaduse
nr 40 muutmiseks ja täiendamiseks,
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
nr 9, 21.3.1998; edaspidi „seadus nr 9/1998”), mis jõustus 5. aprillil 1998.
Selle seaduse artiklis 2 nähti majutussektori ettevõtjate jaoks ette abi alginvesteeringute tegemiseks toetuste ja subsideeritud
laenude vormis ning tegevusabi vastavalt vähese tähtsuse reeglile (edaspidi „esialgne abikava” või „esialgne kava”).
Itaalia ametivõimud teavitasid 6. mai 1998. aasta kirjas komisjoni seadusest nr 9/1998, kohustudes samal ajal esialgset abikava
mitte kohaldama enne selle võimalikku heakskiitmist.
Vastusena komisjoni lisateabe taotlusele teavitasid Itaalia ametivõimud 22. juuni 1998. aasta kirjaga komisjoni, et esialgse
abikava rakendussätted võetakse vastu alles pärast selle kava võimalikku heakskiitmist.
Samuti teatasid Itaalia ametivõimud 28. septembri 1998. aasta kirjaga komisjonile, et seaduses nr 9/1998 ette nähtud abi andmine
saab puudutada üksnes projekte, mis viiakse ellu „hiljem”, ning et see tingimus leiab kinnitust selle seaduse rakendussätetes.
12. novembri 1998. aasta otsusega SG(98) D/9547 kiitis komisjon heaks abikava „N 272/98 – Itaalia – abi hotellindusele”, mis
oli kehtestatud seadusega nr 9/1998 (edaspidi „heakskiitmist käsitlev otsus”). Selles otsuses leidis komisjon, et esialgne
abikava on ühisturuga kokkusobiv EÜ artikli 92 lõike 3 punkti a alusel (nüüd EÜ artikli 87 lõike 3 punkt a).
Sardiinia maakonna Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio (turisminduse, käsitöö ja kaubanduse nõunik) võttis 29. aprillil
1999 vastu decreto n° 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998 come modificata
dalla deliberazione n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della LR 11 marzo
1998 n. 9 disciplinante: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi della LR 14.9.1993
n. 40 (määrus nr 285, mis puudutab seaduse nr 9/1998 kohaldamist,
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
nr 15, 8.5.1999; edaspidi „määrus nr 285/1999”).
Määruse nr 285/1999 artikli 2 kohaselt pidi esialgne abikava rakendatama taotluste esitamise kutse menetluse raames. Sama
määruse artiklites 4 ja 5 oli vastavalt ette nähtud, et antav abi pidi puudutama projekte, mis viiakse ellu pärast abitaotluste
esitamist, ning et abikõlblikud kulutused peavad olema nendest taotlustest hilisemad. Määruse nr 285/1999 artiklis 17 „Üleminekusäte”
oli siiski märgitud, et määruse esmakohaldamise staadiumis on abikõlblikud kõik kulutused ja abimeetmed, mis on tehtud või
võetud pärast 5. aprilli 1998, mil jõustub seadus nr 9/1998.
Sardiinia maakond võttis 27. juulil 2000 vastu deliberazione nr 33/3 (otsus nr 33/3), millega tunnistati määrus nr 285/1999
kehtetuks viimases sisalduvate vormivigade tõttu, ning deliberazione nr 33/4 (otsus nr 33/4), millega kehtestati esialgse
kava uued rakendussätted.
Samal päeval võttis Sardiinia maakond vastu ka deliberazione nr 33/6 (otsus nr 33/6), milles oli sätestatud, et kuna määruse
nr 285/1999, mis sisaldas ühenduse õigusnormidega vastuolus olevaid sätteid, avaldamisega võidi luua võimalike abisaajate
hulgas lootus, et kõik pärast 5. aprilli 1998 tehtud tööd võidakse lugeda abikõlblikeks, tuleb seaduse nr 9/1998 esmakohaldamisel
võtta arvesse pärast seda kuupäeva tehtud töid, niivõrd kui nende tööde jaoks taotleti abi esimese taotluste esitamise iga-aastase
kutse raames.
Vastusena komisjoni taotlusele vajalike meetmete kohta, mis olid ette nähtud selleks, et tagada, et olemasolevad abikavad
oleksid alates 1. jaanuarist 2000 kooskõlas 10. märtsi 1998. aasta piirkondliku riigiabi andmise juhendiga (EÜT C 74, lk 9;
ELT eriväljaanne 08/01, lk 226; edaspidi „1998. aasta juhend”), teavitasid Itaalia ametivõimud 2. novembri 2000. aasta kirjaga
komisjoni seaduse nr 9/1998 rakendussätetest, edastades talle koopia deliberazionest nr 33/4, mainimata siiski deliberazionet
nr 33/6.
Sardiinia maakond avaldas 29. detsembril 2000 esimese taotluste esitamise kutse, millega rakendati esialgne abikava.
Komisjon palus 28. veebruari 2001. aasta kirjaga Itaalia ametivõimudelt täiendavat teavet seaduse nr 9/1998 rakendamise kohta
ning kutsete mehhanismi ja viisi kohta, kuidas järgiti sätet, mille alusel tuli taotlus esitada enne projekti elluviimise
algust.
25. aprilli 2001. aasta kirjaga, millele oli uuesti lisatud deliberazione nr 33/4, kinnitasid Itaalia ametivõimud, et sel
viisil rakendatud abikava on kooskõlas 1998. aasta juhendiga.
Komisjonile laekus 21. veebruaril 2003 kaebus, mille kohaselt oli kuritarvitatud esialgset abikava. Selle kaebuse alusel palus
komisjon 26. veebruaril 2003 Itaalia ametivõimudelt täiendavat teavet.
Itaalia ametivõimud vastasid 22. aprilli 2003. aasta kirjaga komisjoni lisateabe taotlusele, mainides esimest korda deliberazionet
nr 33/6.
Komisjon algatas 3. veebruari 2004. aasta otsusega EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetluse [esialgse abikava] kuritarvitamise
kohta (EÜT C 79, lk 4; edaspidi „algatamise otsus”). Selles otsuses täpsustas komisjon, et kiites heaks abi andmise investeerimisprojektidele,
millega oli alustatud enne abitaotluse kuupäeva, ei järginud Itaalia ametivõimud heakskiitmist käsitlevas otsuses sisalduvat
kohustust ega 1998. aasta juhendis toodud tingimusi. Komisjon järeldas sellest, et selle puhul võib olla tegemist esialgse
abikava kuritarvitamisega nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad
EÜ […] artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 16 tähenduses ning avaldas kahtlusi,
kas ühisturuga on kokkusobiv abi, mis anti enne abitaotluse kuupäeva alustatud investeerimisprojektidele.
Itaalia ametivõimud esitasid 19. aprillil 2004 komisjonile oma märkused. 30. aprillil 2004 sai komisjon kohtuasjas T‑454/08
hagejalt Grand Hotel Abi d’Oru SpA‑lt märkused. 25. juunil 2005 sai ta Itaalia ametivõimudelt täiendavat teavet.
Komisjon tegi 22. novembril 2006 otsuse, mis puudutas EÜ artikli 88 lõike 2 kohase käimasoleva menetluse C 1/2004 parandamist
ja laiendamist (ELT 2007, C 32, lk 2; edaspidi „parandamise otsus”). Selle otsuse punktis „Menetluse parandamise ja laiendamise
põhjused” märkis komisjon nimelt, et deliberazionet nr 33/6 ei olnud algatamise otsuses mainitud, samas kui investeerimisprojektidele,
millega oli alustatud enne abitaotluse kuupäeva, anti 28 juhul abi selle instrumendi alusel, mitte aga deliberazione nr 33/4
alusel, nagu on ekslikult märgitud algatamise otsuses. Lisaks leidis komisjon, et abi kuritarvitamise mõiste määruse nr 659/1999
artikli 16 tähenduses, millele viidatakse algatamise otsuses, hõlmab olukordasid, kus heakskiidetud abi saaja kasutab abi
vastuolus abi andmise otsuses kindlaksmääratud tingimustega, mitte aga olukordasid, kus liikmesriik võimaldab uue ebaseadusliku
abi andmist olemasoleva abikava muutmise teel (määruse nr 659/1999 artikli 1 punktid c ja f).

Vaidlustatud otsus
Komisjon tegi 2. juulil 2008 otsuse 2008/854/EÜ, milles käsitletakse riigiabi kava C 1/04 (ex NN 158/03 ja CP 15/2003) (abimeede
N 272/98, maakonnavalitsuse 1998. aasta akt nr 9) kuritarvitamist (ELT L 302, lk 9; edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Selles otsuses märkis komisjon nimelt, et teatavaks tehtud meetmes tehti deliberazionega nr 33/6 muudatused, mis ei olnud
kooskõlas abi heakskiitmist käsitleva otsuse tingimustega. Deliberazionest nr 33/6 ei teavitatud komisjoni, millega rikuti
EÜ artikli 88 lõiget 3 ning Itaalia Vabariigil EÜ artikli 10 alusel lasuvat koostöökohustust. Järelikult on abikava, nagu
seda tegelikult rakendati, vastuolus heakskiitmist käsitleva otsusega ning seetõttu tuleb ebaseaduslikuks lugeda abiprojektid,
mille raames alustati tööd enne mis tahes abitaotluse esitamist.
Mis puudutab kõnealuse abi kokkusobivust ühisturuga, siis pärast seda, kui komisjon meenutas oma hinnangut algatamise ja parandamise
otsuses, luges ta kokkusobimatuks individuaalse abi, mida anti taotluse esitamise ajal jõus olnud rakendusmeetmete alusel
projektidele, mille abikõlblikud kulutused tehti enne abitaotluse esitamist, ning mis ületab komisjoni 12. jaanuari 2001. aasta
määruse (EÜ) nr 69/2001, mis käsitleb EÜ […] artiklite 87 ja 88 kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes (EÜT L 10, lk 30;
ELT eriväljaanne 08/02, lk 138), kohaselt arvutatud vähese tähtsusega abi summat, mida abisaajal võis olla tol hetkel õigus
taotleda.
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on järgmine:
„
Artikkel 1
Riigiabi, mida anti maakonnavalitsuse 1998. aasta akti nr 9 alusel, mille Itaalia [Vabariik] rakendas ebaseaduslikult otsusega
(deliberazione) nr 33/6 ja esimese taotluste esitamise kutsega, on ühisturuga kokkusobimatu, välja arvatud juhtudel, kui abisaaja
esitas abikava alusel abitaotluse enne algse investeerimisprojekti raames töö alustamist.
Artikkel 2
1.      Itaalia Vabariik nõuab artiklis 1 viidatud abikava alusel antud kokkusobimatu abi abisaajatelt tagasi.
2.      Tagasinõutavatelt summadelt arvestatakse intressi alates kuupäevast, millal need abisaaja käsutusse anti, kuni nende tegeliku
tagasisaamiseni.
3.      […]
4.      Itaalia Vabariik tühistab alates käesoleva otsuse vastuvõtmise kuupäevast kõik ettenähtud väljamaksed artiklis 1 osutatud
abikava alusel.
Artikkel 3
1.      Artiklis 1 viidatud abikava alusel antud abi nõutakse tagasi viivitamata ja tulemuslikult.
2.      Itaalia Vabariik tagab käesoleva otsuse rakendamise nelja kuu jooksul alates selle teatavakstegemise kuupäevast.
[…]
Artikkel 5
Käesolev otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile.”

Menetlus
Sardiinia maakond esitas kohtuasjas T‑394/08 hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 16. septembril 2008.
SF Turistico Immobiliare Srl esitas kohtuasjas T‑408/08 hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 25. septembril 2008.
Timsas Srl esitas kohtuasjas T‑453/08 hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. oktoobril 2008.
Grand Hotel Abi d’Oru SpA esitas kohtuasjas T‑454/08 hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 6. oktoobril 2008.
Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas,
Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence
Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di
Cogoni Giuseppe & C. Snc ja Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc (edaspidi „menetlusse astujad”) esitasid 19. detsembril
2008 Üldkohtu kantseleile avalduse kohtuasjas T‑394/08 menetlusse astumiseks Sardiinia maakonna nõuete toetuseks. Üldkohtu
teise koja esimees rahuldas selle taotluse 15. juuni 2009. aasta määrusega.
Poolte märkused ära kuulanud, liitis Üldkohtu teise koja esimees 25. juuni 2009. aasta määrusega kohtuasjad T‑394/08, T‑408/08,
T‑453/08 ja T‑454/08 suulise menetluse huvides vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 50.
Menetlusse astujad esitasid 27. juulil 2009 kohtuasjas T‑394/08 oma menetlusse astuja seisukohad. Komisjon esitas 21. septembril
2009 oma märkused nende seisukohtade kohta. Sardiinia maakond märkusi Üldkohtu kantselei määratud tähtaja jooksul ei esitanud.
Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik neljanda koja koosseisu, millele käesolevad kohtuasjad
on seetõttu määratud.
Menetlust korraldava meetme raames saatis Üldkohus 7. detsembril 2010 kirjalikud küsimused komisjonile ja kohtuasjas T‑454/08
hagejaks olevale Grand Hotel Abi d’Orule, kes vastasid nendele küsimustele määratud tähtaja jooksul.

Poolte nõuded
Sardiinia maakond, keda toetavad menetlusse astujad, palub kohtuasjas T‑394/08 Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Kohtuasjas C‑408/08 palub SF Turistico Immobiliare Üldkohtul:
–        esimese võimalusena
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt;
–        teise võimalusena osaliselt tühistada vaidlustatud otsus, niivõrd kui selles loetakse ühisturuga kokkusobimatuks abikava tervikuna
ning kohustatakse tagasi nõudma summad, mis väljuvad piiridest, mis on ette nähtud vähese tähtsusega abi reguleerivates sätetes;
–        kolmanda võimalusena
–        esiteks tühistada 1998. aasta juhendi punkt 4.2, niivõrd kui selles välistatakse abi saajatele antud abi abikõlblikkus tervikuna,
tegemata erandit abi selle osa puhul, mis puudutab pärast taotluse esitamist tehtud investeeringuid, mis kujutavad endast
funktsionaalset või struktuurilist iseseisvust, ja
–        teiseks osaliselt tühistada vaidlustatud otsus, niivõrd kui selles kohustatakse Itaalia Vabariiki tagasi nõudma üle kantud
summad, tegemata erandit abi puhul, mis puudutab kulusid, mida abi saaja kannab pärast abitaotluse esitamist, ning mis hõlmab
rakendatava kava funktsionaalselt või struktuuriliselt iseseisvaid osasid.
Kohtuasjas T‑453/08 palub Timsas Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Kohtuasjas T‑454/08 palub Grand Hotel Abi d’Oru Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagid rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt;
–        jätta menetlusse astujate kanda nende endi kohtukulud ning mõista neilt välja nende menetlusse astumisega komisjonile tekkinud
kulud.

Õiguslik käsitlus
Kuulanud ära poolte seisukohad selles küsimuses, otsustas Üldkohus kodukorra artikli 50 alusel käesolevad kohtuasjad otsuse
tegemiseks liita.
1.
Kohtuasjas T‑394/08 menetlusse astujate teatud väidete vastuvõetavus
Komisjon märgib, et menetlusse astujad esitasid teatud väited, mida ei esitanud Sardiinia maakond, kes on hageja kohtuasjas
T‑394/08, ning mis jäävad seega nimetatud kohtuasjas väljapoole vaidluse raamistikku, mis on määratletud hagiavalduses Sardiinia
maakonna esitatud väidetega.
Komisjoni arvates puudutab see järgmisi väiteid:
–        väide, et ametliku uurimismenetluse algatamisel tugines ta ekslikule oletusele, et rikutud on varasemat tingimuslikku otsust;
–        väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artiklit 9, kuna enne vaidlustatud otsuse tegemist oleks ta pidanud tühistama heakskiitmist
käsitleva otsuse;
–        väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artiklit 16, mis ei näinud ette juba algatatud menetluse parandamist ja selle käsitlusala
laiendamist;
–        väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõike 3 punkte a ja c, kuna ta välistas valesti kõnealuse abi kokkusobivuse ühisturuga,
ning vaidlustatud otsus on selles osas põhjendamata, kuivõrd see on vastuolus varasemate otsusega;
–        väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 teatud sätteid, mis reguleerivad menetlustähtaegu, ning menetluse mõistliku kestuse
põhimõtet;
–        väide, et rikutud on erapooletuse ja konkurentsi kaitse põhimõtet;
–        väide, et rikutud on vähese tähtsuse reeglit, sest ta jättis lahutamata 100 000 euro või 200 000 euro suuruse summa abist,
mille tagastamist ta nõudis.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljandas lõigus on ette nähtud, et menetlusse astuja võib esitada üksnes nõudeid, mis
toetavad ühe poole esitatud nõudeid. Kodukorra artikli 116 lõige 4 sätestab, et menetlusse astuja seisukohad sisaldavad menetlusse
astuja nõudeid, mis toetavad või vastustavad täielikult või osaliselt kohtuasja ühe poole nõudeid, samuti menetlusse astuja
õiguslikke aluseid ja argumente.
Nende sätetega antakse menetlusse astujale õigus esitada sõltumatult nii argumente kui ka väiteid, kuid seda osas, milles
need toetavad kohtuasja ühe poole nõudeid ega ole hageja ja kostja vahelise vaidluse aluseks olevate kaalutluste kontekstiga
niivõrd seostamatud, et muudaksid kohtuvaidluse eset (vt Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑171/02: Regione
autonoma della Sardegna
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑2123, punkt 152 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega peab Üldkohus menetlusse astuja esitatud väidete vastuvõetavuse üle otsustamiseks kontrollima, kas need on seotud poolte
määratletud vaidlusesemega.
Kui ilmneb, et hagi, mille vastuvõetavus tekitab kahtlusi, tuleb igal juhul sisulistel põhjustel rahuldamata jätta, võib kohus
menetlusökonoomia huvides võtta kohe hagi sisu suhtes seisukoha (vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. veebruari 2002. aasta otsus
kohtuasjas C‑23/00 P: nõukogu
vs.
Boehringer, EKL 2002, lk I‑1873, punkt 52, ja 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑233/02: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑2759, punkt 26). Samuti kui ilmneb, et väide, mille seos hagi esemega on vaieldav, tuleb mõnel muul
põhjusel vastuvõetamatuse või põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, võib kohus selle väite tagasi lükata, ilma et ta otsustaks,
kas menetlusse astuja on ületanud kohtuasja ühe poole nõuete toetamise piire (Euroopa Kohtu 24. jaanuari 2002. aasta otsus
kohtuasjas C‑118/99: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑747, punktid 64 ja 65, ning eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Regione autonoma della Sardegna
vs.
komisjon, punkt 155).
Käesolevas asjas tuleb esiteks tõdeda, et enamik väiteid, mille esitasid menetlusse astujad ning mida ei esitanud ka Sardiinia
maakond, esitas mõni hagejatest kohtuasjades T‑408/08, T‑453/08 ja T‑454/08. Teiseks on need väited igal juhul põhjendamatud
põhjustel, mis on toodud eespool.
Neil asjaoludel ei tule menetlusökonoomia huvides analüüsida komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väidet.
2.
Repliigi staadiumis esitatud teatud etteheidete vastuvõetavus
Komisjon väidab, et hagejad esitasid esimest korda repliigi staadiumis uusi väiteid, mis tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu
tagasi lükata.

