CELEX: 62006TJ0382
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kuparisten putken liittimien ja kupariseoksesta valmistettujen putken liittimien ala
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Rikkomisen kesto

Asian tausta ja riidanalainen päätös
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 20.9.2006 tekemällään päätöksellä K(2006) 4180 (asia
COMP/F-1/38.121 – Putken liittimet) (tiivistelmä EUVL 2007, L 283, s. 63; jäljempänä riidanalainen päätös) Euroopan yhteisöjen
komissio totesi, että useat yritykset olivat rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen
53 artiklaa osallistumalla eri ajanjaksoina 31.12.1988 ja 1.4.2004 välisenä aikana yhtenä kokonaisuutena pidettävään, monitahoiseen
ja jatkettuun yhteisön kilpailusääntöjen rikkomiseen kilpailunvastaisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen
muodossa kuparisten putken liittimien ja kupariseoksesta valmistettujen putken liittimien markkinoilla koko ETA-alueella.
Rikkominen muodostui hintojen vahvistamisesta, hintaluetteloista sopimisesta, hintojen alennuksista ja hyvityksistä sopimisesta,
hinnankorotusten soveltamismekanismeista sopimisesta, kansallisten markkinoiden ja asiakkaiden jakamisesta ja kaupallisten
tietojen vaihtamisesta sekä säännöllisiin kokouksiin osallistumisesta ja muiden kilpailusääntöjen rikkomisen helpottamiseen
tarkoitettujen kontaktien ylläpitämisestä.
Kantaja eli Tomkins plc sekä sen tytäryhtiönä tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ollut Pegler Ltd (aiemmin The Steel Nut & Joseph
Hampton Ltd) kuuluvat riidanalaisen päätöksen adressaatteihin.
Kantajan hallussa oli 17.6.1986–31.1.2004 kuparisia putken liittimiä valmistavan Peglerin koko pääoma. Pegler myytiin 1.2.2004
johtoryhmälleen. Aalberts Industries NV, joka myös on riidanalaisen päätöksen adressaatti, osti 26.8.2005 Pegler Holdings
Ltd:n ja Peglerin.
Mueller Industries Inc., joka myös valmistaa kuparisia putken liittimiä, ilmoitti 9.1.2001 komissiolle kartellin olemassaolosta
putken liittimien alalla ja muilla kupariputkien markkinoihin liittyvillä teollisuudenaloilla ja totesi olevansa halukas tekemään
yhteistyötä komission kanssa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun
komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s 4; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto) mukaisesti (riidanalaisen päätöksen
114 perustelukappale).
Kupariputkia ja kuparisia putken liittimiä tutkiessaan komissio teki 22. ja 23.3.2001 yllätystarkastuksia 6.2.1962 annetun
neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan
3 kohdan mukaisesti useiden yritysten tiloissa (riidanalaisen päätöksen 119 perustelukappale).
Näiden ensimmäisten tarkastusten jälkeen komissio jakoi huhtikuussa 2001 kupariputkia koskevan tutkimuksensa kolmeen erilliseen
menettelyyn eli menettelyyn asiassa COMP/E-1/38.069 (kupariset vesi- ja viemäriputket), asiassa COMP/F-1/38.121 (putken liittimet)
ja asiassa COMP/E-1/38.240 (teollisuusputket) (riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale).
Komissio teki 24. ja 25.4.2001 muita yllätystarkastuksia Delta plc:n, joka on kansainvälisen teknisen alan konsernin johdossa
oleva yhtiö ja jonka ”insinööritaidon” jaostoon kuuluu useita putken liittimien valmistajia, tiloissa. Nämä tarkastukset koskivat
yksinomaan putken liittimiä (riidanalaisen päätöksen 121 perustelukappale).
Komissio esitti vuoden 2002 helmi–maaliskuusta lähtien asianomaisille osapuolille useita tietojensaantipyyntöjä asetuksen
N:o 17 11 artiklan ja sittemmin [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002
annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappale).
IMI plc esitti syyskuussa 2003 pyynnön vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisesta siihen. Tätä pyyntöä seurasivat Delta-konsernin
pyyntö (maaliskuu 2004) ja FRA.BO SpA:n pyyntö (heinäkuu 2004). Viimeisen pyynnön esitti toukokuussa 2005 Advanced Fluid Connections
plc (riidanalaisen päätöksen 115–118 perustelukappale).