Kohtuasi T‑394/08
Kohtuasjas T‑394/08 peab komisjon uueks esiteks väidet, et abi ergutava mõju hindamisel on tehtud ilmne viga, teiseks väidet,
et rikutud on komisjoni hindamiskohustust, ning kolmandaks väidet, et täiesti ilmselt on rikutud kõnealuse kavaga antud abi
vajalikkuse põhimõtet.
Komisjoni vaidlustatud esimese ja kolmanda väite puhul ilmneb, et seisukohad, mille komisjon kvalifitseerib uuteks väideteks,
on ette nähtud üksnes nende etteheidete tegemiseks, mis olid esitatud juba esimese väitena hagiavalduses.
Tõsi on see, et Sardiinia maakonna esitatud esimene väide kannab pealkirja: „Oluliste menetlusnormide rikkumine põhjenduste
vastuolulisuse tõttu: „ergutava mõju” hindamisel ning seega „abi vajalikkuse” tingimuse hindamisel usutavuse väidetav asjassepuutumatus
abi saajate seisukohast”. Näib, et see pealkiri piiritleb väite ulatuse põhjendamiskohustuse rikkumisega. Siiski sisaldab
sellele pealkirjale järgnev tekst samuti lõike, mis selgelt puudutavad viga abi ergutava mõju hindamisel, näiteks hagiavalduse
punkti 17 neljas taane ning punktid 18, 20 ja 23. Abi ergutava mõju kriteeriumi kasutab Sitsiilia maakond vajalikkuse kriteeriumi
sünonüümina, kuna abi andmine peab motiveerima abi saajat ellu viima teatavat projekti, mis muidu ei oleks teostunud. Seega
sisaldab Sardiinia maakonna esitatud esimene väide tegelikult kahte väidet, millest üks puudutab abi ergutava mõju hindamisel
tehtud viga ning teine seda punkti puudutava põhjenduse puudumist.
Mis puudutab komisjoni vaidlustatud teist väidet, siis kinnitab viimane, et repliigis, selleks et kinnitada oma kaalutlusi
põhjendamiskohustuse väidetava rikkumise kohta ergutava mõju hindamisel, kritiseeris Sardiinia maakond asjaolu, et ta ei saanud
vaidlustatud otsusega piisavalt tutvuda.
Repliigi kõnealustest lõikudest ilmneb, et Sardiinia maakond, kes üldse ei kavatsenud esitada uut väidet uurimise puudulikkuse
kohta, tahtis lihtsalt kinnitada oma esimest väidet, mis käsitleb – nagu on märgitud eespool punktis 50 – nii abi ergutava
mõju hindamisel tehtud viga kui seda punkti puudutava põhjenduse puudumist.
Seega ei ole Sardiinia maakond esitanud repliigi staadiumis uusi väiteid, mistõttu tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse
väide tagasi lükata.

Kohtuasi T‑408/08
Kohtuasjas T‑408/08 loeb komisjon uueks väite, et põhjendamata on jäetud käesoleva kava mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele.
Komisjoni see vastuvõetamatuse väide on tingitud SF Turistico Immobiliare kirjalike seisukohtade valest mõistmisest, mis põhjustavad
mõistagi segadust. Nimelt mainis kõnealune hageja juba hagiavalduses „kaubandustingimuste muutumist ühiste huvidega vastuolus
oleval määral” oma üheksanda väite raames, mis puudutab EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c ja 1998. aasta juhendi rikkumist. Siiski
kavatses ta sellega üksnes põhjendada seda väidet, mis puudutab abi kokkusobivust reguleerivate sätete rikkumist, mitte aga
esitada eraldi väidet, mis puudutab EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumist seeläbi, et komisjon järeldas ekslikult riigiabi olemasolu.
Seega tuleb repliigis SF Turistico Immobiliare esitatud hinnangut, mille kohaselt ta „lisaks väitis [hagiavalduses], et sisuliselt
ei ole piisavalt põhjendatud abi mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele”, mõista samas tähenduses, see tähendab nii, et
see oli mõeldud selle väite põhjendamiseks, mis puudutab abi kokkusobivust reguleerivate sätete rikkumist.
Sellest tuleneb, et SF Turistico Immobiliare ei esitanud repliigi staadiumis uut väidet, mistõttu tuleb komisjoni esitatud
vastuvõetamatuse väide tagasi lükata.

Kohtuasi T‑453/08
Selles kohtuasjas loeb komisjon uueks väite, et vähese tähtsuse reegli kohaldamisel on rikutud EÜ artiklit 253.
Selles osas leiab ta, et hagiavalduses esitatud väide puudutas vähese tähtsuse künnise täpset kohaldamist, mitte aga selle
kohaldamise vastavat põhjendamist.
See väide ei vasta täpselt hagiavalduse kõnealuste punktide sõnastusele, mis mainivad „põhjenduste puudumist abi ergutava
elemendi olemasolu puhul seoses asjaoluga, et toetuse osa, mis vastab enne taotlust tehtud kulutustele, on summa, mis on madalam
vähese tähtsuse künnisest”, ning „vastuolu” vaidlustatud otsuse ning komisjoni nende seisukohtade vahel, mis puudutavad vähese
tähtsuse ülempiiri muude kontaktide puhul Sitsiilia maakonnaga.
Seega tuleb tõdeda, et väide, mis puudutab põhjenduste puudumist seoses vähese tähtsuse reegli kohaldamisega, esitas Timsas
juba hagiavalduses, mistõttu tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väide tagasi lükata.

Kohtuasi T‑454/08
Selles kohtuasjas loeb komisjon uueks väidetavalt Grand Hotel Abi d’Oru poolt repliigi staadiumis esitatud väite, et rikutud
on kaitseõigusi.
Ta leiab selles osas, et hagiavalduses ei viidanud Grand Hotel Abi d’Oru selgelt seoses asjaoluga, et komisjon ei teavitanud
teda teatud dokumentidest, et rikutud on EÜ artiklit 254 ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 1.
Vastusena Üldkohtu esitatud kirjalikule küsimusele kinnitas Grand Hotel Abi d’Oru, et ta ei kavatsenud komisjoni viidatud
lõiguga repliigis esitada uut väidet kaitseõiguste rikkumise kohta, vaid selle lõigu eesmärk oli üksnes põhjendada hagiavalduses
esitatud väidet EÜ artikli 254 ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 1 rikkumise kohta. Järelikult ei tule Grand Hotel
Abi d’Oru esitatud väidet vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
3.
Parandamise otsuse õigusvastasust puudutavate väidete vastuvõetavus
Menetlusse astujad ja SF Turistico Immobiliare tuginesid parandamise otsuse õigusvastasusele, selleks et väita, et vaidlustatud
otsus on õigusvastane.
Ilma et komisjon oleks selles osas ametlikult esitanud õigusvastasuse väite, leiab ta, et kõnealused väited on vastuvõetamatud,
kuna parandamise otsus on muutunud lõplikuks. Nimelt avaldati see Euroopa Liidu Teatajas 14. veebruaril 2007 ning seda ei
vaidlustatud EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud tähtaegadel.
SF Turistico Immobiliare väidab, et parandamise otsus ei tekitanud talle kahju, kuna ainus konkreetne kahju tema huvidele
tulenes vaidlustatud otsusest. Seega üksnes viimati nimetatud otsuse suhtes oli tal põhjendatud huvi.
Selles osas tuleb kõigepealt kindlaks teha parandamise otsuse õiguslik laad, et seejärel vajadusel tuvastada, kas juhul, kui
hagejad seda otsust EÜ artikli 230 viiendas lõigus sätestatud tähtaja jooksul kohtus ei vaidlustanud, on aegunud nende õigus
viidata selle õigusvastasusele vaidlustatud otsuse tühistamiseks esitatud hagis.

Parandamise otsuse õiguslik laad
Riigiabi menetlust reguleerivad õigusnormid ei näe sõnaselgelt ette poolelioleva menetluse parandamise ja laiendamise otsust.
Selles osas tuleneb määruse nr 659/1999 põhjendusest 8 ning sama määruse artikli 6 lõikest 1, et ametliku uurimismenetluse
algatamise otsuses peavad olema kokkuvõtlikult esitatud asjakohased faktid ja õigusküsimused ning see peab sisaldama esialgset
hinnangut selle kohta, kas kavatsetud meetmel on abi iseloom, ja kahtlusi selle ühisturuga kokkusobivuse kohta, selleks et
kõnealusel liikmesriigil ja teistel huvitatud pooltel oleks võimalik esitada märkusi ning sellega edastada komisjonile kogu
teabe, mis on vajalik selleks, et hinnata abi kokkusobivust ühisturuga. Ametlik uurimismenetlus võimaldab omalt poolt süvendada
ja selgitada menetluse algatamise otsuses tekkinud küsimusi. Määruse nr 659/1999 artiklist 7 nähtub, et selle menetluse lõppedes
võib komisjoni hinnang olla muutunud, kuna ta võib lõpuks otsustada, et meede ei kujuta endast abi või et kahtlused selle
ühisturuga kokkusobivuse kohta on kõrvaldatud. Sellest tuleneb, et lõplik otsus võib olla menetluse algatamise otsusest mõnevõrra
erinev, ilma et need erinevused seaksid siiski kahtluse alla lõpliku otsuse kehtivust (Üldkohtu 4. märtsi 2009. aasta otsus
kohtuasjas T‑424/05: Itaalia
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 69). Seda arvestades ei pidanud komisjon seega parandama ametliku uurimismenetluse
algatamise otsust.
Sellegipoolest on loogiline ning rohkem potentsiaalsete abisaajate huvides, et kui komisjon saab pärast ametliku uurimismenetluse
algatamise otsuse tegemist teada, et see otsus põhineb kas puudulikel asjaoludel või nende asjaolude valel õiguslikul kvalifikatsioonil,
peab tal olema võimalik muuta oma seisukohta, võttes vastu parandamise otsuse. Niisugune parandamise otsus, millega kaasneb
huvitatud isikutele uus kutse esitada oma märkused, võimaldab neil nimelt reageerida muudatusele, mille komisjon teeb esialgses
hinnangus kõnealusele meetmele, ning anda selle muudatuse osas oma seisukoht.
Lisaks tuleb märkida, et komisjon oleks samuti võinud kõigepealt teha menetluse lõpetamise otsuse ning seejärel teha uue otsuse
ametliku uurimismenetluse algatamise kohta, tuginedes selles otsuses oma muudetud õigushinnangule, mis oleks sisuliselt olnud
sama kui parandamise otsus. Neil asjaoludel on menetlusökonoomia kaalutlustel ja hea halduse põhimõtet arvestades eelistatud
teha parandamise otsus, kui lõpetada menetlus ja algatada uus menetlus. Selles kontekstis tuleb märkida, et menetluse eseme
parandamine võimaldas komisjonil võtta vaidlustatud otsuses arvesse Grand Hotel Abi d’Oru poolt pärast algatamise otsust esitatud
märkusi, mis ei oleks olnud nii, kui ta oleks lõpetanud ametliku menetluse, et algatada uus menetlus.
Mis puudutab sellise parandamisotsuse õiguslikku kvalifikatsiooni, arvestades, et see on lisatud algatamise otsusele, moodustades
koos viimasega algatamise otsuse muudetud kujul, siis tuleb tõdeda, et sellel on algatamise otsusega samasugune õiguslik tähendus.
Selles osas tuleb meenutada, et ametliku uurimismenetluse algatamisest teavitamise ainus eesmärk on saada asjassepuutuvatelt
isikutelt teavet, mida komisjon oma edaspidise tegevuse kavandamiseks vajab (Euroopa Kohtu 12. juuli 1973. aasta otsus kohtuasjas
70/72: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1973, lk 813, punkt 19; Üldkohtu 22. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑266/94: Skibsværftsforeningen jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑1399, punkt 256).
Käesoleval juhul esitas komisjon parandamise otsuses põhjused, miks ta leidis, et algatamise otsuses sisalduvat kõnealuse
abikava õigushinnangut tuleb parandada. Ta selgitas nimelt, et tema arvates on tegemist õigusvastase kavaga, mitte aga tema
poolt heaks kiidetud kava õigusvastase rakendamisega. Komisjon lisas nendele selgitustele uue kutse huvitatud poolte jaoks,
et nad esitaksid oma märkused. Seega oli parandamise otsusel sama ese ja eesmärk kui algatamise otsusel, nii et parandamise
otsus tuleb kvalifitseerida nii, nagu algatamise otsus.

Parandamise otsuse õigusvastasust puudutavate väidete vastuvõetavuse tagajärjed käesolevas asjas
Kõigepealt tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab EÜ artikli 230 tähenduses esitada tühistamishagi selliste
toimingute või otsuste peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge
muudatuse tema õiguslikus seisundis (Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM
vs.
komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 9, ning Üldkohtu 18. detsembri 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑10/92–T‑12/92
ja T‑15/92: Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑2667, punkt 28).
Toimingute või otsuste peale, mis tehakse mitmeastmelise, eelkõige asutusesisese menetluse käigus, võib üldjuhul hagi esitada
vaid siis, kui need kujutavad endast meetmeid, mis väljendavad institutsiooni lõplikku seisukohta kõnealuses menetluses, seevastu
vahemeetmete peale, millega valmistatakse ette lõplikku otsust, ei saa hagi esitada (eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus
IBM
vs
. komisjon, punkt 10, ja eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt
vs
. komisjon, punkt 28).
Selle kohtupraktika kohaselt kujutab komisjoni lõplik otsus lõpetada EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus
endast toimingut, mida võib vaidlustada EÜ artikli 230 alusel. Selline otsus tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad
puudutatud poolte huve mõjutada, sest sellega lõpetatakse kõnealune menetlus ning tehakse lõplik otsus uuritud meetme kokkusobivuse
kohta riigiabi suhtes kohaldatavate normidega. Seega on huvitatud pooltel alati võimalus vaidlustada lõplikku otsust, mis
lõpetab ametliku uurimismenetluse, ja neil peab selle raames olema võimalik vaidlustada erinevaid osi, mis moodustavad komisjoni
lõpliku seisukoha aluse (Üldkohtu 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑190/00: Regione Siciliana
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑5015, punkt 45). Nimetatud võimalus ei sõltu sellest, kas ametliku uurimismenetluse algatamise
otsus tekitab õiguslikke tagajärgi, mis võivad olla tühistamishagi esemeks. Nii on Euroopa Kohtu ja Üldkohtu praktikas tunnustatud
võimalust esitada hagiavaldus algatamise otsuse peale, kui see toob kaasa selliseid lõplikke õiguslikke tagajärgi, mida ei
saa lõpliku otsusega hiljem õiguspäraseks muuta. See on nii siis, kui komisjon – nagu käesolevas asjas – algatab ametliku
uurimismenetluse meetme osas, mille ta kvalifitseerib alguses uueks abiks, kuna see menetluse algatamise otsus toob kaasa
lõplikust otsusest sõltumatud õiguslikud tagajärjed. Asjaomase meetme rakendamise peatamine põhjusel, et see on EÜ artikli 88
lõike 3 alusel esialgu kvalifitseeritud uueks abiks, on ajaliselt piiratuna kuni ametliku menetluse lõpetamiseni lõpliku otsuse
suhtes iseseisev (Euroopa Kohtu 30. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑312/90: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 1992, lk I‑4117, punktid 12–24; 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑47/91: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 1994, lk I‑4635, punktid 29 ja 30, ning 9. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑400/99: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I‑7303, punktid 56–62 ja 69; Üldkohtu 30. aprilli 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑195/01
ja T‑207/01: Government of Gibraltar
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑2309, punktid 80–86).
See võimalus vaidlustada algatamise otsus ei tohi kokkuvõttes siiski vähendada huvitatud poolte menetluslikke õigusi, takistades
neil lõplikku otsust vaidlustada ja tugineda oma hagi toetuseks rikkumistele selle otsuseni viiva menetluse igas staadiumis
(eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus Regione Siciliana
vs
. komisjon, punkt 47).
Eespool toodust tuleneb, et asjaolu, et hagejad ja menetlusse astujad ei esitanud ettenähtud tähtaja jooksul hagiavaldust
parandamise otsuse peale, et takista neil esitamast vaidlustatud otsuse suhtes väiteid parandamise otsuse õigusvastasuse kohta,
mistõttu tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väide tagasi lükata.
4.
Väited, mis puudutavad menetlusnormide rikkumisi
Hagejad ja menetlusse astujad esitavad menetlusnormide rikkumistega seotud kolm väidet, mis puudutavad esiteks EÜ artikli 88
lõike 2 ning määruse nr 659/1999 rikkumist, teiseks EÜ artikli 254 lõike 3 ja määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 1 rikkumist
ning kolmandaks puudusi vaidlustatud otsuse põhjendamisel.

Väide, et rikutud on EÜ artikli 88 lõiget 2 ning määrust nr 659/1999
See väide jaguneb kolmeks etteheiteks, mis puudutavad vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 9 rikkumist, uurimise puudulikkust
ning määruses nr 659/1999 sätestatud tähtaegade järgimata jätmist.
Etteheide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artiklit 9
Menetlusse astujad väidavad, et vaidlustatud otsusega kokkusobimatuks tunnistatud abi oli komisjon eelnevalt heaks kiitnud,
oleks komisjon pidanud määruse nr 659/1999 artiklis 9 sätestatu kohaselt tühistama heakskiitmist käsitleva otsuse.
Komisjon ei ole selle etteheite põhjendatuse suhtes sõnaselgelt oma seisukohta avaldanud.
Määruse nr 659/1999 artiklist 9 tuleneb, et komisjon võib nimelt pärast seda, kui ta on andnud kõnealusele liikmesriigile
võimaluse esitada omapoolseid märkusi, tühistada otsuse, millega ta kiitis abi heaks, kui see otsus põhines menetluse käigus
esitatud ebaõigel teabel, mis oli otsuse tegemisel määrav.
Siiski tuleb tõdeda, et heakskiitmist käsitlev otsus ei põhine ebaõigel teabel. Selles osas tuleb märkida, nagu ilmneb vaidlustatud
otsuse põhjendustest 51, 54, 59, 61 ja 72, et komisjon ei heida Itaalia ametivõimudele ette, et nad esitasid talle heakskiitmist
käsitlevale otsusele eelnevas menetluses ebaõiget või mittetäielikku teavet. Ta loeb kõnealuse abi käesoleval juhul ühisturuga
kokkusobimatuks nimelt asjaolu tõttu, et deliberazionega nr 33/6 viidi algselt teatatud meetmesse sisse sellised muudatused,
mis ei olnud kooskõlas heakskiitmist käsitleva otsusega, kuna esimeses taotluste esitamise kutses kõnealuse korra raames võidi
tugineda projektidele, millega alustati enne abitaotluse esitamist (edaspidi „vaidlusalune abikava” või „vaidlusalune kava”).
Deliberazione nr 33/6 kannab 27. juuli 2000. aasta kuupäeva ning on seega 12. novembri 1998. aasta heakskiitmist käsitlevast
otsusest hilisem.
Järelikult ei ole määruse nr 659/1999 artikkel 9 käesolevas asjas kohaldatav.
Sellega seoses tuleb lisada, et komisjonil puudus vajadus tühistada heakskiitmist käsitlev otsus, kuna tema hinnang selle
otsusega heakskiidetud abikava kokkusobivuse osas ei muutunud. Komisjon tuvastas nimelt vaidlustatud otsuse artiklis 1, et
„riigiabi, mida anti […] 1998. aasta akti nr 9 alusel, mille Itaalia rakendas ebaseaduslikult deliberazionega nr 33/6 […],
on ühisturuga kokkusobimatu, välja arvatud juhtudel, kui abisaaja esitas abikava alusel abitaotluse enne […] töö alustamist”.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud otsus ei mõjuta seaduse nr 9/1998 alusel antud riigiabi kokkusobivust, kuna abitaotlus esitati
enne tööde tegemist. Täpsemalt seda tingimust arvestades teatas komisjon heakskiitmist käsitlevas otsuses, et ta ei esita
Itaalia teatatud abikava suhtes vastuväiteid.
Järelikult tuleb tagasi lükata menetlusse astujate etteheide määruse nr 659/1999 artikli 9 rikkumise kohta.
Etteheide, mis puudutab uurimise puudulikkust
Timsas ja Grand Hotel Abi d’Oru heidavad komisjonile ette uurimise puudulikkust, kuna ta ei võtnud arvesse nende erilist seisundit.
Iseäranis ei analüüsinud komisjon nende kui eraõiguslike isikute seisundit Sardiinia maakonnaga võrreldes ning erinevusi kõnealuse
abikava rakendamisega seotud erinevate ettevõtjate vahel. Lisaks jättis komisjon analüüsimata õiguspärase ootuse, mille kutsus
neis esile nii Sardiinia maakond kui ka komisjon.
Komisjon lükkab ümber Timsasi ja Grand Hotel Abi d’Oru argumendid.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et abikava korral ei ole komisjon üldjuhul kohustatud analüüsima konkreetsetel juhtudel
antud abi, vaid ta võib piirduda kõnealuse abikava omaduste uurimisega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. oktoobri 1987. aasta
otsus kohtuasjas 248/84: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 4013, punkt 18; 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑310/99: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑2289, punkt 89, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑278/00: Kreeka
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑3997, punkt 24). Lisaks saab üksiku abisaajaga seotud omaseid erilisi asjaolusid hinnata alles abi
asjaomase liikmesriigi poolt tagasinõudmise staadiumis (eespool viidatud 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas Itaalia
vs
. komisjon, punkt 91, ja Üldkohtu 31. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑354/99: Kuwait Petroleum (Nederland)
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑1475, punkt 67). Vastasel korral oleks komisjonil lasuv kontrollikohustus suurem olukorras, kus
abikorda rakendatakse õigusvastaselt vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3, kui olukorras, kus kõnealune liikmesriik järgis selle
sättega pandud teatamiskohustust, kuna viimasel juhul on võimalikele abisaajatele omased asjaolud uurimise staadiumis juba
määratluse poolest teadmata.
Seega võis komisjon käesoleval juhul piirduda abikava kui sellise kontrollimisega ning ta ei pidanud arvesse võtma ei hagejate
ja Sardiinia maakonna vahelisi suhteid, erinevate asjaomaste ettevõtjate vahelisi erinevusi ega ka võimalikku õiguspärast
ootust, millele võis tugineda mõni neist ettevõtjatest ning mille kutsus neis esile kas komisjon või Sardiinia maakond. Neid
asjaolusid sai arvesse võtta alles individuaalse abi tagasinõudmise staadiumis.
Eespool toodust tuleneb, et uurimise puudulikkuse etteheide tuleb tagasi lükata.
Etteheide, et järgitud ei ole määruses nr 659/1999 sätestatud tähtaegasid
Menetlusse astujad heidavad komisjonile ette, et viimane ei ole järginud määruses nr 659/1999 sätestatud järgmisi tähtaegu:
–        määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5 sätestatud kahe kuu pikkune tähtaeg, mis algab lõpliku teatise kättesaamisele järgnevast
päevast ning mille jooksul peab komisjon uurimise esialgse etapi lõppedes tegema otsuse;
–        määruse nr 659/1999 artikli 10 lõikes 1 sätestatud kahe kuu pikkune tähtaeg, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas, mille
jooksul peab komisjon uurimise esialgse etapi lõppedes tegema otsuse, kui tal on teavet väidetava ebaseadusliku abi kohta;
–        määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikes 6 sätestatud 18 kuu pikkune tähtaeg, mis algab ametliku uurimismenetluse algatamisest
ning mille jooksul komisjon peab tegema selle menetluse lõpetamise otsuse.
Komisjon ei ole selle etteheite põhjendatuse suhtes sõnaselgelt oma seisukohta avaldanud.
Selles osas tuleb esiteks märkida, et määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5 sätestatud kahe kuu pikkune tähtaeg uurimise
esialgse etapi lõpetamiseks hakkab kulgema alates lõpliku teatise kättesaamisele järgnevast päevast. Käesoleval juhul ei alanud
vaidlusaluse kava esialgne uurimine sellest, kui Itaalia Vabariik teatas nimetatud kavast, vaid algse kava kuritarvitamist
puudutavast kaebusest, mille komisjon sai 21. veebruaril 2003. Seega ei olnud komisjon seotud määruse nr 659/1999 artikli 4
lõikes 5 sätestatud kahe kuu pikkuse tähtajaga (vt selle kohta juba enne määruse nr 659/1999 jõustumist Üldkohtu 15. septembri
1998. aasta otsus kohtuasjas T‑95/96: Gestevisión Telecinco
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑3407, punkt 79, ning 10. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑46/97: SIC
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2125, punkt 103).
Teiseks, mis puudutab kahe kuu pikkust tähtaega, mis väidetavalt tuleneb kohtupraktikast määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 1
kohta, siis tuleb kõigepealt märkida, et selle sätte kohaselt kontrollib komisjon, kui tema käsutuses on teavet väidetava
ebaseadusliku abi kohta, seda teavet viivitamata. Seda normi ei tule mõista nii, nagu see viitaks uurimise esialgse etapi
lõpetamisele, vaid pigem nii, et see on seotud esialgse uurimise algusega, mis on teesiks, mida kinnitab eespool punktis rõhutatud
asjaolu, et komisjon ei pea järgima tavapärast tähtaega juhul, kui esialgne uurimine algatati kaebuse alusel.
Menetlusse astujate viidatud kohtupraktikast ei tulene, et neid sätteid tuleks eelnevast teisiti tõlgendada. Nimelt, kuigi
on tõsi, et selles kohtupraktikas rõhutatakse asjaolu, et komisjon peab lõpetama uurimise esialgse etapi kahe kuu pikkuse
tähtaja jooksul, kohaldatakse seda tähtaega siiski üksnes juhul, kui liikmesriigid teatavad abist, nagu see tuleneb selgelt
menetlusse astujate viidatud punktide kontekstist, ning mitte juhtudel, kui – nagu käesoleval juhul – uurimise esialgne etapp
algatati kaebuse alusel.
Tõsi on see, et see ei saa viia selleni, et komisjonil oleks võimalik oma kaalutlusõigust kasutades pikendada uurimise esialgset
etappi. Nagu on otsustatud, siis selles osas, milles komisjonil on ainupädevus hinnata riigiabi kokkusobivust ühisturuga,
peab komisjon riigiabi käsitlevate asutamislepingu alussätete hea haldamise huvides hoolikalt ja erapooletult kontrollima
kaebust, milles teatatakse ühisturuga kokkusobimatust riigiabist (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus
kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 62, ja eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Gestevisión Telecinco
vs
. komisjon, punkt 72), ning komisjon ei saa seega lõputult pikendada riigiabi puudutava kaebuse esemeks olevate riiklike meetmete
esialgset uurimist (eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Gestevisión Telecinco
vs
. komisjon, punkt 74). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb sellise haldusmenetluse kestuse mõistlikkust hinnata iga
asjaga seotud asjaolusid silmas pidades ning arvestades eelkõige asja tausta, erinevaid menetlusstaadiume, mida komisjon peab
järgima, asja keerukust, samuti selle olulisust erinevate huvitatud poolte jaoks (Üldkohtu 19. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas
T‑73/95: Oliveira
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑381, punkt 45; 22. oktoobri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑213/95 ja T‑18/96: SCK ja
FNK
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1739, punkt 57, ja eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Gestevisión Telecinco
vs
. komisjon, punkt 75).
Käesoleval juhul on komisjoni poolt 21. veebruaril 2003 kaebuse saamise ning 3. veebruaril 2004 algatamise otsuse tegemise
vaheline ajavahemik veidi pikem kui 11 kuud. Arvestades nimelt komisjoni vajadust paluda Itaalia Vabariigi vahendusel Sardiinia
maakonnalt lisateavet, ei saa sellist ajavahemikku pidada ülemäära pikaks.
Kolmandaks ei ole komisjon määruse nr 659/1999 artikli 13 lõikest 2 ja artiklist 16 tulenevalt väidetavalt ebaseadusliku abi
juhul, nagu ka abi eeldataval kuritarvitamisel, nimelt seotud määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikes 6 sätestatud tähtajaga.
Käesoleval juhul puudutas aga komisjoni algatatud ametlik uurimismenetlus algselt abi, mida eeldatavalt kuritarvitati, seejärel
aga pärast parandamise otsust eeldatavalt õigusvastast abi.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, et järgitud ei ole määruses nr 659/1999 sätestatud tähtaegasid.

Väide, et rikutud on EÜ artikli 254 lõiget 3 ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 1
Grand Hotel Abi d’Oru väidab, et komisjon on rikkunud EÜ artikli 254 lõikes 3 ja määruse nr 659/1999 artikli 20 lõikes 1 sätestatud
teatamiskohustust, kuna ta ei teavitanud teda lisateabe taotlusest, mille komisjon saatis Itaalia Vabariigile 26. veebruaril
2003 (vt eespool punkt 15), ega parandamise otsusest, kuigi ta oli algatamise otsuses sisalduva kutse järel esitanud märkused
vaidlusaluse abikava kohta.
Komisjon vaidleb Grand Hotel Abi d’Oru argumentidele vastu.
Esiteks tuleneb EÜ artikli 254 lõikest 3, et otsused tehakse teatavaks neile, kellele need on adresseeritud, ning need jõustuvad
sellisel teatavakstegemisel.
Esiteks mis puudutab parandamise otsust, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et riigiabi valdkonnas tehtud otsuse
adressaat on alati asjaomane liikmesriik (eespool punktis 99 viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, punkt 45; Üldkohtu 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑82/96: ARAP jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑1889, punkt 28, ja eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus SIC
vs.
komisjon, punkt 45). Seda kohtupraktikat, mis ajaliselt eelnes määrusele nr 659/1999, kinnitab sõnaselgelt selle määruse
artikkel 25, milles on sätestatud, et vastavalt II, III, IV, V ja VII peatükile tehtud otsused adresseeritakse kõnealusele
liikmesriigile, kellele komisjon teatab nendest otsustest viivitamata. Selles osas tuleb meenutada, et nagu on tõdetud eespool
punktides 69–74, tuleb parandamise otsus õiguslikult kvalifitseerida ametliku uurimismenetluse algatamise otsuseks.
Seega on parandamise otsus adresseeritud eranditult Itaalia Vabariigile, mitte aga vaidlusaluse kava saajatele. Järelikult
ei tulene EÜ artikli 254 lõikest 3 komisjonile kohustust teavitada parandamise otsusest Grand Hotel Abi d’Oru.
Teiseks, mis puudutab lisateabe taotlust, siis selle puhul ei ole tegemist otsusega EÜ artikli 249 neljanda lõigu tähenduses,
nii et EÜ artikli 254 lõige 3 ei ole nimetatud taotlusele kohaldatav.
Seega tuleb selle sätte rikkumist puudutav etteheide tagasi lükata.
Teiseks tuleneb määruse nr 659/1999 artikli 20 lõikest 1, et igale huvitatud poolele, kes on komisjoni otsuse peale algatada
ametlik uurimismenetlus selliseid märkusi esitanud, saadetakse koopia otsusest, mis komisjon teeb vastavalt artiklile 7.
Ei parandamise otsust ega lisateabe taotlust ei saa aga kvalifitseerida „otsuseks, mis komisjon teeb vastavalt [määruse nr 659/1999]
artiklile 7”. See artikkel puudutab tulenevalt nii oma pealkirjast kui sisust üksnes komisjoni otsuseid ametliku uurimismenetluse
lõpetamise kohta. Ühest küljest, nagu on selgitatud eespool punktides 73 ja 74, ei tule parandamise otsust kvalifitseerida
mitte ametliku uurimismenetluse lõpetamise otsuseks, vaid vastupidi selle menetluse algatamise otsuseks. Teisest küljest ei
ole lisateabe taotluse puhul, nagu on märgitud eespool punktis 108, tegemist aktiga, mida võib kvalifitseerida otsuseks, nii
et määruse nr 659/1999 artikli 20 lõige 1 seda enam ei puuduta.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide selle sätte rikkumise kohta.
Järelikult tuleb tagasi lükata väide, et rikutud on EÜ artikli 254 lõiget 3 ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 1.