Komissio aloitti 22.9.2005 kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn asiassa COMP/F‑1/38.121 (putken liittimet) ja
antoi väitetiedoksiannon, joka annettiin tiedoksi muun muassa kantajalle (riidanalaisen päätöksen 123 ja 124 perustelukappale).
Komissio teki 20.9.2006 riidanalaisen päätöksen.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa komissio totesi, että kantaja ja sen tytäryhtiö Pegler olivat rikkoneet EY 81 artiklan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan määräyksiä 31.12.1988–22.3.2001.
Komissio määräsi rikkomisen vuoksi kantajalle riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h alakohdassa yhteisvastuullisesti Peglerin
kanssa 5,25 miljoonan euron sakon.
Kullekin yritykselle määrätyn sakon määrän vahvistamiseksi komissio sovelsi riidanalaisessa päätöksessä menetelmää, joka määritellään
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa
suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3).
Sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistamisesta rikkomisen vakavuuden mukaan on ensinnäkin todettava, että komissio luokitteli
rikkomisen erittäin vakavaksi sen luonteen ja maantieteellisen vaikutusalan vuoksi (riidanalaisen päätöksen 755 perustelukappale).
Koska komissio katsoi asianomaisten yritysten olevan huomattavan erilaisia, se kohteli niitä eri tavalla ja tukeutui tässä
niiden markkinaosuuksien mukaan määriteltyyn suhteelliseen merkitykseen asianomaisilla markkinoilla. Tällä perusteella se
jakoi kyseiset yritykset kuuteen luokkaan (riidanalaisen päätöksen 758 perustelukappale).
Kantaja luokiteltiin kuudenteen luokkaan, jolle vahvistettiin sakon perusmäärän laskentapohjaksi 2 miljoonaa euroa (riidanalaisen
päätöksen 765 perustelukappale).
Komissio otti huomioon kantajan kokonaisliikevaihdon, joka oli 4 635 miljoonaa euroa vuonna 2005 eli riidanalaisen päätöksen
tekemistä edeltäneenä vuonna, ja sovelsi korotuskerrointa 1,25 varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, minkä seurauksena
kantajan sakon perusmäärän laskentapohjaa korotettiin 2,5 miljoonaan euroon (riidanalaisen päätöksen 771–773 perustelukappale).
Kantajan rikkomiseen osallistumisen keston (12 vuotta ja kaksi kuukautta) vuoksi komissio korotti seuraavaksi sakkoa 110 prosentilla
eli viidellä prosentilla vuodessa kahden ensimmäisen vuoden osalta ja kymmenellä prosentilla kultakin kokonaiselta vuodelta
31.1.1991 lukien jäljelle jääneiden kymmenen vuoden osalta (riidanalaisen päätöksen 775 perustelukappale), minkä seurauksena
sakon lopulliseksi määräksi vahvistettiin 5,25 miljoonaa euroa.
Komissio ei ottanut huomioon raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita kantajaa vastaan tai tämän hyväksi.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.12.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.12.2009 toimittamallaan kirjeellä kantaja ilmoitti luopuvansa ensimmäisestä,
toisesta ja kolmannesta kannekirjelmässä mainitusta kanneperusteesta, jotka kaikki liittyivät kysymykseen siitä, voidaanko
emoyhtiön katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, sekä neljännen kanneperusteen
ensimmäisestä osasta, joka koski arviointivirhettä sakon määrän korottamisessa varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi. Kantaja
totesi myös, ettei se pitänyt istunnon järjestämistä tarpeellisena ja että unionin yleinen tuomioistuin voisi ratkaista asian
kirjallisen menettelyn perusteella. Komissio totesi 19.1.2010 päivätyllä kirjeellä, että se antaisi unionin yleisen tuomioistuimen
ratkaista, oliko istunnon järjestäminen asiassa tarpeen.
Unionin yleinen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti 22.1.2010 päättää suullisen käsittelyn järjestämättä istuntoa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen Peglerin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen keston osalta
–        alentaa sille yhteisvastuullisesti Peglerin kanssa määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Luovuttuaan osittain kanteestaan kantaja esittää enää ainoastaan yhden kanneperusteen, joka koskee virhettä Peglerin kilpailusääntöjen
rikkomiseen osallistumisen keston määrittämisessä.

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että Pegler oli osallistunut kartelliin kauemmin
kuin asiakirja-aineistoon sisältyvistä todisteista voitiin päätellä. Kantajalle yhteisvastuullisesti Peglerin kanssa määrätty
sakko on näin ollen sen mukaan suurempi kuin mitä sille olisi pitänyt määrätä.
Komissio teki kantajan mukaan ensinnäkin ilmeisen arviointivirheen, kun sen vahvisti Peglerin rikkomiseen osallistumisen alkamispäiväksi
31.12.1988. Kuten komissio kantajan mukaan itse myönsi, tämä päätelmä perustui kertomukseen, jossa ei ole päivämäärää, joka
on saatu Deltalta ja jonka mukaan Pegler osallistui rikkomiseen vuoden 1988 loppupuolella. Kantajan mukaan asiakirja-aineistossa
ei ole minkäänlaisia muita todisteita Peglerin mahdollisesta osallistumisesta riidanalaiseen kartelliin ennen 7.2.1989; se
on kantajan mukaan aikaisin päivämäärä, josta lähtien on mahdollista yksilöidä riittävän varmasti kyseisen yhtiön kilpailunvastaisen
toiminnan alku.
Kantajan mukaan komissio teki toiseksi virheen myös Peglerin rikkomiseen osallistumisen päättymispäivän osalta. Asiakirja-aineistoon
sisältyvät todisteet osoittavat kantajan mukaan, ettei osallistuminen päättynyt 22.3.2001 vaan pikemminkin 3.5.2000, joka
on ainoa päivämäärä, jota konkreettiset todisteet tukevat ja joka vastaa kartellin kokouksen, johon Pegler osallistui, pitämispäivää.
Kantaja päättelee tästä, että sen osalta hyväksyttyä rikkomisajanjaksoa on lyhennettävä täsmälleen vuodella, jolloin tarkistettu
kesto on 7.2.1989–3.5.2000.
Komissio katsoo toimittaneensa riittävästi todisteita osoittaakseen, että Pegler osallistui kartelliin ajanjaksolla 31.12.1988
– maaliskuu 2001, jolloin se teki yllätystarkastuksia.
Rikkomisen alkamispäivän osalta komissio viittaa 3.1.1989 päivättyyn sisäiseen muistioon, jonka se takavarikoi yllätystarkastuksen
aikana Deltan toimitiloissa ja joka esitetään riidanalaisen päätöksen 183 perustelukappaleessa. Muistio osoittaa sen mukaan
selvästi, että riidanalainen kartelli oli jo olemassa ennen 3.1.1989 ja että Pegler osallistui siihen ennen kyseistä päivämäärää.
Peglerin kartelliin osallistumisen päättymispäivän osalta komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 702 ja 721 perustelukappaleeseen,
joissa se jo tutki kantajan vastaavia argumentteja, jotka oli esitetty vastauksena väitetiedoksiantoon.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoi kantajan, jonka hallussa oli Peglerin koko pääoma 17.6.1986–31.1.2004, olevan
vastuussa Peglerin kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta ja määräsi tämän maksamaan yhteisvastuullisesti
tytäryhtiölleen määrätyn sakon. Vastuuseen joutuminen perustui siihen, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutus Pegleriin rikkomisajanjaksona.
On kiistatonta, että kantajan tytäryhtiö osallistui kyseessä olevaan kartelliin. Kantaja kiistää yksinomaan komission riidanalaisessa
päätöksessä hyväksymät kartelliin osallistumisen alkamis- ja päättymispäivät. Se, että kantaja luopui ensimmäisestä, toisesta
ja kolmannesta kanneperusteesta, merkitsee nimittäin, ettei se kiistä sitä, että sen on oltava vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta, joihin sen tytäryhtiö syyllistyi.
On siis todettava, että Peglerin rikkomiseen osallistumisen kesto on ratkaiseva tekijä tarkasteltaessa kantajan vastuun suuruutta.
On nimittäin syytä muistuttaa, ettei kantajan katsottu olevan vastuussa kartellista siksi, että se olisi osallistunut suoraan
sen toimintaan. Sen katsottiin yksinomaan olevan vastuussa rikkomisesta emoyhtiönä, koska Pegler oli osallistunut kartelliin.