Väide, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendamata jätmist
Hagejad ja menetlusse astujad esitavad kuus etteheidet vaidlustatud otsuse ja parandamise otsuse põhjendamata jätmise kohta.
Etteheide, et menetluse mõistliku kestuse põhimõtte rikkumine on jäetud põhjendamata
SF Turistico Immobiliare väidab, et nii parandamise otsus kui ka vaidlustatud otsus on jäetud põhjendamata menetluse mõistliku
kestuse põhimõtte väidetava rikkumise osas.
Parandamise otsuses ei ole selgitatud põhjusi, mille tõttu ootas komisjon algatamise otsuse parandamise ja laiendamisega kaks
ja pool aastat, samas kui ta oli alates aprillist 2003 täielikult teadlik kõigist tarvilikest elementidest.
Vaidlustatud otsuse osas möönab SF Turistico Immobiliare, et määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 2 kohaselt ei pea komisjon
võimaliku ebaseadusliku abi puhul järgima määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5, artikli 7 lõikes 6 ning artikli 7 lõikes 7
sätestatud tähtaegasid. See ei tähenda siiski seda, et menetluse mõistliku kestuse põhimõte ei oleks sellisel juhul kohaldatav.
Kuna vaidlustatud otsuses ei ole esitatud põhjendusi üle nelja aasta ja viie kuu väldanud uurimismenetluse ebanormaalse kestuse
kohta, on selles otsuses tehtud põhjendamisviga.
Komisjon lükkab SF Turistico Immobiliare argumendid ümber.
Kõigepealt tuleb meenutada, et käesoleva etteheite analüüsimise käigus ei ole tegemist analüüsimisega, kas menetluse kestus
oli käesoleval juhul tõepoolest ülemäära pikk, vaid üksnes vastamisega küsimusele, kas komisjoni põhjendamiskohustus kehtib
ka menetluse kestuse suhtes ning jaatava vastuse korral kas ta täitis seda kohustust.
Neist küsimustest esimesele tuleb vastata siiski eitavalt – teisisõnu ei ole komisjoni põhjendamiskohustus kohaldatav menetluse
kestusele, vaid üksnes otsuse sisule endale.
Nimelt, nagu tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, peab EÜ artiklis 253 nõutav põhjendus vastama asjaomase akti olemusele
ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista
võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamisnõude hindamisel tuleb lähtuda konkreetse juhtumi
asjaoludest, eelkõige akti sisust, esitatud põhjenduste laadist ja huvist, mis võib olla akti adressaatidel või teistel otseselt
ja isiklikult aktiga seotud isikutel selgituste saamiseks (vt eespool punktis 99 viidatud Euroopa Kohtu otsus komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 10. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑413/06 P:
Bertelsmann ja Sony Corporation of America
vs.
Impala, EKL 2008, lk I‑4951, punkt 166 ja seal viidatud kohtupraktika).
Menetluse kestus ei sõltu kõnealuse institutsiooni arutluskäigust, millega võiks põhjendada seda kestust, vaid see on puhtalt
faktiline asjaolu, mis sõltub eranditult ajast, mis on institutsioonil vajalik, et lõpetada see menetlus. Seega ei ole see
otsuse sisu osa, mida tuleb põhjendada eespool punktis viidatud kohtupraktika tähenduses. Kohtupraktika kohaselt – nagu komisjon
õigesti leiab – on nõutav vaid menetluse erinevate staadiumide puhtalt faktiline loetlemine kuni kõnealuse otsuse tegemiseni.
Järelikult tuleb tagasi lükata etteheide, et põhjendamata on jäetud menetluse mõistliku kestuse põhimõtte rikkumine.
Etteheide, et abi kvalifitseerimine uueks ebaseaduslikuks abiks on jäetud põhjendamata
Sardiinia maakond väidab, et vaidlustatud otsus on põhjendamata osas, milles nendele projektidele antav abi, mille elluviimine
algas enne taotluse esitamist, kvalifitseeriti ebaseaduslikuks, mitte aga kuritarvitavaks.
Komisjon vaidleb vastu Sardiinia maakonna argumentidele.
Selles osas piisab, kui märkida, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 48–55 sisuliselt, et abikava, mis viidi
ellu nimelt deliberazione nr 33/6 vastuvõtmisega, ei järginud heakskiitmist käsitleva otsuse sätteid, kuna see ei taganud
kõnealuse abi ergutavat mõju, ning et seega tuli ebaseaduslikuks lugeda nendele projektidele antud abi, mille elluviimine
algas enne abitaotluse esitamist.
Sellisest põhjendusest ilmneb eespool punktis 121 viidatud kohtupraktika tähenduses selgelt ja üheselt akti andnud institutsiooni
arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja Üldkohtul teostada kontrolli.
Järelikult tuleb see etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Etteheide, et regionaalarengu raames antava abi kokkusobimatus on jäetud põhjendamata
Menetlusse astujad ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et vaidlustatud otsus on põhjendamata seoses vaidlusalune kava raames
antud abi (edaspidi „vaidlusalune abi”) kokkusobivusega eeskätt regionaalarengu soodustamise seisukohast EÜ artikli 87 lõike 3
punkti c tähenduses. Komisjon on eeskätt jätnud täpsustamata põhjused, miks vastupidi sarnaste asjaoludega muudele juhtudele
ei lugenud ta kohaldatavaks EÜ artikli 87 lõike 3 punktides a ja c sätestatud erandeid.
Komisjon vaidleb vastu menetlusse astujate ja SF Turistico Immobiliare argumentidele.
Esiteks mis puudutab SF Turistico Immobiliare esitatud etteheite vastuvõetavust, arvestades, et puuduliku põhjendamise väide
on avalikul huvil põhinev väide, siis ei saa seda vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna Üldkohus peab seda omal algatusel
analüüsima (vt Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑349/03: Corsica Ferries France
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑2197, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleb tagasi lükata komisjoni argument, mis puudutab seda, et ta ei pidanud tõendama abi kokkusobimatust, kuna asjaomane
liikmesriik pidi tõendama selle kokkusobivust. Tõsi on küll see, et kuna EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud menetluse algatamise
otsuses sisaldub komisjoni piisav eelnev analüüs, milles näidatakse ära põhjused, mis andsid alust kahelda asjassepuutuva
abi kokkusobivuses ühisturuga, siis tuleb liikmesriigil ja potentsiaalsel abisaajal esitada tõendid selle kohta, et kõnealune
abi on ühisturuga kokkusobiv (Üldkohtu 14. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑109/01: Fleuren Compost
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑127, punkt 45; vt samuti selle kohta Üldkohtu 18. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑176/01:
Ferriere Nord
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑3931, punktid 93 ja 94; vt samuti analoogia alusel Euroopa Kohtu 24. septembri 2002. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 170). Siiski on see vaid reegel, mis kaasneb tõendamiskoormusega, mitte aga põhjendamiskohustusega,
mistõttu peab komisjon vajadusel tooma oma otsuses välja põhjendused, mille tõttu ta leidis, et vaatamata liikmesriigi või
abisaajate esitatud asjaoludele ei ole kõnealune abi ühisturuga kokkusobiv.
Kolmandaks täitis komisjon käesoleval juhul selles osas oma põhjendamiskohustuse.
Nii märkis ta vaidlustatud otsuse põhjendustes 56–73 sisuliselt, et põhjus, miks vaidlusalune abi ei olnud ühisturuga kokkusobiv,
oli selle abi ergutava mõju puudumine, mis oli tingitud asjaolust, et see abi oli antud projektidele, millega oli alustatud
enne abitaotluse esitamist. Ta meenutas selles osas nimelt, et abi vajalikkuse põhimõte on kohtupraktikast tulenev üldpõhimõte,
mis sisaldub nii heakskiitmist käsitlevas otsuses kui ka 1998. aasta juhendis (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 58–61).
Sellest järeldusest piisas juba, et põhjendada abi kokkusobimatust, kuna sellega välistati regionaalarengu raames iga abi
kokkusobivus. Selles kontekstis tuleb meenutada, et Üldkohus on juba otsustanud, et meenutades juhendis määratletud kriteeriume
ning tuvastades, et konkreetsel juhul ei olnud need kriteeriumid täidetud, põhjendas komisjon õiguslikult piisavalt oma otsust
keelduda erandi tegemisest EÜ artikli 87 lõike 3 alusel (Üldkohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95: Vlaams
Gewest
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 102). Kuigi vaidlustatud otsuse põhjendustes 62–69 lükkas komisjon tagasi Itaalia ametivõimude
erinevad argumendid ning selle otsuse punktis 71 märkis ta, et vaidlusalust abi ei saanud enam heaks kiita muul õiguslikul
alusel, olid sellised selgitused siiski üleliigsed.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, et põhjendamata on jäetud regionaalarengu raames antava abi kokkusobimatus.
Etteheide, et vaidlusaluse abi ergutava mõju hindamine on jäetud põhjendamata
Selle etteheite raames esitavad Sardiinia maakond, menetlusse astujad, SF Turistico Immobiliare, Timsas ja Grand Hotel Abi
d’Oru kolm argumenti, mis puudutavad komisjoni poolt vaidlusaluse abi ergutava mõju hindamise põhjendamata jätmist.
Esiteks väidavad menetlusse astujad, et komisjon oleks pidanud selgitama põhjusi, miks käesoleval juhul ei saa 1998. aasta
juhendi punktis 4.2 nimetatud eeldust, et ergutav mõju puudub juhul, kui tööd on alanud enne abitaotlust, ümber lükata Sardiinia
maakonna esitatud argumentidega. Komisjon oleks vähemalt pidanud konkreetselt võrdlema väidetavat tasakaalutust, mille kõnealuse
abi ülekandmine asjaomasel turul põhjustas. Vaidlustatud otsuses aga vastav põhjendus puudub.
Teiseks väidab Sardiinia maakond, et vaidlustatud otsus on põhjendamata ning vastuoluline põhjuse osas, miks komisjon ei võtnud
vaidlusaluse abikava ergutava mõju hindamisel arvesse selle abi saajate ootust siseriiklikesse ja ühenduse õigusnormidesse,
mis olid kohaldatavad investeerimisotsuse tegemise ajal.
Kolmandaks väidavad SF Turistico Immobiliare, Timsas ja Grand Hotel Abi d’Oru, et vaidlustatud otsus on põhjendamata põhjuse
osas, miks komisjon ei võtnud vaidlusaluse abikava ergutava mõju hindamisel arvesse kõnealuste abisaajate erilist olukorda.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esiteks mis puudutab Sardiinia maakonna ja menetlusse astujate esitatud argumente, siis tuleb kõigepealt tagasi lükata argument,
mille kohaselt oleks komisjon pidanud konkreetselt võrdlema väidetavat tasakaalutust, mille abi ülekandmine turul põhjustas.
Küsimus, kas kõnealune abi põhjustas turul tasakaalutuse, mis on üldjuhul abi mõistet puudutav küsimus, on nimelt asjakohatu
abi ergutava mõju hindamisel, mis kuulub kõnealuse abi ühisturuga kokkusobivuse kontrolli raamesse.
Lisaks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt oleks komisjon pidanud selgitama põhjusi, miks 1998. aasta juhendi punktis 4.2
nimetatud eeldust ei saa ümber lükata Sardiinia maakonna esitatud argumentidega, eelkõige vaidlusaluse abi saajate õiguspärast
ootust puudutavate kaalutlustega, ja seda ilma, et selles staadiumis oleks tarvilik võtta seisukoht menetlusse astujate väidetava
asjaolu kohta, et nõue esitada abitaotlus enne tööde algust tulenes ümberlükatavast eeldusest. Nimelt tuleb tõdeda, et vaidlustatud
otsuse põhjendustes 62–67 meenutas komisjon kõigepealt kokkuvõtlikult argumente, mille Itaalia ametivõimud esitasid ametliku
uurimismenetluse raames ning mis olid laiemalt välja toodud selle otsuse põhjendustes 36–43. Edasi märkis ta neist iga puhul
põhjuse, miks ta leidis, et see argument tuli tagasi lükata. Igal juhul ei saa seega kõnealuses osas olla tegemist puuduliku
põhjendamisega, mistõttu tuleb Sardiinia maakonna ja menetlusse astujate argumendid tagasi lükata.
Teiseks tuleb tagasi lükata eespool punktis 139 toodud argument, ilma et vastavalt eespool punktis 44 esitatud kaalutlustele
oleks vajalik võtta seisukoht selle vastuvõetavuse osas, niivõrd kui selle on esitanud SF Turistico Immobiliare.
Nagu on märgitud eespool punktides 91 ja 92, on komisjonil abikava analüüsimise raames õigus piirduda kõnealuse abikava üldiste
ja abstraktsete omaduste uurimisega, ilma et ta peaks kontrollima erinevate abisaajate konkreetset olukorda. Kuna komisjon
ei pidanud kontrollima abisaajate konkreetset olukorda, ei kehtinud põhjendamiskohustus enam selles olukorras, mistõttu tuleb
SF Turistico Immobiliare, Timsasi ja Grand Hotel Abi d’Oru esitatud argument tagasi lükata.
Järelikult tuleb tagasi lükata etteheide, et abi ergutava mõju hindamine on jäetud põhjendamata.
Etteheide, et vähese tähtsuse reegli kohaldamisest keeldumine on jäetud põhjendamata
SF Turistico Immobiliare ja Timsas väidavad, et komisjon ei selgitanud vaidlustatud otsuses põhjust, miks ta välistas vähese
tähtsuse reegli kasutamise abi sellele osale, mis vastab kuludele, mis kanti enne abitaotluse esitamise kuupäeva.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Selles osas piisab, kui märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 68 tõi komisjon välja põhjused, miks ta leidis, et vähese
tähtsuse reeglit ei saanud käesolevas asjas kohaldada, selleks et vältida kohustust esitada abitaotlus enne projekti elluviimise
algust. Nii rõhutas ta, et arvesse võetav summa pidi katma projekti tervikuna, nii et algset tööd ei olnud võimalik vähese
tähtsuse reegli alusel abikõlblikuks lugeda. Lisaks täpsustas ta, et Itaalia ametivõimud ei võtnud nähtavasti arvesse asjaolu,
et abisaaja võis muu kava alusel olla saanud vähese tähtsusega abi.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, et vähese tähtsuse reegli kohaldamisest keeldumine on jäetud põhjendamata, ilma et seejuures
tuleks vastavalt eespool punktis 44 viidatud kohtupraktikale kontrollida selle etteheite vastuvõetavust.
Etteheide, et abi tagastamise korraldus on jäetud põhjendamata
Sardiinia maakond väidab, et vaidlustatud otsus on jäetud põhjendamata korralduse osas nõuda abisaajatelt abi tagasi. Sellega
seoses täpsustab Sardiinia maakond, et komisjon oleks selle otsuse põhjendustes pidanud arvesse võtma asjaolu, et kohtupraktika
kohaselt on ebaseadusliku abi saajal lubatud viidata erandlikele asjaoludele, mis võisid õiguspäraselt olla aluseks tema ootusele,
et see abi on seaduslik.
Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et riigiabi valdkonnas, kui abi on vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3 juba antud, ei
ole komisjon, kellel on õigus nõuda siseriiklikelt ametiasutustelt abi tagasinõudmist, kohustatud esitama konkreetseid põhjendusi,
miks ta oma õigust kasutas (Euroopa Kohtu 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑75/97: Belgia
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I‑3671, punkt 82; eespool punktis 91 viidatud 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas Itaalia
vs
. komisjon, punkt 106, ning 15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑148/04: Unicredito Italiano, EKL 2005, lk I‑11137,
punkt 99). Seda kohtupraktikat, mis ajaliselt eelnes määruse nr 659/1999 jõustumisele, rakendatakse jätkuvalt selle määruse
artikli 14 lõike 1 raames. Sellest sättest tuleneb, et „[k]ui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon,
et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada”. Otsus kohustada tagasi nõudma
abi on seega selle ebaseaduslikkuse ja selle kokkusobimatuse tuvastamisel peaaegu automaatne tagajärg – ainsaks erandiks,
mis tuleneb selle sätte teisest lausest, on see, et abi tagastamise korraldus ei oleks vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Komisjonil puudub seega selles osas hindamisruum. Sellistel asjaoludel tuleb aga märkida, et pärast seda, kui komisjon oli
esitanud põhjused, miks ta leiab, et kõnealune abi on ebaseaduslik ja ühisturuga kokkusobimatu, ei saa ta olla kohustatud
põhjendama otsust kohustada tagasi nõudma abi.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, et otsus kohustada tagasi nõudma vaidlusalune abi on jäetud põhjendamata, ning järelikult
väide, mis puudutab põhjendamata jätmist üldiselt.
5.
Sisu puudutavad väited
Hagejad ja menetlusse astujad esitavad kümme väidet sisu kohta, mis puudutavad esiteks parandamise otsuse õigusliku aluse
puudumist, teiseks selle otsuse tegemisel võimu kuritarvitamist, kolmandaks asjaolu, et heakskiitmist käsitlevas otsuses ei
mainitud eelneva taotluse tingimust, neljandaks kõnealuse abi valet kvalifitseerimist ebaseaduslikuks, viiendaks 1998. aasta
juhendi kohaldamisele mittekuulumist, kuuendaks ilmset hindamisviga seoses ergutava mõju olemasoluga, seitsmendaks EÜ artikli 87
lõike 3 rikkumist, kaheksandaks erapooletuse põhimõtte ja konkurentsi kaitse põhimõtte rikkumist, üheksandaks õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtte rikkumist ning kümnendaks vähese tähtsusega abi reguleerivate sätete rikkumist.

Väide, et parandamise otsusel puudub õiguslik alus
SF Turistico Immobiliare ja menetlusse astujad väidavad, et mitte ükski säte EÜ asutamislepingus või määruses nr 659/1999
ei näe ette võimalust uuesti algatada, laiendada või parandada ametlikku uurimismenetlust. Lisaks kinnitab SF Turistico Immobiliare,
et tulenevalt määruse nr 659/1999 artiklist 7 peab see menetlus lõppema konkreetse otsusega, mitte aga uue uurimise algatamisega.
Parandamise otsus on seega õigusvastane ning toob endaga kaasa ka hiljem võetud meetmete tühisuse.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Nagu ilmneb eespool punktides 69–72 esitatud kaalutlustest, siis kuigi on tõsi, et riigiabi alast menetlust reguleerivad õigusnormid
ei näe sõnaselgelt ette pooleliolevas menetluses parandamise otsuse tegemist, on see võimalik, kui komisjon mõistab pärast
ametliku uurimismenetluse algatamise otsust, et viimane põhineb kas puudulikel asjaoludel või nende asjaolude valel õiguslikul
kvalifikatsioonil. Nagu on tuvastatud eespool punktides 73 ja 74, siis arvestades, et selline otsus on lisatud algatamise
otsusele, et moodustada koos viimasega algatamise otsus muudetud kujul, tuleb tõdeda, et sellel on algatamise otsusega samasugune
õiguslik tähendus.
Seega võis käesoleval juhul parandamise otsus – nagu ametliku uurimismenetluse algatamise mis tahes otsus – tugineda EÜ artikli 88
lõike 2 esimesele lõigule ja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikele 4, millele lisanduvad menetlusökonoomia ja hea halduse
põhimõte vastavalt eespool punktis 72 toodud kaalutlustele.
Järelikult tuleb tagasi lükata väide, et parandamise otsusel puudub õiguslik alus.

Väide, mis puudutab parandamise otsuse tegemisel võimu kuritarvitamist
SF Turistico Immobiliare väidab, et parandamise otsuse tegemisel kasutas komisjon „mustkunsti, mis seaduses ei ole ette nähtud”,
selleks et ülemäära pikendada 2004. aastal algatatud ametlikku uurimismenetlust, selleks et leevendada omaenda tegematajätmisi.
SF Turistico Immobiliare arvates kvalifitseeris komisjon, selleks et võimaldada väljamakstud abi tagasi nõuda, ebaseaduslikuks
abiks ümber abi, mille ta oli kõigepealt kvalifitseerinud kuritarvitavaks.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esiteks, kuna SF Turistico Immobiliare väidab, et ametlikku uurimismenetlust pikendati ülemääraselt, tuleb meenutada, et kuigi
võib näida, et ametliku uurimismenetluse kestus on olnud käesoleval juhul pikk, ei olnud komisjon mingil juhul – nagu on märgitud
eespool punktis 101 – seotud määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikes 6 sätestatud tähtajaga.
Teiseks, nagu on tuvastatud eespool punktides 157–159, rajanes parandamise otsus EÜ artikli 88 lõike 2 esimesel lõigul ja
määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikel 4, nii et tegemist ei ole, nagu seda siiski väitis SF Turistico Immobiliare, „mustkunstiga,
mis seaduses ei ole ette nähtud”.
Kolmandaks ei saa parandamise otsuse vastuvõtmise eesmärk olla võimaldada tagasi nõuda väljamakstud abi, nagu SF Turistico
Immobiliare väidab. Kuna määruse nr 659/1999 artikli 16 teine lause viitab muu hulgas sama määruse artiklile 14, tuleb kuritarvitavalt
antud abi tagasi nõuda samal alusel kui ebaseaduslik abi, juhul kui komisjon tuvastab, et abi ei ole ühisturuga kokkusobiv.
Seega ei olnud õigusliku hinnangu muutmine parandamise otsuses üleüldse vajalik, et oleks võimalik teha tagastamisotsus.
Järelikult tuleb tagasi lükata väide, et võimu on kuritarvitatud.

Väide, et heakskiitmist käsitlevas otsuses ei mainita eelneva taotluse tingimust
Menetlusse astujad väidavad, et heakskiitmist käsitlevas otsuses ei ole mainitud tingimust, mille kohaselt peab abitaotlus
eelnema tööde algusele. Komisjon kiitis selle otsusega niisiis heaks abikava, mis ei takistanud ettevõtjatel, kes alustasid
töödega enne abitaotluse esitamist, saada selle kavaga ette nähtud abi. Sellega tunnistas komisjon kõnealuse abi ergutavat
mõju ja vajalikkust. Seega tugines vaidlustatud otsus sellise tingimuse rikkumise valele tuvastamisele, mida tegelikult ei
olnud olemas.
Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
See väide tuleb tagasi lükata. Heakskiitmist käsitleva otsuse selles osas, mis on pühendatud heakskiidetud kava kirjeldamisele,
märkis komisjon üheselt, et „[e]ttevõtjad peavad olema esitanud rahastamistaotluse enne investeerimisprojektide elluviimise
alustamist”.
Tõsi on see, et kohtuasjas T‑394/08 hagiavalduse lisas A.2 asuv heakskiitmist käsitleva otsuse koopia on esitatud nii, et
sellest ei nähtu kõnealune märge, mis asub selle dokumendi teise lehe alguses. Siiski ilmneb kohtuasjas T‑408/08 kostja vastuse
lisas komisjoni esitatud koopiast, et see märge asub ikkagi seal. Ometi tuleneb nii kohtueelsest menetlusest komisjoni ja
Sardiinia maakonna vahel kui ka viimase käitumisest Üldkohtus, et huvitatud isik oli teadlik tingimusest, et abitaotlus tuleb
esitada enne tööde algust. Nimelt, nagu komisjon õigesti rõhutas, ei ole Sardiinia maakond oma kirjavahetuses komisjoniga
ega Üldkohtus kunagi eitanud, et ta võttis kohustuse anda abi üksnes projektidele, mida oli alustatud pärast abitaotluse esitamist.
Seega ei tugine vaidlustatud otsus, nagu kinnitavad siiski menetlusse astujad, sellise tingimuse rikkumise tuvastamisele,
mida tegelikult ei olnud olemas. Järelikult tuleb menetlusse astujate esitatud väide tagasi lükata.

Väide, et abi on valesti kvalifitseeritud ebaseaduslikuks, mitte aga kuritarvitavalt kohaldatuks
Sardiinia maakond, menetlusse astujad ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et parandamise otsuses ja vaidlustatud otsuses
kvalifitseeris komisjon kõnealuse abi valesti ebaseaduslikuks, mitte aga kuritarvitavalt kohaldatuks, tuginedes seisukohale,
et see abi kujutab endast olemasoleva abi muudatusi määruse nr 659/1999 artikli 1 punktide c ja f tähenduses. Tegelikult tuli
aga kõnealune abi kvalifitseerida olemasolevaks abiks, mida siiski rakendati vastuolus eeskirjadega, mille kehtestasid seda
abi heakskiitvad sätted.
Menetlusse astujad lisavad, et käesoleval juhul abi ei muudetud, kuna tingimus, mille kohaselt tuli abitaotlus esitada enne
tööde algust, puudus nii seaduses nr 9/1998 kui ka heakskiitmist käsitlevas otsuses. Igal juhul on olemasoleva abi muutmisega
tegemist üksnes olukorras, kus muudatus mõjutab algse kava sisu ennast. Käesoleval juhul võib muudatuse lugeda aga üksnes
vähetähtsaks.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Selleks et vaidlusalust abi oleks võimalik kvalifitseerida, tuleb kõigepealt meenutada määruse nr 659/1999 artiklis 1 asuvaid
järgmisi mõisteid:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
olemasolev abi
:
[…]
ii)      heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi;
[…]
c)
uus abi
– kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused;
[…]
f)
ebaseaduslik abi
– uus abi, mis on kehtestatud vastuolus [EÜ artikli 88] lõikega 3;
g)
abi kuritarvitamine
– abi kasutamine selle saaja poolt vastuolus [heakskiitmist käsitleva] otsusega […];
[…]”.
Esiteks tuleneb nendest sätetest, et kui algse kava raames antud abi, mis on heakskiitmist käsitleva otsusega heaks kiidetud,
tuleb lugeda olemasolevaks abiks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b tähenduses, siis tuleb abi, mis on antud õiguslikul
alusel, mis oluliselt erineb heakskiitmist käsitleva otsusega heakskiidetud kava alusest, lugeda uueks abiks sama määruse
artikli 1 punkti c tähenduses.
See piirang on kooskõlas määruse nr 659/1999 vastuvõtmisele eelnenud kohtupraktikaga, mille kohaselt kujutavad meetmed abi
määramiseks või muutmiseks endast uut abi (Euroopa Kohtu 9. oktoobri 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 91/83 ja 127/83:
Heineken Brouwerijen, EKL 1984, lk 3435, punktid 17 ja 18, ning 9. augusti 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑44/93: Namur-Les
assurances du crédit, EKL 1994, lk I‑3829, punkt 13; Üldkohtu 28. novembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑254/00,
T‑270/00 ja T‑277/00: Hôtel Cipriani
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑3269, punkt 358). Iseäranis juhul, kui muudatus mõjutab algse abikava sisu, muutub see abikava
uueks abikavaks. Seevastu juhul, kui muudatus ei ole oluline, võidakse uueks abiks kvalifitseerida üksnes muudatus ise (eespool
punktis 77 viidatud kohtuotsus Government of Gibraltar
vs.
komisjon, punktid 109 ja 111, ning eespool viidatud kohtuotsus Hôtel Cipriani
vs
. komisjon, punkt 358).
Käesoleval juhul, nagu on märgitud eespool punktis 168, on heakskiitmist käsitlevas otsuses sõnaselgelt mainitud tingimust,
mille kohaselt tuleb abitaotlus kindlasti esitada enne investeerimisprojektide elluviimise alustamist. Pooled ei ole aga vaidlustanud
seda, et esimese pakkumiskutse raames seadusega nr 9/1998 kehtestatud kava kohaselt võis Sardiinia maakond anda deliberazione
nr 33/6 alusel abi projektidele, mille elluviimine algas enne abitaotluste esitamist. Mis puudutab vaidlusalust abi, siis
kava, nagu seda kohaldati, oli seega muutunud, võrreldes kavaga, mis oli heaks kiidetud heakskiitmist käsitlevas otsuses.
Selles osas tuleb rõhutada, et seda muudatust ei saa pidada väikeseks või tähtsusetuks. Nimelt kuna – nagu tuleneb 1998. aasta
juhendi punktist 4.2 – komisjon seab regionaalarenguks antava abi kavade heakskiitmise korrakohaselt sõltuvusse tingimusest,
et abitaotlus tuleb kindlasti esitada enne projektide elluviimise alustamist, siis on ilmne, et selle tingimuse kaotamine
mõjutas abimeetme ühisturuga kokkusobivuse hindamist.
Sellest tuleneb, et vaidlusalune abi tuli kvalifitseerida uueks abiks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses, mitte
aga olemasolevaks abiks.
Teiseks tuleb see uus abi kvalifitseerida ebaseaduslikuks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti f tähenduses, kuna heakskiidetud
kava muutmisest, mida Sardiinia maakond tegi deliberazione nr 33/6 vastuvõtmisega, ei teatatud komisjonile enne kõnealuse
abi andmist, millega rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3.
Kolmandaks, et olla ammendav, siis tuleneb määruse nr 659/1999 artikli 1 punktist g, et meetme kvalifitseerimine kuritarvitavalt
kohaldatuks eeldab, et selleks on abi saaja, kes kasutab abi vastuolus otsusega, millega abi heaks kiideti. Käesoleval juhul
ei saa aga heakskiitmist käsitleva otsuse rikkumist süüks panna abi saajatele, vaid Sardiinia maakonnale. Seega ei saa vaidlusalust
abi kvalifitseerida kuritarvitavalt kohaldatud abiks.
Järelikult tuleb tagasi lükata väide, et komisjon kvalifitseeris vaidlusaluse abi valesti ebaseaduslikuks, mitte aga kuritarvitavalt
kohaldatud abiks.

Väide, et 1998. aasta juhend ei kuulu kohaldamisele
Sardiinia maakonna ja SF Turistico Immobiliare esitavad mitu etteheidet, mis sisuliselt puudutavad seda, et väidetavalt ei
kuulu kohaldamisele 1998. aasta juhend või vähemalt selle punkt 4.2.
1998. aasta juhendi ajaline kohaldatavus
Sardiinia maakond ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et seaduses nr 9/1998 ei olnud tegelikult võimalik arvesse võtta 1998. aasta
juhendit, kuna see võeti vastu järgmisel päeval pärast juhendi avaldamist ning et igal juhul oli juhendis eneses sätestatud,
et see jõustub täielikult alles alates 1. jaanuarist 2000.
Komisjon ei ole nende argumentide kohta sõnaselget seisukohta võtnud.
Esiteks tuleb märkida, et säte, mis muudab vaidlusaluse kava ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks, ei asu seaduses
nr 9/1998, mis ei puuduta abitaotluse esitamise ja tööde alguse vahelist ajalist suhet, vaid deliberaziones nr 33/6, mis lubab
arvesse võtta teatud projekte, millega on alustatud enne taotluse esitamist (vt eespool punkt 10). Deliberazione nr 33/6 kannab
aga 27. juuli 2000. aasta kuupäeva ning on seega selgelt hilisem 1998. aasta juhendi „täieliku” kohaldamise kuupäevast, s.o
1. jaanuar 2000.
Teiseks on 1998. aasta juhendi punktis 6.1 täpsustatud:
„Komisjon hindab piirkondliku abi ja ühisturu kokkusobivust käesoleva juhendi alusel niipea, kui juhend jõustub […]. Abiettepanekute
puhul, millest on teatatud enne käesoleva juhendi edastamist liikmesriikidele ja mida komisjon ei ole veel vastu võtnud, hinnatakse
lõppotsust siiski teatamise ajal jõus olnud kriteeriumide alusel.”
Nagu on aga tõdetud eespool punktides 177–180, ei hõlmanud heakskiitmist käsitlev otsus vaidlusalust kava ning seega ei olnud
sellest täpsemalt teatatud, kuid Itaalia ametivõimud rakendasid selle ebaseaduslikult. Järelikult tuleb selle kava kokkusobivust
ühisturuga hinnata 1998. aasta juhendi alusel vastavalt eelmises punktis tsiteeritud sättele.
Argument eelnevat korda puudutavate sätete kohta
Sardiinia maakond ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et seadus nr 9/1998 asus eelnevas ja komisjoni heakskiidetud abikava
kontseptuaalses järjepidevuses ning selle kava raames toimus abi andmine sõltumatult küsimusest, kas investeeringud olid juba
tehtud või mitte. Ühenduse õigusnormide ootamatu muutmise tõttu, mis väljendus 1998. aasta juhendi avaldamises, nähti deliberaziones
nr 33/6 ette, et esimese taotluste esitamise kutse raames säilitatakse võimalus toetada ka projekte, millega alustati ajavahemikus,
mis jääb seaduse nr 9/1998 jõustumise kuupäeva ning taotluste esitamise kuupäeva vahele.
Selles osas tuleb märkida, et abikava kokkusobivust ühisturuga tuleb hinnata eranditult sellele omaste tunnuste alusel, arvestades
poliitikat, mida komisjon järgib nimetatud hindamise ajal. Seevastu ei saa abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamist mõjutada
asjaolu, et sellele võisid eelneda muud kavad, mille puhul komisjon nõustus teatud üksikasjadega. Kui see oleks olnud teisiti,
oleks komisjonil olnud võimatu muuta kriteeriume, mille alusel ta hindab riigiabi kokkusobivust, kuna tal peab olema võimalus,
et reageerida nii liikmesriikide praktika arengule riigiabi andmise valdkonnas kui ka ühisturu arengule.
Seega tuleb see argument tagasi lükata.
Argument siseriikliku õigusliku konteksti kohta
Sardiinia maakond väidab, et seadus nr 9/1998 rakendati algselt määrusega nr 285/1999, mis nägi ette „eelis ajas, eelis õiguses”
süsteemi. Edasi otsustas ta üksnes „ülemäärasest hoolikusest” viia deliberazionedega nr 33/4 ja 33/6 sisse taotluste esitamise
kutsete avaldamise, selleks et normid oleksid kooskõlas 1998. aasta juhendiga, mis oli vahepeal vastu võetud. Sardiinia maakonna
sõnul oli ta selle kohanduse tegemiseks – mida ta ei pidanud tegema – sunnitud ette nägema sätte, mille kohaselt olid siiski
lubatavad taotlused, mis olid esitatud enne kandidaatidele esimese kutse avaldamist, selleks et kaitsta nende huvitatud isikute
õiguspärast ootust, kes olid esitanud oma abitaotluse määruses nr 285/1999 sätestatud menetluse kohaselt. Seega leiab Sardiinia
maakond, et tegemist oli enne taotluste esitamise kutsete avaldamist esitatud varasemate taotluste pelga „tagasivõtmisega”.
Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
Tuleb tõdeda, et Sardiinia maakonna väited on mitmes suhtes ebatäpsed.
Nii on esiteks määruse nr 285/1999 artikli 2 „Benefici della legge” (seadusega [nr 9/1998] antavad eelised) viiendas taandes
sätestatud:
„Käesolevas artiklis viidatud finantsabi antakse vastavalt meetodile, mille kohaselt kutsutakse kaks korda aastas üles tegema
alates teate avaldamisest 60 päeva jooksul pakkumisi ja koostatakse vastavalt allpool asuvale artiklile 9 abikõlblikele tegevuskavadele
vastav klassifikatsioon”.
Sellest sättest tuleneb, et erinevalt Sardiinia maakonna kinnitatust ei kehtestatud määrusega nr 285/1999 „eelis ajas, eelis
õiguses” süsteemi, vaid see nägi vastupidi ette, et abi „antakse vastavalt meetodile, mille kohaselt kutsutakse kaks korda
aastas üles tegema pakkumisi”.
Teiseks ilmneb komisjonile 22. aprillil 2003 Sardiinia maakonna saadetud kirja punktist 3.3, et kümme ettevõtjat esitasid
abitaotlused määruses nr 285/1999 sätestatud menetluse kohaselt. Kuigi pärast selle määruse kehtetuks tunnistamist ja selle
asendamist deliberazionega nr 33/4 pidid need ettevõtjad esitama deliberazionega nr 33/4 ette nähtud vormis uue taotluse,
leidis Sardiinia maakond selles kirjas, et nendele kümnele ettevõtjale abi andmisel järgiti kriteeriumi, et taotlus tuleb
esitada enne tööde algust.
Vaidlustatud otsusest tuleneb aga, et komisjon ühines selle arvamusega. Selle otsuse artikkel 1 tunnistab ühisturuga kokkusobimatuks
seaduse nr 9/1998 alusel antud abi, välja arvatud juhul, kui abisaaja esitas selle kava alusel abitaotluse enne algset investeerimisprojekti
puudutavate tööde teostamist. Kuna selles sättes ei ole toodud vorminõudeid, millele abitaotlused peavad vastama, tuleb tõdeda,
et vaidlustatud otsus ei hõlma abi, mis on antud kümne kõnealuse ettevõtja poolt elluviidud investeerimisprojektidele, vaid
üksnes abi, mis on antud projektidele, mille elluviimine algas enne abitaotluse esitamist seaduses nr 9/1998 sätestatud kava
raames.
Vastupidi Sardiinia maakonna väidetule ei olnud deliberaziones nr 33/6 sisalduvad sätted seega üldse vajalikud, et kaitsta
nende ettevõtjate õiguspärast ootust, kes olid esitanud taotluse määruses nr 285/1999 sätestatud menetluse kohaselt.
Kolmandaks, kuigi määruse nr 285/1999 artiklites 4 ja 5 oli ette nähtud, et finantsabi esemeks võivad olla abimeetmed ja ehitustööd,
„mis tehakse pärast abitaotluse esitamist”, ning et „abikõlblikud on eespool viidatud kulud, niivõrd kui need on tehtud pärast
taotlust”, oli selle määruse artikli 17 „Üleminekusäte” teises lõigus sätestatud, et „[k]äesolevate [seaduse nr 9/1998 rakendus]sätete
esmakohaldamisel […] on abikõlblikud abimeetmed ja kulud, mis on võetud või kantud pärast 5. aprilli 1998 (kuupäev, mil jõustus
seadus [nr 9/1998])”.
Sellest tuleneb, et sätet, mille kohaselt võib abi anda projektidele, mille elluviimine algas enne abitaotluse esitamist,
ei viidud määruse nr 285/1999 asendamise käigus sisse – nagu väidab Sardiinia maakond – deliberazionedega nr 33/4 ja 33/6,
vaid see oli juba selle määruse osa, milles kehtestati esimest korda seaduse nr 9/1998 rakendussätted. Vastupidi Sardiinia
maakonna väidetule ei olnud selle sätte sisseviimine seega põhjendatud menetluste kohandamisega määruse nr 285/1999 asendamisel
deliberazionega nr 33/4.
Seega tuleb Sardiinia maakonna argument faktilise aluse puudumisel tagasi lükata.
1998. aasta juhendi punkti 4.2 õigusvastasuse väide
SF Turistico Immobiliare viitab EÜ artikli 241 alusel 1998. aasta juhendi punkti 4.2 õigusvastasusele, kuna see ei võimalda,
või see on tõlgendatav nii, et see ei võimalda hinnata sellise abi kokkusobivust ühisturuga, mis on antud niisuguste projektide
rahastamiseks, mille täitmine algas enne abitaotluse esitamist. Sellistel asjaoludel on kõnealune punkt 4.2 vastuolus seaduse
mõttega, mis on omane ühenduse poliitikale riigiabi valdkonnas.
SF Turistico Immobiliare rõhutab selles osas, et riigiabi esemeks olevates projektides on sageli ette nähtud struktuurilised
ja infrastruktuurilised abimeetmed, mida toetab sama abikava ning mis moodustavad ehitustööde koordineeritud kogumi, mis on
küll omavahel seotud, kuid säilitavad oma toimimises teatava iseseisvuse. Nii oli konkreetsel juhul tegemist ühise taotlusega,
mis vaidlusaluse kava raames hõlmas erinevate sisseseadete ja hoonete viimistluse, laiendamise, uuendamise või uuesti ehitamise
projekte, mis olles küll ühes ja samas rahastamistaotluses, võidakse ellu viia eraldi. 1998. aasta juhendi punkti 4.2 range
kohaldamine tähendab siiski, et kavandatud ehitustööde väikese osa teostamisest, mis vastab neist ligikaudu 5%‑le, tuleneb
abi täielik lubamatus, kuigi kavandatud ehitustööde teisi osasid alustati nõuetekohaselt pärast abitaotluse esitamist.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
–       Õigusvastasuse väite vastuvõetavus
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt väljendab EÜ artikkel 241 üldpõhimõtet, mis tagab igale
menetlusosalisele õiguse vaidlustada neid otseselt ja isiklikult puudutava otsuse tühistamiseks institutsioonide selliste
varasemate aktide kehtivus, mis – isegi kui need ei ole määruse kujul – on vaidlusaluse otsuse õiguslikuks aluseks, kui menetlusosalistel
ei olnud õigust esitada EÜ artikli 230 alusel otse hagi nende aktide vastu, mis toovad nende suhtes kaasa õiguslikke tagajärgi,
ilma et neil oleks olnud võimalus taotleda vastavate aktide tühistamist (Euroopa Kohtu 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas
92/78: Simmenthal
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 777, punktid 39 ja 40, ning Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 272).
Kuna EÜ artikli 241 eesmärk ei ole võimaldada poolel vaidlustada mis tahes üldakti kehtivust mis tahes hagi puhul, siis üldakt,
mille õigusvastasust väidetakse, peab olema hagi esemeks olevale juhtumile otseselt või kaudselt kohaldatav ning vaidlustatud
üksikotsuse ja kõnealuse üldakti vahel peab olema otsene õiguslik seos (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1965. aasta otsus kohtuasjas
21/64: Macchiorlati Dalmas
vs.
ülemamet, EKL 1965, lk 227, 245, ja 13. juuli 1966. aasta otsus kohtuasjas 32/65, Itaalia
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1966, lk 563, 594; Üldkohtu 26. oktoobri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑6/92 ja T‑52/92:
Reinarz
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑1047, punkt 57; eespool punktis 206 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs
. komisjon, punkt 273, ja 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑64/02: Heubach
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑5137, punkt 35).
Mis puudutab 1998. aasta juhendit, siis tuleb märkida, et selle sissejuhatavast osast tuleneb, et juhendis määratakse üldiselt
ja abstraktselt kindlaks kriteeriumid, mida komisjon kohaldab piirkondliku abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel EÜ artikli 87
lõike 3 punktide a ja c alusel, ning järelikult tagatakse sellist abi andvate liikmesriikide õiguskindlus. Iseäranis on 1998. aasta
juhendi punktis 4.2 kehtestatud tingimus kohaldatav selles juhendis viidatud igasugusele abile, sõltumata abi eesmärgist,
vormist või summast.
Lisaks on vaidlustatud otsuses komisjon vaidlusaluse abi ühisturuga kokkusobivuse hindamise raames sõnaselgelt toetunud 1998. aasta
juhendi punktile 4.2. Sellest järeldub, et kuigi 1998. aasta juhendi punkt 4.2 ei ole vaidlustatud otsuse õiguslik alus, sest
see otsus põhineb EÜ artikli 88 lõikel 2 ning Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artikli 62 lõike 1 punktil a, oli selles
tingimuses üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud viis, kuidas komisjon hindas kõnealuse abi kokkusobivust ühisturuga.
Järelikult on käesoleval juhul vaidlustatud otsuse ja üldakti, milleks on 1998. aasta juhend, vahel otsene õiguslik seos.
Kuna SF Turistico Immobiliare ei saanud nõuda juhendi kui üldakti tühistamist, saab selle kohta esitada õigusvastasuse väite
(vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 206 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs
. komisjon, punktid 272–276).
Seega on 1998. aasta juhendi õigusvastasuse väide vastuvõetav.
–       Põhiküsimus
Vastavalt 1998. aasta juhendi punktile 4.2 „tuleb abikavas sätestada, et abitaotlus esitatakse enne projekti algust”. Õigusvastasuse
väite toetuseks hageja esitatud argumendid sisaldavad sisuliselt väidet, et selle sätte komisjoni poolt tõlgendamisel, mille
kohaselt puudub käesolevas asjas kõnealusel abikaval ergutav mõju, kuna see võimaldab finantsabi andmist töödele, millega
on alustatud enne abitaotluse esitamist, ei võeta piisavalt arvesse käesoleva juhtumi asjaolusid ning see on vastuolus loogikaga,
mis on aluseks ühenduse poliitikale riigiabi valdkonnas.
Selles osas tuleb märkida, et Üldkohus on juba otsustanud, et 1998. aasta juhendi punkt 4.2 seondub kronoloogilist laadi asjaoluga
ning viitab seega
ratione temporis
analüüsile, mis on igati sobiv ergutava mõju hindamiseks. Hinnata tuleb nimelt seoses asjaomase ettevõtja otsusega investeerida,
mis tähistab selle dünaamilise protsessi algust, mida kujutab endast tingimata selline ettevõtlusinvesteering (Üldkohtu 14. jaanuari
2009. aasta otsus kohtuasjas T‑162/06: Kronoply
vs
. komisjon, EKL 2009, lk II‑1, punkt 80). Samuti on Euroopa Kohus tõdenud, et järeldus, et abi ei ole vajalik, võib tuleneda
eelkõige asjaolust, et huvitatud ettevõtja on enne pädevatele ametivõimudele abitaotluse esitamist abiprojekti juba käivitanud
või isegi teostanud, mis välistab selle, et kõnealusel abil võiks olla ergutav roll (Euroopa Kohtu 15. aprilli 2008. aasta
otsus kohtuasjas C‑390/06: Nuova Agricast, EKL 2008, lk I‑2577, punkt 69).
Sõltumata eespool toodust, tuleb tõdeda, et projekti elluviimisele eelneva taotluse kriteerium on asjakohane ning sobiv.
Nimelt on 1998. aasta juhendi punkti 4.2 kriteeriumi kohaldamise eesmärk tuvastada, kas abimeetmel on ergutav mõju olukorras,
kus täielikult ei ole võimalik uurida tulevaste abisaajate investeerimisotsuste kõiki aspekte. Selles osas tuleneb 1998. aasta
juhendi punkti 2 teisest kuni neljandast lõigust, et komisjon kiidab üldjuhul heaks piirkondliku abi üksnes abikavade kujul,
kuna ta leiab, et ajutine individuaalne abi ei vasta tingimusele, mille kohaselt tuleb tasakaal tagada abist tulenevate konkurentsimoonutuste
ning abist tulenevate eeliste vahel vähemsoodsate piirkondade arengule. Teatatud abikava ühisturuga kokkusobivuse uurimise
käigus on erilised asjaolud, mis on omased erinevatele potentsiaalsetele abikava alusel abisaajatele ja sellistele konkreetsetele
projektidele, millele viimased võivad taotleda toetusi, oma määratluselt komisjonile teadmata. Järelikult peab komisjon abikava
ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tuginema kriteeriumidele, mis on kas sõltumatud tulevastele abisaajatele omastest erilistest
asjaoludest või on ühetaolised kõigi tulevaste abisaajate jaoks. Nõue, et abitaotlus oleks esitatud enne toetuse saanud projekti
elluviimise algust, võimaldab aga tagada, et asjaomane ettevõtja oleks selgelt avaldanud oma tahet saada kõnealune abikava
enne selle projekti elluviimise alustamist. See võimaldab seega vältida, et hiljem ei esitataks taotlusi projektidele, mille
elluviimist oli alustatud sõltumata abikava olemasolust. Neid kaalutlusi arvesse võttes kujutab pelk tuvastamine, et abitaotlus
eelnes investeerimisprojekti elluviimisega alustamisele, endast lihtsat, asjakohast ja sobivat kriteeriumi, mis võimaldab
komisjonil eeldada ergutava mõju olemasolu.
Lisaks, kuna SF Turistico Immobiliare viitab oma investeerimisprojekti erilistele asjaoludele, et näidata, et 1998. aasta
juhendi punkti 4.2 kohaldamine viib lubamatute tulemusteni, siis tuleb veel kord meenutada eespool punktides 91 ja 92 esitatud
kaalutlusi ja kohtupraktikat, mille kohaselt on komisjonil abikava uurimise käigus õigus piirduda kõnealuse abikava üldiste
ja abstraktsete omaduste uurimisega, ilma et ta peaks uurima erinevate abisaajate erilist olukorda.
Seega tuleb 1998. aasta juhendi õigusvastasuse väide tagasi lükata.