Sen vastuu ei näin ollen voi olla suurempi kuin Peglerin vastuu.
Tänään asiassa T-386/06 annettavassa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä
osin kuin komissio totesi siinä Peglerin osallistuneen kyseessä olevaan kartelliin 31.12.1988–29.10.1993. Kirjelmissään kantaja
kiisti nimenomaisesti Peglerin osallistumisen rikkomiseen yksinomaan päivämäärää 7.2.1989 edeltäneenä ajanjaksona. Näin ollen
on tarkasteltava kumoamisen seurauksia kantajalle.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimet eivät voi lausua kanteen
ulkopuolisesta seikasta (ks. yhdistetyt asiat 46/59 ja 47/59, Meroni v. korkea viranomainen, tuomio 14.12.1962, Kok., s. 783
ja 801 ja asia 37/71, Jamet v. komissio, tuomio 28.6.1972, Kok., s. 483, 12 kohta), minkä vuoksi kumoavassa tuomiossa ei voida
ylittää sitä, mitä kantaja on vaatinut (asia C-310/97 P, komissio v. AssiDomän Kraft Products ym., tuomio 14.9.1999, Kok.,
s. I‑5363, 52 kohta).
Lisäksi on niin, että jos se, jolle tietty päätös on osoitettu, päättää nostaa päätöksestä kumoamiskanteen, unionin tuomioistuinten
käsiteltäväksi saatetaan vain ne päätöksen osat, jotka koskevat tätä adressaattia. Sitä vastoin osat, jotka koskevat muita
adressaatteja ja joista ei ole nostettu kannetta, eivät ole sen asian kohteena, joka on saatettu unionin tuomioistuinten ratkaistavaksi
(em. asia komissio v. AssiDomän Kraft Products ym., tuomion 53 kohta).
Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ja erityisesti edellä mainitussa asiassa komissio vastaan AssiDomän Kraft Products ym.
annetusta tuomiosta huolimatta nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin todettava, että kilpailuoikeuden näkökulmasta kantaja
on yksi yksikkö tytäryhtiönsä – jonka hyväksi asia on osittain ratkaistu asiaan T-386/06 liittyneen kumoamiskanteen yhteydessä
– kanssa. Komission hyväksymä kantajan vastuuseen joutuminen merkitsee näin ollen, että tämä hyötyy kyseisessä asiassa kyseessä
olevan riidanalaisen päätöksen osittaisesta kumoamisesta. Kantaja nimittäin nosti kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä
ja väitti, että jos se oli kumottava Peglerin osalta, se oli myös kumottava kantajan osalta. Lisäksi kantaja esittää yhden
ainoan kanneperusteen, jolla pyritään riitauttamaan Peglerin rikkomiseen osallistumisen kesto, ja se vaatii tässä yhteydessä
riidanalaisen päätöksen kumoamista.
Tämä vaatimus on lisäksi yhdenmukainen sen seikan kanssa, että kantaja ja Pegler velvoitettiin niille riidanalaisen päätöksen
2 artiklan h alakohdassa määrätyn sakon maksamiseen yhteisvastuullisesti, ja se vastaa kantajan nyt käsiteltävässä asiassa
vaatimaa sakon määrän alentamista.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin, jonka ratkaistaviksi on saatettu kumoamiskanteet, jotka ovat nostaneet erikseen
emoyhtiö ja sen tytäryhtiö, ei lausu kanteen ulkopuolisesta seikasta, kun se ottaa huomioon tytäryhtiön nostaman kanteen lopputuloksen,
jos vaatimusten kohde emoyhtiön nostamassa kanteessa on sama.
Lopuksi on huomautettava, että nyt käsiteltävässä asiassa se, että emo- ja tytäryhtiö ovat yhteisvastuussa niille määrätyn
sakon maksamisesta, asettaa ne erityiseen tilanteeseen, jossa emoyhtiölle, jonka katsotaan olevan vastuussa tytäryhtiönsä
kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, aiheutuu seurauksia, jos riidanalainen päätös kumotaan tai sitä muutetaan.
Jos nimittäin tytäryhtiö ei olisi syyllistynyt kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevään toimintaan, emoyhtiön ei olisi voitu
katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kyseisestä toiminnasta eikä sitä olisi voitu velvoittaa maksamaan sakkoa yhteisvastuullisesti
tytäryhtiönsä kanssa.