Väide, et ergutava mõju olemasolu osas on tehtud ilmne hindamisviga
Sardiinia maakond, menetlusse astujad, SF Turistico Immobiliare, Timsas ja Grand Hotel Abi d’Oru väidavad, et komisjon ei
ole nõuetekohaselt hinnanud vaidlusaluse kava ergutavat mõju kohaliku turu omaduste seisukohast ning arvestades ettevõtjate
omandatud subjektiivset arusaama tugimehhanismide toimimisest.
Sellega seoses esitavad nad hulga argumente, mis puudutavad 1998. aasta juhendi kohaldamatust, sätteid eelneva abikava kohta,
siseriiklikku õiguslikku konteksti, alates seaduse nr 9/1998 vastuvõtmisest ettevõtjatel olnud kindlust saada seaduses ettenähtud
abi ning vaidlusaluse abi saajate erilist olukorda või käitumist.
Argumendid, mis puudutavad vaidlusaluse abi saajate erilist olukorda või käitumist
Sardiinia maakond, keda toetavad menetlusse astujad, kinnitab, et abisaajate tehtud investeeringuid ümbritsenud asjaoludest
ilmneb, et seadus nr 9/1998, olgugi et selle seadusega loodud abikava ei saanud veel oma lõplikku vormi, täitis täielikult
oma ergutusülesande. Nii on vajalikkuse tingimuse rikkumine ilmne, kuna kõik abisaajad esitasid abitaotlused pärast seda,
kui oli jõustunud seadus nr 9/1998, millest oli komisjonile teatatud ja mille viimane oli heaks kiitnud. Pealegi otsustasid
paljud abisaajad vaidlusaluse abikava kasuks, keeldudes alternatiivsetest meetmetest, mille nad oleksid võinud kindlasti saada
ning peaaegu kõik pidid võtma pangalaenu, mille tingimused olid oodatava abi puudumisel kokkusobimatud ettevõtte aruka juhtimisega.
Sardiinia maakond leiab seega, et komisjon ei saa tuletada pelgalt abitaotluse puudumisest enne tööde algust, et abisaajad
oleksid teinud need investeeringud sõltumata abist, ega kõrvaldada ergutavat mõju hinnanguga, mis on antud hilisema muutunud
õigusliku konteksti alusel.
Menetlusse astujad lisavad, et igal juhul ei kujuta abi vajalikkuse või ergutava mõju puudumine juhul, kui töid on alustatud
enne abitaotluse esitamist, ümberlükatavat eeldust, kui abi saajad või siseriiklikud ametivõimud esitavad komisjonile tõendid,
millest ilmneb, et ergutava mõju ja vajalikkuse kriteerium on täidetud. Käesoleval juhul oleks komisjon pidanud seega hindama,
kas see on nii, selle asemel et varjuda formaalse kriteeriumi taha, mille kohaselt peab taotlus olema esitatud enne tööde
algust.
SF Turistico Immobiliare heidab komisjonile ette, et ta välistas ergutava mõju kriteeriumi mitte üksnes seoses ehitustöödega,
mille puhul töödega oli alustatud enne abitaotluse esitamist, vaid ka seoses palju olulisemate ja funktsionaalselt sõltumatute
ehitustöödega, mille puhul abitaotlus eelnes tööde alustamisele, samas kui piirduda oleks tulnud üksnes nende ehitustööde
õigusvastasuse tuvastamisega, mis tehti enne abitaotluste esitamist. Nimelt, kui komisjon oleks tahtnud olla kindel, et ergutav
mõju säiliks täielikult, oleks ta hoopis pidanud piirduma tingimusliku otsuse tegemisega, täpsustades, et abi on ühisturuga
kokkusobiv tingimusel, kui enne taotluse esitamist tehtud kulutused jäävad ettevõtjate kanda. See oleks võimaldanud tal „puhastada”
abi Sardiinia maakonna poolt deliberazionega nr 33/6 seaduse nr 9/1998 rakendamisest, mis kvalifitseeriti alusetuks.
Timsas ja Grand Hotel Abi d’Oru väidavad, et abi ergutava mõju vaatenurgast piirdus komisjon kinnitusega, et ergutavat mõju
ei olnud võimalik ühest kavast teise üle kanda. Nad meenutavad, et nad esitasid taotlused vaidlusaluse kava raames üksnes
seetõttu, et ammendusid rahalised vahendid, mis olid ette nähtud vaidlusaluse kavaga sarnastes varasemates abikavades, mille
raames olid nad esitanud taotlused samadele projektidele. Seega ei ole täpne see, et nad alustasid töödega enne abitaotluse
esitamist, ning järelikult puuduvad kahtlused ergutava mõju olemasolu ja püsimajäämise osas.
Komisjon lükkab hagejate argumendid ümber.
Esiteks tuleb meenutada eespool punktides 213–215 esitatud kaalutlusi, mille kohaselt on kriteerium, et abitaotlus tuleb esitada
enne projektide elluviimise algust, asjakohane ja sobiv abikava ergutava mõju hindamisel. Järelikult ei ole käesoleva väite
puhul enam tegemist selle kriteeriumi kahtluse alla seadmisega, vaid üksnes analüüsimisega, kas hagejad on tõendanud, et käesoleval
juhul esineb asjaolusid, mis võivad tagada vaidlusaluse kava ergutava mõju, isegi kui taotlus ei ole esitatud enne kõnealuste
projektide elluviimise algust.
Teiseks tuleb uuesti meenutada, et vaidlustatud otsuse ese oli deliberazionega nr 33/6 kehtestatud abikava, mitte aga selle
kava raames hagejate saadud individuaalne abi, ning et komisjon ei olnud seega kohustatud hindama üksikutele abisaajatele
omaseid erilisi asjaolusid, mis on ülesanne, mis lasub Itaalia ametivõimudel igalt abisaajalt abi tagasinõudmise staadiumis
(vt eespool punktid 91 ja 92). Seega tuleb käesoleva väite kontekstis asjakohatuse tõttu tagasi lükata argumendid, mis puudutavad
abisaajate erilist olukorda või käitumist.
Järelikult tuleb tagasi lükata eespool punktides 220–224 esitatud argumendid ning analüüsida tuleb vaid argumente, mis üldiselt
puudutavad vaidlusalust kava.
Argument, mille kohaselt andis seaduse nr 9/1998 pelk jõustumine ettevõtjatele kindluse saada abi
Menetlusse astujad kinnitavad, et seaduse nr 9/1998 jõustumise ajal 5. aprillil 1998 olid selles juba üksikasjalikult ette
nähtud üheaegselt objektiivsed kriteeriumid, millele abisaajad peavad vastama, projektid, millele abi antakse, ning kõnealuse
korraga seotud summad. Deliberazionedes nr 33/4 ja 33/6 piirduti aga seaduse nr 9/1998 artikli 3 äratoomisega, ilma et muudetud
või täpsustatud oleks kriteeriume, mille oleks pidanud täitma abi, et olla abikõlblik. Seega on ilmne, et neid kriteeriume
täitev ettevõtja võib õiguspäraselt arvestada sellega, et talle antakse see abi, ning järelikult tahta alustada tööde elluviimisega.
Komisjon lükkab menetlusse astujate argumendid ümber.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et käesoleva argumendi õiguslikku ulatust tuleb eristada nende argumentide omast, mis puudutavad
abisaajate õiguspärase ootuse kaitset, mida käsitletakse allpool punktis 268 ja järgmised, ja seda isegi siis, kui kõigi nende
argumentide uurimiseks arvesse võetavad faktilised asjaolud on sisuliselt samad. Vaidlusaluse abi ergutava mõju küsimus puudutab
nimelt selle abi ühisturuga kokkusobivuse uurimist, samas kui abisaajate võimaliku õiguspärase ootuse olemasolu küsimus on
seotud abi tagastamise korralduse – mis sisaldub vaidlustatud otsuses – õiguspärasuse analüüsimisega. Siiski tuleb neil kahel
juhul hinnata, mil määral tekitas seaduse nr 9/1998 vastuvõtmine ise ettevõtjates, keda kõnealune kava puudutab, kindluse,
et nad võivad saada selles seaduses sätestatud abi.
Selles osas tuleb meenutada, et komisjoni ainupädevusse kuulub abimeetmete või abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamine,
mis allub liidu kohtu kontrollile (Euroopa Kohtu 22. märtsi 1977. aasta otsus kohtuasjas 78/76: Steinike & Weinlig, EKL 1977,
lk 595, punkt 9; 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑354/90: Fédération nationale du commerce extérieur des produits
alimentaires ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, EKL 1991, lk I‑5505, punkt 14, ning 18. juuli
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑119/05: Lucchini, EKL 2007, lk I‑6199, punkt 52). Seega, kuna puudub komisjoni otsus, milles
oleks võetud seisukoht teatatud abi kokkusobivuse kohta, siis ei saa pelk asjaolu, et siseriiklikud ametivõimud võtsid vastu
sätted, mis näevad ette abikava kehtestamise, anda potentsiaalsetele selle korra alusel abi saajatele kindlust, et nad võivad
saada nendes sätetes ette nähtud abi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑5/89: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1990, lk I‑3437, punkt 14, ning 14. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑169/95: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑135, punkt 51).
Järelikult ei saanud käesoleval juhul seaduse nr 9/1998 Sardiinia maakonna poolt vastuvõtmine iseenesest tekitada ettevõtjate
jaoks, kes täidavad selles seaduses sätestatud kriteeriumid, kindlust, et tulevikus saavad nad selles sätestatud kava raames
abi. Nimelt oli võimalik, et uurimismenetluses kvalifitseerib komisjon kõnealuse kava ühisturuga kokkusobimatuks või et ta
palub muuta abi saavate ettevõtjate või projektide abikõlblikkuse kriteeriume.
Lisaks lõpetas komisjoni poolt 12. novembril 1998 heakskiitmist käsitleva otsuse vastuvõtmine igal juhul igasuguse võimaliku
lootuse, mida oleksid võinud hellitada võimalikud abisaajad seoses selliste projektide lubatavusega, mida alustati enne abitaotluste
esitamist, kuna selles otsuses oli sõnaselgelt välistatud – nagu on märgitud eespool punktis 168 – seadusega nr 9/1998 kehtestatud
kava raames abi andmine sellistele projektidele.
Lisaks tuleb märkida, et tegelikkusele ei vasta menetlusse astujate kinnitus, mille kohaselt oli juba seaduses nr 9/1998 nimelt
üksikasjalikult sätestatud objektiivsed kriteeriumid, millele peavad vastama projektid, millele võib abi anda. Kui seaduses
nr 9/1998 puudusid sätted abitaotluse esitamise ja tööde alguse vahelise ajalise suhte kohta, siis määrusega nr 285/1999 kehtestati
sõnaselgelt ja erandlikult – nagu on märgitud eespool punktides 200 ja 201 – klausel, mille kohaselt olid kava esmakohaldamisel
lubatavad projektid, millega oli alustatud pärast seaduse nr 9/1998 jõustumist ja seega enne abitaotluse esitamist. Seega
ei tulenenud nende kavade lubatavus kuidagi selles seaduses ette nähtud kavast.
Seega tuleb menetlusse astujate argument tagasi lükata.
Järelikult, ja võttes lisaks arvesse asjaolusid, mis on juba esitatud eespool punktides 184–216 seoses argumentidega, mis
puudutavad 1998. aasta juhendi kohaldamisele mittekuulumist, eelneva abikava olemasolu ja siseriiklikku õiguslikku konteksti,
tuleb tervikuna tagasi lükata väide, et vaidlusaluse kava ergutava mõju osas on tehtud ilmne hindamisviga.

Väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 3
Menetlusse astujad ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et vaidlustatud otsus on vastuolus EÜ artikli 87 lõikega 3, kuna
vaidlusalune kava on tunnistatud ühisturuga kokkusobimatuks.
Menetlusse astujad kinnitavad selles osas, et seadusega nr 9/1998 – nagu ka selle rakendusmäärusega – laiendati turismi- ja
majutussektorile eeliseid, mis olid ette nähtud varasemas komisjoni heakskiidetud kavas vastavalt EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a
sätestatud erandile. Seega, kuna komisjon tunnistas selle sama abikava ühisturuga kokkusobimatuks turismi- ja majutussektori
osas, rikkus komisjon kõnealust asutamislepingu sätet.
SF Turistico Immobiliare väidab, et komisjon pööras ümber tõendamiskoormise, leides vaidlustatud otsuse põhjenduses 70, et
Itaalia ametivõimud ei toonud välja ühtegi argumenti, mille kohaselt võiks kõnealune abi olla kokkusobiv muude sätete alusel
kui EÜ artikli 87 lõike 3 punkt a, kuigi ta pidi hindama, milline on summa, mis on ühisturuga kokkusobiv. Nimelt ei arvutanud
komisjon summasid, mis tegelikult vastavad taotlusele eelnevale ajavahemikule, selleks et hinnata mõju „määrale”, mis ulatuses
need kulud võisid moonutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Tema enda abitaotluses on aga võimalik eristada ühelt poolt
taotlust seoses enne taotluse esitamist alanud töödega ning teiselt poolt täiesti iseseisvat taotlust seoses pärast selle
taotluse esitamist alanud töödega.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esimesena tuleb tagasi lükata menetlusse astujate seisukoht, mille kohaselt kujutas seadus nr 9/1998 vaid endast komisjoni
poolt heakskiidetud varasema kava laiendamist turismi- ja majutussektorile, mis on põhjus, miks selles seaduses ette nähtud
kava ei saa tunnistada ühisturuga kokkusobimatuks.
Esiteks ei puuduta vaidlustatud otsuses sisalduv kokkusobimatuse kinnitus seadusega nr 9/1998 kehtestatud abikava, nagu sellest
teatas Itaalia Vabariik ning nagu see heakskiitmist käsitlevas otsuses heaks kiideti. Nagu on märgitud eespool punktis 87,
leidis komisjon ikkagi, et see kord on ühisturuga kokkusobiv. Seevastu tunnistati ühisturuga kokkusobimatuks selle korra deliberazione
nr 33/6 alusel laiendamine projektidele, mille elluviimine algas enne abitaotluse esitamist.
Teiseks isegi kui eeldada, et vaidlusalune kava kujutab endast komisjoni heakskiidetud varasema kava laiendamist või pikendamist,
tuleb meenutada, et nagu on märgitud eespool punktis 190, ei saa abikava kokkusobivuse hindamist mõjutada asjaolu, et sellele
võisid eelneda muud kavad, mille puhul komisjon nõustus teatud üksikasjadega.
Teisena tuleb samuti tagasi lükata SF Turistico Immobiliare esitatud etteheide, mille kohaselt peab sisuliselt komisjon tõendama,
et vaidlusalune abi on ühisturuga kokkusobimatu, mitte ei pea Itaalia ametivõimud tõendama vastupidist.
Selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et kui komisjon otsustab algatada ametliku uurimismenetluse, peavad asjaomane liikmesriik
ja käsitletava meetme adressaadid esitama oma argumendid, et tõendada, et kõnealune meede ei kujuta endast abi või et see
on kokkusobiv ühisturuga, kuna ametliku menetluse eesmärk on täpsemalt teavitada komisjoni juhtumi kõigist asjaoludest. Kuigi
komisjon peab ametliku menetluse algatamisel selgelt sõnastama oma kahtlused abi kokkusobivuse osas, et võimaldada liikmesriigil
ja huvitatud isikutel neile võimalikult põhjalikult vastata, on samuti tõsi, et viimased peavad need kahtlused hajutama ning
tõendama, et kõnealune meede vastab erandi tegemise tingimustele (vt selle kohta eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Ferriere
Nord
vs
. komisjon, punktid 93 ja 94 ning seal viidatud kohtupraktika). Abile erandina asutamislepingu sätetest heakskiidu saamiseks
peab asjaomane liikmesriik komisjoniga koostöö tegemise kohustuse täitmiseks esitama kogu teabe, mis võimaldab sellel institutsioonil
kontrollida, kas taotletud erandi kohaldamise tingimused on täidetud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. aprilli 1993. aasta
otsus kohtuasjas C‑364/90: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑2097, punkt 20, ning eespool punktis 42 viidatud Üldkohtu otsus kohtuasjas Regione autonoma della
Sardegna
vs
. komisjon, punkt 129, ja 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑17/03: Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑1139, punkt 48).
Käesoleval juhul pidid seega Itaalia Vabariik ning teise võimalusena vaidlusaluse abi saajad tõendama, et projektid, mis abi
said, olid ühisturuga kokkusobimatud.
Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 91, ei ole komisjon abikava olemasolul üldjuhul kohustatud analüüsima üksikjuhtudel
antud abi, vaid ta võib piirduda kõnealuse abikava üldiste omaduste uurimisega, olemata kohustatud kontrollima igat kohaldamise
juhtumit.
Seega tuleb tagasi lükata eespool punktis 240 SF Turistico Immobiliare esitatud argument.
Järelikult tuleb EÜ artikli 87 lõike 3 rikkumist puudutav väide tagasi lükata.

Väide, mis puudutab erapooletuse põhimõtte ja konkurentsi kaitse põhimõtte rikkumist
Menetlusse astujad väidavad, et seaduses nr 9/1998 viidatud abi anti ka kümnele turismiettevõtjale, kes alustasid töödega
enne seaduse ja seadust rakendavate deliberazionede nr 33/4 ja 33/6 avaldamist, kuid pärast oma abitaotluste esitamist. Arvestades
ergutamise määratlemiseks komisjoni toodud kriteeriume, on need ettevõtjad samas olukorras, kui menetlusse astujad. Komisjon
ei nõudnud aga nendele kümnele ettevõtjale üle kantud abi tagastamist, mis viitab erapooletuse põhimõtte rikkumisele.
Lisaks said menetlusse astujate arvates kümme kõnealust ettevõtjat põhjendamatu eelise võrreldes nendega, kes on kohustatud
tagastama juba saadud abi. Sellest ilmneb turismi- ja majutussektori ettevõtjate vahelise konkurentsi rikkumine.
Komisjon ei ole selle väite põhjendatuse kohta sõnaselget seisukohta avaldanud.
Kõigepealt tuleb täpsustada, et menetlusse astujad viitavad oma menetlusse astuja seisukohtade punktis 54 kümnele ettevõtjale,
keda mainitakse Sardiinia maakonna poolt komisjonile 14. aprillil 2003 saadetud kirja punktis 3.3 ning kes esitasid abitaotluse
menetluse raames, mis oli ette nähtud määruses nr 285/1999, mis tunnistati hiljem kehtetuks. Nagu on märgitud eespool punktis 198,
ilmneb vaidlustatud otsusest, et komisjon ühines selles kirjas Sardiinia maakonna toodud arvamusega, mille kohaselt tuleb
nende kümne ettevõtja investeerimisprojektide puhul arvesse võtta esimese taotluse kuupäeva. Järelikult leidis ta, et nendele
kümnele ettevõtjale antud abi vastas kriteeriumile, mille kohaselt peab taotlus olema esitatud enne tööde algust, ning et
abi ei olnud seega ebaseaduslik ega kokkusobimatu ühisturuga.
Seega ei olnud need kümme ettevõtjat samas olukorras kui hagejad ja menetlusse astujad. Nimelt, kui viimati nimetatu ei esitanud
abitaotlust enne nende investeerimisprojektidega seotud tööde algust, siis kümme kõnealust ettevõtjat olid tõepoolest esitanud
taotlused rakendusmääruse alusel, mis hiljem tunnistati kehtetuks. Mis puudutab aga riigiabi kontrolli ühenduse õiguse seisukohast,
siis on teisese tähtsusega küsimus, kas abitaotlus on kooskõlas siseriiklikes rakendussätetes ette nähtud vorminõuetega. Nagu
on märgitud eespool punktis 215, siis nõue, et asjaomane ettevõtja oleks selgelt avaldanud oma tahet saada kõnealune abikava
enne abi saanud projekti elluviimise alustamist, võimaldab vältida, et hiljem ei esitataks taotlusi projektidele, mille elluviimist
oli alustatud sõltumata abikava olemasolust.
Kuna see nõue on täidetud menetlusse astujate nimetatud kümne ettevõtja puhul, kuid mitte menetlusse astujate ega hagejate
osas, siis ei ole käesoleval juhul sarnaseid olukordasid ebavõrdselt koheldud ega rikutud erapooletuse kohustust. Samuti ei
ole kümme kõnealust ettevõtjat saanud põhjendamatut konkurentsieelist menetlusse astujate ees.
Seega tuleb tagasi lükata väide, mis puudutab erapooletuse põhimõtte ja konkurentsi kaitse põhimõtte rikkumist.

Väide, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Seaduse nr 9/1998 vastuvõtmisel Sardiinia maakonna õiguspärane ootus juhendi puudumisse
Sardiinia maakonna kinnitab, et komisjon jättis kõnealuse abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamisel arvesse võtmata tema
õiguspärase ootuse. Sellise ootuse olemasolu oleks aga komisjon pidanud uurima omal algatusel määruse nr 659/1999 artikli 14
alusel, mille kohaselt on tal keelatud määrata abi tagasinõudmist, kui see läheb vastuollu ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Esiteks rõhutab ta selles osas, et kohustus ette näha, et abitaotlus oleks esitatud enne projektide elluviimise algust, tuleneb
otseselt 1998. aasta juhendist ning seda ei olnud sätestatud piirkondlikku abi puudutavas varasemas kavas. Teiseks oli see
juhend avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas seaduse nr 9/1998 vastuvõtmisele eelnenud päeval. Seega ta leiab, et tal ei olnud
objektiivselt võimalik algusest peale tagada, et seadus nr 9/1998 oleks 1998. aasta juhendiga kooskõlas.
Komisjon vaidleb Sardiinia maakonna argumentidele vastu.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele igal isikul, kellele institutsioon
on tekitanud põhjendatud lootusi. Siiski ei saa õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele tugineda isik, kes on süüdi
kehtivate õigusnormide ilmses rikkumises (Euroopa Kohtu 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑96/89: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1991, lk I‑2461, punkt 30, ja 14. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑65/02 P ja C‑73/02 P: ThyssenKrupp
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑6773, punkt 41; Üldkohtu 9. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑217/01: Forum des migrants
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑1563, punkt 76).
Nagu on tuvastatud eespool punktides 177–180, siis kuna käesoleval juhul ei vastanud deliberaziones nr 33/6 asuvad sätted
tingimusele, mille kohaselt peab abitaotlus eelnema tööde alustamisele, viis Sardiinia maakond sisse ebaseadusliku abikava,
kuna sellest ei olnud komisjonile teatatud. Sardiinia maakond rikkus seega kehtivaid õigusnorme, kuna ta ei järginud EÜ artikli 88
lõiget 3, milles on sätestatud, et liikmesriigid ei tohi rakendada uut abi enne, kui komisjon on selle kokkusobivuse kohta
ühisturuga teinud lõpliku otsuse.
See rikkumine oli ilmne, kuna nii 1998. aasta juhendis kui heakskiitmist käsitlevas otsuses mainitakse sõnaselgelt tingimust,
et taotlus tuleb esitada enne tööde algust.
Lisaks kinnitas Sardiinia maakond 28. septembri 1998. aasta kirjas komisjonile, et „seaduses [nr 9/1998] ette nähtud abi võidakse
anda üksnes hiljem elluviidavatele ettevõtlusalastele algatustele”. Selles osas tuleb meenutada, et seaduse nr 9/1998 tekstis
endas ei olnud ette nähtud, et antakse abi investeerimisprojektidele, millega oli alustatud enne abitaotluse esitamist. Seega
ei ole määrav, et seda seadust puudutavas õigusloomemenetluses ei olnud Sardiinia maakonnal tegelikult võimalik arvesse võtta
1998. aasta juhendit, mis avaldati seaduse vastuvõtmisele eelneval päeval. Seevastu normid, millega kehtestati võimalus esitada
abitaotlused tagantjärele juba alustatud projektidele, nimelt määrus nr 285/1999 ning deliberazione nr 33/6, võeti vastu vastavalt
29. aprillil 1999 ning 27. juulil 2000 ning on seega nii 1998. aasta juhendi avaldamisest kui ka heakskiitmist käsitlevast
otsusest tunduvalt hilisemad.
Viimaks tuleneb deliberazione nr 33/6 sõnastusest enesest, et Sardiinia maakond oli suurepäraselt teadlik sellest, et juba
alustatud projektidele abitaotluste heakskiitmine rikub ühenduse õigust, kuna deliberaziones nr 33/6 mainitakse kohaliku haldusvõimu
vastutust, „mis tuleneb selliste juhiste ametlikust avaldamisest, mis sisaldavad sätteid, mis nagu käesoleval juhul on vastuolus
EL eeskirjadega”.
Järelikult ei saa Sardiinia maakond eespool punktis 261 viidatud kohtupraktika alusel tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Seega tuleb tagasi lükata väide, mis põhineb selle põhimõtte rikkumisel, niivõrd kui see tugineb Sardiinia maakonna väidetavale
õiguspärasele ootusele.
Abisaajate õiguspärane ootus, mis puudutab varasema heakskiitmist käsitleva otsuse olemasolu ja käesoleva juhtumi asjaolusid
Sardiinia maakond, menetlusse astujad, SF Turistico Immobiliare, Timsas ja Grand Hotel Abi d’Oru väidavad, et kõnealused abisaajad
võivad tugineda õiguspärasele ootusele seoses saadud abi kokkusobivusega. Seda ootust kaitseb nimelt määruse nr 659/1999 artikkel 14.
Nende poolte arvates tugineb vaidlusaluse abi saajate ootus heakskiitmist käsitleva otsuse olemasolule, asjaolule, et seadus
nr 9/1998 täpsustas juba ise kõik kriteeriumid, mis olid nõutavad individuaalse abi andmiseks, Itaalia ametivõimude antavatele
tagatistele ning komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsusele mitte esitada vastuväiteid abikavale investeeringute tegemiseks
Itaalia vähem soodsatesse piirkondadesse kuni 31. detsembrini 2006 (riigiabi N 715/99 – Itaalia), mille kokkuvõte avaldati
Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT C 278, lk 26) ja mis puudutas abikava, mis oli toodud legge n° 488/92, conversione in legge,
con modificazioni, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, concernente rifinanziamento della legge 1 marzo 1986, n. 64,
recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno’s (seadus nr 488/92, millega pärast sisseviidud
muudatusi muudeti seaduseks 22. oktoobri 1992. aasta dekreetseadus nr 415, mis puudutab Mezzogiornole antavat erakorralist
abi käsitlevaid ühtseid eeskirju sisaldava 1. märtsi 1986. aasta seaduse nr 64 taasrahastamist) (
GURI
nr 299, 21.12.1992, lk 3, parandus:
GURI
nr 301, 23.12.1992, lk 40), millega nähti ette, et abikõlblikeks kuludeks olid kulud, mis olid tekkinud pärast abitaotluses
viidatud kutsele eelneva kutse tähtpäeva.
Nende ootus tugevnes määrusega nr 285/1999 ja deliberazionega nr 33/6, selgitustega, mis saadi Sardiinia maakonna haldusteenistustelt
abi ühisturuga kokkusobivuse osas, asjaolu tõttu, et maakond korrapäraselt rahuldas tagasimaksmise taotlused, ning tulenevalt
aeglusest, millega komisjon menetles tema töid, võtmata abi maksmise peatamise meetmeid.
SF Turistico Immobiliare rõhutab, et seda ootust ei saa kahtluse alla seada asjaolu, et komisjonile ei teatatud määrusest
nr 285/1999 ega deliberazionest nr 33/6. SF Turistico Immobiliare arvates on ülemäärane kohustada abisaajaid, et nad nõuaksid
Sardiinia maakonnalt ametlikku tõendit iga menetlust mõjutava meetme komisjonile edastamise kohta või nad nõuaksid komisjonilt
pärast abi andmist, kas teda on teavitatud igast hilisemast või potentsiaalselt olulisest aktist.
Komisjon vaidleb vastu hagejate ja menetlusse astujate argumentidele.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et õiguse puhul tugineda õiguspärase ootuse kaitsele on eeldatav, et täidetud on kolm
tingimust. Esiteks peavad ühenduse ametiasutused andma huvitatud isikule kinnitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit
kindlad, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on
antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt Üldkohtu
30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑347/03: Branco
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑2555, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika; 23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑282/02:
Cementbouw Handel & Industrie
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑319, punkt 77, ja 30. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑444/07: CPEM
vs
. komisjon, EKL 2009, lk II‑2121, punkt 126).
Siiski saab riigiabi lubatavuse osas tekkinud õiguspärasele ootusele üldjuhul ja erandlike asjaolude puudumisel tugineda üksnes
siis, kui see abi on antud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust järgides. Hoolas ettevõtja peab nimelt suutma üldjuhul kindlaks
teha, kas kõnealust menetlust on järgitud (eespool punktis 232 viidatud Euroopa Kohtu 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 14; eespool punktis 232 viidatud 14. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas Hispaania
vs
. komisjon, punkt 51, ning 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑24/95: Alcan Deutschland, EKL 1997, lk I‑1591, punkt 25).
Nagu on märgitud eespool punktides 168 ja 180, tuleneb käesoleval juhul heakskiitmist käsitlevast otsusest selgelt, et komisjon
andis heakskiidu üksnes abile seoses projektidega, millega alustati pärast abitaotluse esitamist, ning et vaidlusalust abi,
mis ei järginud seda tingimust, ei antud seega EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust järgides. Sellest tuleneb kooskõlas eelnevas
punktis viidatud kohtupraktikaga, et vaidlusaluse abi saajatel ei ole üldjuhul võimalik selle abi lubatavuse osas tugineda
õiguspärasele ootusele.
Kohtupraktikas ei välistata ebaseadusliku abi saaja jaoks küll võimalust tugineda abi tagasimaksmise menetluses erandlikele
asjaoludele, mille alusel nad võisid õiguspäraselt eeldada, et see abi on seaduslik, selleks et keelduda abi tagasimaksmisest
(eespool punktis 232 viidatud 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 16; Üldkohtu 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑126/96 ja T‑127/96: BFM ja EFIM
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑3437, punkt 69, ning eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Fleuren Compost
vs
. komisjon, punkt 136).
Siiski tuleneb kaudselt Euroopa Kohtu praktikast (eespool punktis 232 viidatud 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
komisjon
vs.
Saksamaa, punktid 13–16, ja eespool punktis 274 viidatud otsus kohtuasjas Alcan Deutschland, punktid 24 ja 25) ning Üldkohus
on korduvalt sõnaselgelt otsustanud (Üldkohtu 8. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑459/93: Siemens
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑1675, punktid 104 ja 105; 27. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑67/94: Ladbroke Racing
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1, punkt 83, ning eespool punktis 132 viidatud otsus kohtuasjas Fleuren Compost
vs
. komisjon, punkt 137), et need abisaajad võivad tugineda sellistele erandlikele asjaoludele asjakohaste siseriiklike õigusnormide
alusel üksnes abi tagasinõudmise menetluses siseriiklikus kohtus, kes on ainsana pädev hindama juhtumi asjaolusid pärast seda,
kui ta on vajadusel tõlgendamise eesmärgil esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused.
Igal juhul ei saa käesoleval juhul hagejate ja menetlusse astujate esitatud ühtegi asjaolu lugeda selliseks, millega võiks
põhjendada vaidlustatud otsuse tühistamist.
Esiteks kuna on väidetud, et abisaajate väidetav õiguspärane ootus tugines heakskiitmist käsitleva otsuse olemasolule ning
asjaolule, et juba seaduses nr 9/1998 eneses olid täpsustatud kõik kriteeriumid, mis olid nõutavad individuaalse abi andmiseks,
mistõttu arvestasid need kriteeriumid täitnud potentsiaalsed abisaajad abi saamisega, siis tuleneb eespool punktides 232–234
ja 168 toodud kaalutlustest, et seaduse nr 9/1998 vastuvõtmine ega heakskiitmist käsitlev otsus kumbki ei saanud tekitada
kindlust, et neil on võimalik saada vaidlusalust abi õiguspäraselt. Järelikult ei saanud need aktid enam tekitada vaidlusaluse
abi saajates õiguspärast ootust.
Sama ilmneb ka Üldkohtu 5. juuni 2001. aasta otsuse kohtuasjas T‑6/99: ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi
vs
. komisjon (EKL 2001, lk II‑1523) punktist 189, millele viitab Sardiinia maakond. Nagu komisjon märkis õigesti kohtuasjas,
milles see otsus tehti, ning erinevalt käesoleva kohtuasja asjaoludest kiitis ta kõnealuse abi sõnaselgelt heaks otsusega,
mis tehti pärast asjaomase liikmesriigi poolt vormikohast teatamist. See toimus täpsemalt põhjusel, et Üldkohus leidis, et
õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega on vastuolus abisaajatelt kõnealuse abi tagasinõudmine, vaatamata asjaolule, et komisjon
tuvastas hiljem uue teabe alusel, et abi on ühisturuga kokkusobimatu (eespool viidatud kohtuotsus ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi
vs
. komisjon, punktid 188 ja 189).
Teiseks tuleb seoses Itaalia ametivõimude antud kinnitustega, määrusega nr 285/1999, deliberazionega nr 33/6, selgitustega,
mis saadi Sardiinia maakonna haldusteenistustelt abi kokkusobivuse kohta ühisturuga, ning asjaoluga, et Sardiinia maakond
korrapäraselt rahuldas abi tagasinõudmise taotlusi, tuvastada, et kõik need elemendid kujutavad endast siseriiklike ametivõimude
tegevust. Seega ei vasta need eespool punktis 273 viidatud kohtupraktikas toodud esimesele tingimusele, mille kohaselt peavad
ühenduse ametiasutused andma huvitatud isikutele tagatised, millele tugineb viimaste õiguspärane ootus.
Kolmandaks, mis puudutab komisjoni menetluse väidetavat aeglust, siis jättes kõrvale eespool punktis 100 toodud asjaolu, et
esialgse uurimismenetluse kestust ei saa käesoleval juhul lugeda liiga pikaks, väidab komisjon õigesti, et komisjoni ilmselge
tegevusetus ei oma tähtsust juhul, kui abikavast ei ole komisjonile teatatud (Euroopa Kohtu 11. novembri 2004. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑183/02 P ja C‑187/02 P: Demesa ja Territorio Histórico de Álava
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑10609, punkt 52).
Neljandaks ei saanud ka komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsus, mis puudutab seaduses nr 488/92 toodud abikava ning milles
loeti teatud tingimustel abikõlblikuks kulud, mis olid tehtud enne abitaotluse esitamist, luua vaidlusaluse abi saajates õiguspärast
ootust. Nimelt tuleb meenutada, et EÜ artikli 87 lõikest 1 tuleneva üldpõhimõtte kohaselt on riigiabi andmine keelatud. Kohtupraktika
kohaselt tuleb erandeid sellest põhimõttest tõlgendada kitsalt (eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Fleuren Compost
vs
. komisjon, punkt 75). Järelikult puudutab abikavale vastuväidete esitamata jätmise otsus ainult selles kavas ettenähtud abi
tegelikku andmist ning see ei saa seega tulevikus sarnaste projektide puhul abi saajates tekitada kõnealuse abi ühisturuga
kokkusobivuse suhtes õiguspärast ootust (vt selle kohta Üldkohtu 2. detsembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑362/05
ja T‑363/05: Nuova Agricast ja Cofra
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 80).
Seega tuleb tagasi lükata väide, mis põhineb õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisel.

Väide, et rikutud on vähese tähtsusega abi reguleerivaid sätteid
Menetlusse astujad ja SF Turistico Immobiliare väidavad, et komisjon on rikkunud vähese tähtsusega abi reguleerivaid sätteid.
Menetlusse astujad leiavad selles osas, et komisjon oleks pidanud piirduma sellega, et kohustada Sardiinia maakonda tagasi
nõudma ülekantud abisummast osa, mis ületab komisjoni 15. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1998/2006, milles käsitletakse
[EÜ] artiklite 87 ja 88 kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes (ELT L 379, lk 5), artiklis 2 sätestatud ülemmäära 200 000
eurot, või igal juhul osa, mis ületab määruse nr 69/2001 artiklis 2 sätestatud ülemmäära 100 000 eurot.
SF Turistico Immobiliare lisab, et välistades, et enne abitaotluse esitamist kantud kulusid loetakse vähese tähtsusega abi
raames tehtuks, ei võtnud komisjon arvesse Sardiinia maakonna territooriumil olevat erandlikku olukorda, mis oli tingitud
kattuvatest omavahel vastuolus olevatest sätetest, mis pärinevad erinevatest allikatest ja mille kõigi eesmärk oli reguleerida
abi turismisektoris.
Tema arvates on vähese tähtsusega abi vabastatud teatamiskohustusest, kuna see abi hõlmab „igasugust avaliku sektori abi”
ning ei kahjusta võimalust saada sama projekti jaoks muud abi. Komisjon tõlgendas sõnu „projekt kui tervik” taotlusele lisatud
arvutuses toodud esimese kulutuse alusel liiga formaalselt.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Kõigepealt tuleb kindlaks teha, milline järgnevatest erinevatest instrumentidest vähese tähtsusega abi valdkonnas on käesoleva
kohtuasja asjaoludele ajaliselt kohaldatav. See valdkond on järgemööda olnud komisjoni teatise vähese tähtsusega abi kohta
(EÜT 1996, C 68, lk 9), määruse nr 69/2001 ning määruse nr 1998/2006 ese.
Tulenevalt määruse nr 69/2001 põhjenduse 5 kolmandast lausest ning määruse nr 1998/2006 põhjendusest 10 tuleb vähese tähtsusega
abi andmise ajana käsitleda aega, millal abisaajale antakse kohaldatavate siseriiklike õigusnormide alusel seaduslik õigus
seda abi saada. Selles osas tuleb märkida, et Sardiinia maakonna 14. aprilli 2003. aasta kirjas sisalduvatest erinevatest
tabelitest ilmneb, et vaidlusalust abi puudutavad abitaotlused esitati ajavahemikus 20. jaanuarist 31. märtsini 2001. Järelikult
ei saanud kuupäev, mil kõnealune abi anti, olla enne aprilli 2001. Määruse nr 69/2001 artikli 4 lõike 1 kohaselt jõustus see
määrus 2. veebruaril 2001 ehk 20‑ndal päeval pärast selle 13. jaanuaril 2001 avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas. Seega
tuleb käesoleval juhul kohaldada neid vähese tähtsusega abi puudutavaid sätteid, mis asuvad määruses nr 69/2001.
Edasi mis puudutab kõnealuste sätete sisu, siis määruse nr 69/2001 artiklis 2 pealkirjaga „Vähese tähtsusega abi” on sätestatud:
„1.      Kui abistamismeetmed vastavad lõigete 2 ja 3 tingimustele, ei käsitleta neid kõiki asutamislepingu artikli 87 lõike 1 tingimusi
täitvana ja seetõttu vabastatakse need asutamislepingu artikli 88 lõike 3 kohasest teatamiskohustusest.
2.      Ühele ettevõttele antava vähese tähtsusega abi kogusumma ei ületa kolme aasta jooksul 100 000 eurot. Seda ülemmäära kohaldatakse
abi vormist või eesmärgist olenemata.
[…]”.
Lisaks tuleneb määruse nr 69/2001 põhjenduse 5 neljandast lausest, et „[v]ähese tähtsuse reegel ei piira ettevõtte võimalust
saada samaks meetmeks riigiabi, mille on heaks kiitnud komisjon või mis on hõlmatud grupierandimäärusega”.
Viimaks sisaldab vaidlustatud otsus käesolevas asjas järgmisi norme vähese tähtsuse reegli kohaldamise kohta.
Vaidlustatud otsuse põhjenduse 68 kohaselt:
„ei ole komisjonile vastuvõetavad vähese tähtsusega abi eeskirju käsitlevad Itaalia ametiasutuste põhjendused, kuna vähese
tähtsusega abi eeskirjadele ei saa tugineda, vältimaks [1998. aasta juhendis] sätestatud kohustust esitada taotlus ergutava
mõju põhimõtte järgimise huvides enne projekti raames töö alustamist. Vaadeldav summa peab hõlmama projekti kui tervikut,
mitte üksnes abitaotlusele eelnenud toetuse osa. Komisjon ei saa aktsepteerida ettepanekut vaadelda algset tööd abikõlblikuna
vähese tähtsusega abi eeskirjade alusel, käsitledes seda väljaspool [1998. aasta juhendi] kohaldamisala.”
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 73 selgitab komisjon:
„[deliberazione nr 33/6 alusel antud abi t]uvastatud kokkusobimatus hõlmab tervikuna kogu abi, mida anti taotluse esitamise
ajal jõus olnud rakendusmeetmete alusel projektidele, mille abikõlblikud kulutused tehti enne abitaotluse esitamist, ning
mis ületab määruse nr 69/2001 artikli 2 kohaselt arvutatud vähese tähtsusega abi summat, mida abisaajal võis olla tol hetkel
õigus taotleda”.
Nendest kahest põhjendusest kogumis ilmneb, et komisjon ei kavatsenud täielikult välistada vähese tähtsuse reegli vaidlusalusele
abile kohaldamist. Selles osas tuleb meenutada, et komisjon võttis vaidlustatud otsuses seisukoha üksnes selle abikava suhtes,
mida oli muudetud deliberazionega nr 33/6. Seega ei ole vaidlustatud otsuses kuidagi välistatud, et vähese tähtsuse reeglit
võiks kohaldada teatavale individuaalsele abile, mis on antud selle kava alusel.
Seevastu tõdes komisjon, et reegli kohaldamine eeldab, et konkreetsele projektile saadud abi kogusumma jääb allapoole vähese
tähtsusega abi ülemmäära kõnealuse ettevõtja puhul ning et seega ei olnud võimalik sellele määrale vastavat summat lihtsalt
lahutada tagasinõutava abi summast ega võtta arvesse, et summa vastab enne abitaotluse esitamist tegelikult tehtud töödele.
Seega on pooltel erimeelsus vaid küsimuses, kas vähese tähtsuse reegli kohaldamisel on võimalik jagada konkreetset projekti
puudutav abi, selleks et seda reeglit saaks kohaldada summale, mis jääb allapoole kohaldatavat määra, või tuleb vastupidi
lugeda konkreetset projekti puudutav abi jagamatuks ning välistada vähese tähtsuse reegli kohaldamine seda määra ületava abi
puhul.
Kuna määruses nr 69/2001 puuduvad vastavad sõnaselged sätted, siis tuleb seda küsimust analüüsida lähtuvalt vähese tähtsuse
reegli eesmärgist.
Selles osas tuleb märkida, et oma teatise väikestele ja keskmise suurusega ettevõtjatele antava riigiabi kohta (EÜT 1992,
C 213, lk 2) punktis 3.2 põhjendas komisjon vähese tähtsuse reegli esmakehtestamist asjaoluga, et „igasugusel abil ei ole
[…] arvestatavat mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsile”, mis kehtib „iseäranis abi puhul, mille summa
on väike”, ning sooviga „lihtsustada haldusmenetlusi väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate huvides”. [Siin ja edaspidi
on osundatud teatist tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.] Nii on „soovituslik, et abi suhtes, mis ulatub teatava absoluutsummani,
millest allapoole võib [EÜ] artikli [87] lõike 1 lugeda kohaldamisele mittekuuluvaks, ei kohaldata enam komisjoni eelneva
teavitamise kohustust”.
Samuti on komisjon oma 1996. aasta teatise vähese tähtsusega abi kohta (vt eespool punkt 290) teises lõigus uuesti kinnitanud
„soovi lihtsustada haldusmenetlust nii liikmesriikide kui ka komisjoni teenistuste jaoks, kuna komisjonil peab olema võimalik
koondada oma vahendid ühenduse tasemel tõeliselt olulistele juhtumitele”. [mitteametlik tõlge]
Mis puudutab määrust nr 69/2001, siis ei sisalda see vähese tähtsuse reegli
ratio legis
’t sõnaselgelt käsitlevaid kaalutlusi, vaid piirdub järgmiste elementidega:
„Komisjoni kogemused on näidanud, et abi, mis ei ületa kolme aasta jooksul 100 000 eurot, ei mõjuta liikmesriikidevahelist
kaubandust ega moonuta või ähvarda moonutada konkurentsi, mistõttu ei ole see hõlmatud [EÜ] artikli 87 lõikega 1 (määruse
nr 69/2001 põhjenduse 5 esimene lause)”.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et vähese tähtsuse reegli eesmärk on lihtsustada haldusmenetlusi nii sellise abi saaja huvides,
kelle abi on suhteliselt väike ning ei moonuta seega konkurentsi, kui ka komisjoni huvides, kuna komisjonil peab olema võimalik
koondada oma vahendid ühenduse tõelist huvi sisaldavatele juhtumitele.
Selles osas tuleb tõdeda, et kui lubada abi jagamist, et abi ühele osale saaks kohaldada vähese tähtsuse reeglit, siis ei
aita see saavutada eespool viidatud eesmärki. Juhul kui lihtsalt lahutada ettevõtjale ette nähtud abi summast summa, mis vastab
vähese tähtsusega abi ülemmäärale, ei vabasta see komisjoni ülesandest kontrollida kõnealuse abi ühisturuga kokkusobivust
summa osas, mis ületab selle ülempiiri, ega ka kõnealust ettevõtjat kohustusest oodata selle kontrolli tulemust, enne kui
ta selle abi saab, või juhul, kui abi on ebaseaduslik, kohustusest vajadusel korral see tagasi maksta.
Lisaks, nagu komisjon õigesti väitis oma vastuses Üldkohtu kirjalikule küsimusele, võib summa jagamise lubamine käesoleva
juhtumi asjaoludel viia selleni, et hüljatakse põhimõte, mille kohaselt eeldab abi kokkusobivus ergutava mõju olemasolu antud
abi kogusumma ulatuses. Juhul kui enne abitaotluse esitamist tehtud töödele vastavad summad asuvad allpool 100 000 euro ülempiiri
ning neid summasid ei tule seega käsitleda riigiabina EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes, siis tuleb seega järeldada, et enne abitaotlust
ei ole ühtegi abi antud. Järelikult tuleks projekti pidada alustatuks pärast abitaotluse esitamist, kuigi tegelikult ei ole
seda kriteeriumi järgitud.
Selline tulemus võib ohustada riigiabi kontrollimisega taotletavaid eesmärke üldiselt, kuna see võib nõrgendada liikmesriikide
ja ettevõtjate head tahet järgida kohustust mitte anda riigiabi enne, kui komisjon on saanud võtta seisukoha abi ühisturuga
kokkusobivuse osas. Isegi kui enne abitaotluse esitamist tehtud töödele vastavad summad on kõrgemad 100 000 euro ülemmäärast,
võivad abisaajad olla ikkagi kindlad, et vähemalt üht osa ebaseaduslikult makstud abist ei nõuta tagasi. Nagu komisjon õigesti
märkis, ei ole vähese tähtsuse reegli eesmärk tagada igale ettevõtjale, kes saab ebaseaduslikku abi, et ta võib kasutada õigust
kuni vähese tähtsusega abi ülemmäärani.
Viimati nimetatud kaalutlust tugevdab mõiste „vähese tähtsusega abi” enda analüüs. Nimelt tuleneb sellest mõistest, et tegemist
peab olema abiga, mille summa on väike. Kui aga lubada tagantjärgi jagada abi, mis ületavad selleks ettenähtud ülemmäära,
viiks see selleni, et osaliselt kohaldatakse vähese tähtsuse reeglit abile, mille summa ei olnud selle andmise ajal väike.
Tõsi on see, et ebaseaduslikult antud abi kogu summa tagasinõudmisel võib kõnealune liikmesriik põhimõtteliselt kohe anda
ettevõtjale uue vähese tähtsusega abi kuni 100 000 euro suuruse ülemmäärani. Siiski, nagu rõhutas komisjon oma vastuses Üldkohtu
kirjalikule küsimusele, nõuab see avalike vahendite eraldamiseks uut otsust liikmesriigilt, kes on oma otsuses vaba, nii et
jagamise keeldu ei saa pidada puhtalt formaalseks reegliks.
Seega tuleb määruse nr 69/2001 artikli 2 lõikeid 1 ja 2 tõlgendada nii, et erandit EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustusest
ei saa teha summale, mis on osa abist, mille kogusumma ületab kolme aasta jooksul 100 000 euro suurust ülemmäära.
Igal juhul tuleb asjaolu, et määruse nr 1998/2006 artikli 2 lõike 2 teises lõigus on sõnaselgelt ette nähtud see kitsas tõlgendus,
mõista seega nii, et sellega selgitatakse normi, mitte aga nii, et sellega lisatakse vähese tähtsuse reegli kohaldamiseks
uus tingimus.
Järelikult tuleb tagasi lükata menetlusse astujate argument, mille kohaselt oleks komisjon pidanud piirduma sellega, et kohustada
Sardiinia maakonda tagasi nõudma ülekantud abisummast osa, mis ületab ülemmäära summas 200 000 eurot või vähemalt ülemmäära
summas 100 000 eurot. Samuti tuleb tagasi lükata SF Turistico Immobiliare argument, mille kohaselt oleks komisjon pidanud
vähese tähtsusega abi raames tehtuks lugema vaid osa enne abitaotluse esitamist kantud kuludest.
See ei välista võimalust, et iga üksikjuhtumi hindamisel, mida Itaalia ametivõimud peavad vaidlusaluse abi tagasinõudmisel
tegema, võib ilmneda, et teatud projektid, millega alustati enne abitaotluse esitamist ning millele ei saa seega anda abi
seadusega nr 9/1998 kehtestatud kava raames, on funktsionaalselt sõltumatud muudest projektidest, millega alustati alles pärast
abitaotluse esitamise kuupäeva ning seega võivad need projektid saada abi sama kava raames. Siiski on siinkohal tegemist küsimusega,
mida ei pea käesolevate kohtuasjade raames Üldkohus lahendama.
Seega tuleb tagasi lükata väide, et rikutud on vähese tähtsusega abi reguleerivaid sätteid.
Järelikult tuleb hagiavaldused tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate ja menetlusse astujate kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele
hagejate ja menetlusse astujate kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Liita otsuse tegemiseks kohtuasjad T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 ja T‑454/08.
2.
Jätta hagiavaldused rahuldamata.
3.
Mõista hagejatelt välja komisjoni kohtukulud, välja arvatud need, mis ta kandis seoses menetlusse astumisega, ning jätta hagejate
kohtukulud nende endi kanda.
4.
Mõista menetlusse astujatelt kohtuasjas T‑394/08 välja komisjoni kohtukulud seoses menetlusse astumisega ning jätta menetlusse
astujate kohtukulud nende endi kanda.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 20. septembril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taustII – 3
Vaidlustatud otsusII – 6
MenetlusII – 7
Poolte nõudedII – 8
Õiguslik käsitlusII – 9
1.  Kohtuasjas T‑394/08 menetlusse astujate teatud väidete vastuvõetavusII – 9
2.  Repliigi staadiumis esitatud teatud etteheidete vastuvõetavusII – 11
Kohtuasi T‑394/08II – 11
Kohtuasi T‑408/08II – 12
Kohtuasi T‑453/08II – 12
Kohtuasi T‑454/08II – 13
3.  Parandamise otsuse õigusvastasust puudutavate väidete vastuvõetavusII – 13
Parandamise otsuse õiguslik laadII – 13
Parandamise otsuse õigusvastasust puudutavate väidete vastuvõetavuse tagajärjed käesolevas asjasII – 15
4.  Väited, mis puudutavad menetlusnormide rikkumisiII – 16
Väide, et rikutud on EÜ artikli 88 lõiget 2 ning määrust nr 659/1999II – 16
Etteheide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artiklit 9II – 16
Etteheide, mis puudutab uurimise puudulikkustII – 17
Etteheide, et järgitud ei ole määruses nr 659/1999 sätestatud tähtaegasidII – 18
Väide, et rikutud on EÜ artikli 254 lõiget 3 ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 1II – 20
Väide, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendamata jätmistII – 21
Etteheide, et menetluse mõistliku kestuse põhimõtte rikkumine on jäetud põhjendamataII – 21
Etteheide, et abi kvalifitseerimine uueks ebaseaduslikuks abiks on jäetud põhjendamataII – 23
Etteheide, et regionaalarengu raames antava abi kokkusobimatus on jäetud põhjendamataII – 23
Etteheide, et vaidlusaluse abi ergutava mõju hindamine on jäetud põhjendamataII – 24
Etteheide, et vähese tähtsuse reegli kohaldamisest keeldumine on jäetud põhjendamataII – 26
Etteheide, et abi tagastamise korraldus on jäetud põhjendamataII – 26
5.  Sisu puudutavad väitedII – 27
Väide, et parandamise otsusel puudub õiguslik alusII – 27
Väide, mis puudutab parandamise otsuse tegemisel võimu kuritarvitamistII – 28
Väide, et heakskiitmist käsitlevas otsuses ei mainita eelneva taotluse tingimustII – 29
Väide, et abi on valesti kvalifitseeritud ebaseaduslikuks, mitte aga kuritarvitavalt kohaldatuksII – 29
Väide, et 1998. aasta juhend ei kuulu kohaldamiseleII – 31
1998. aasta juhendi ajaline kohaldatavusII – 32
Argument eelnevat korda puudutavate sätete kohtaII – 32
Argument siseriikliku õigusliku konteksti kohtaII – 33
1998. aasta juhendi punkti 4.2 õigusvastasuse väideII – 34
–  Õigusvastasuse väite vastuvõetavusII – 35
–  PõhiküsimusII – 36
Väide, et ergutava mõju olemasolu osas on tehtud ilmne hindamisvigaII – 37
Argumendid, mis puudutavad vaidlusaluse abi saajate erilist olukorda või käitumistII – 37
Argument, mille kohaselt andis seaduse nr 9/1998 pelk jõustumine ettevõtjatele kindluse saada abiII – 39
Väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 3II – 41
Väide, mis puudutab erapooletuse põhimõtte ja konkurentsi kaitse põhimõtte rikkumistII – 42
Väide, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetII – 43
Seaduse nr 9/1998 vastuvõtmisel Sardiinia maakonna õiguspärane ootus juhendi puudumisseII – 43
Abisaajate õiguspärane ootus, mis puudutab varasema heakskiitmist käsitleva otsuse olemasolu ja käesoleva juhtumi asjaolusidII – 45
Väide, et rikutud on vähese tähtsusega abi reguleerivaid sätteidII – 48
KohtukuludII – 53
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.