Koska siis kantajan vastuu rajoittuu yksinomaan Peglerin vastuuseen, riidanalainen päätös on kumottava kantajan rikkomiseen
osallistumisen alkamisajankohdan osalta, ja näin ollen sille määrätyn sakon määrää on alennettava.
Päivämäärästä, jona Peglerin osallistuminen kartelliin päättyi, kantaja toteaa, että viimeinen todiste, jonka perusteella
Pegler voidaan yhdistää kartelliin, on todiste, joka koskee 3.5.2000 pidettyä kokousta, johon Pegler osallistui, mikä merkitsee
sitä, että kyseinen päivämäärä olisi pitänyt hyväksyä komission tekemien yllätystarkastusten päivämäärän eli 22.3.2001 sijaan.
Tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen 716 perustelukappaleesta ilmenee, että vaikka todisteet viimeisestä kilpailunvastaisesta
järjestelystä, johon Pegler osallistui, on päivätty 14.8.2000, komissio katsoi perustelluksi hyväksyä päivämäärän 22.3.2001
Peglerin rikkomiseen osallistumisen päättymispäiväksi, koska se oli osallistunut kartelliin alusta alkaen, koska se oli osallistunut
säännöllisesti järjestelyihin ja niiden täytäntöönpanoon ja koska se ei ollut avoimesti ottanut etäisyyttä järjestelyihin
14.8.2000 tehdyn järjestelyn ja maaliskuun 2001 yllätystarkastusten välillä.
Tämä päätelmä on hyväksyttävä. Se, ettei Pegler osallistunut yhteenkään kokoukseen ajanjaksona, joka kantajan mukaan kattaa
aikavälin 3.5.2000–22.3.2001, tai komission mukaan aikavälin 14.8.2000–22.3.2001, on merkityksetöntä nyt käsiteltävässä asiassa.
Ensiksi on muistutettava, että komission on näytettävä toteen kunkin kartelliin osallistujan osallistumisen kesto, mikä edellyttää
sitä, että osallistumisen alkamis- ja päättymispäivämäärä ovat tiedossa. On myös huomattava, että ajanjakso viimeisen kokouksen,
johon Pegler osallistui, ja päivämäärän, jona kartellin katsottiin päättyneen, välillä on niin pitkä, että on tarpeen tutkia,
täyttikö komissio sillä olevan todistustaakan.
Tästä on todettava, että yhteydenpidon puuttuminen – kantajan mukaan 3.5.2000 jälkeen tai komission mukaan 14.8.2000 jälkeen
– voi osoittaa, että Pegler oli vetäytynyt kartellista.
Koska kyseiselle kartellille on luonteenomaista monenkeskinen yhteydenpito yleensä näkemystenvaihdon muodossa yleiseurooppalaisella
tasolla, kahdenvälinen yhteydenpito yleensä näkemystenvaihdon muodossa kansallisella tai alueellisella tasolla vähintään kerran
tai kahdesti vuodessa sekä ad hoc -yhteydenpito, viimeisen yhteydenpidon ja kartellin päättymispäivän välinen ajanjakso on
kuitenkin liian lyhyt siihen, että komissio olisi voinut päätellä Peglerin vetäytyneen tässä vaiheessa kartellista.
Kartellin muut jäsenet eivät voineet tulkita sitä, ettei Pegler osallistunut yhteen tai kahteen kokoukseen, jotka väitetään
pidetyn sen viimeiseen kartellin kokoukseen osallistumisen jälkeen, siten, että Pegler otti etäisyyttä kartellin toimintaan,
koska ei ollut poikkeuksellista, että kartellin jäsen ei osallistunut järjestelmällisesti kaikkiin kokouksiin.
Koska ei ole olemassa todisteita tai seikkoja, jotka voitaisiin tulkita Peglerin ilmaisemaksi aikomukseksi ottaa etäisyyttä
10.6.2000 tehdyn sopimuksen, jolla pyrittiin hintojen korottamiseen 14.8.2000 lähtien, kohteeseen, komissio saattoi näin ollen
katsoa, että sillä oli riittävät todisteet Peglerin kartelliin osallistumisen jatkumisesta siihen päivään saakka, jona komissio
katsoi kartellin päättyneen ja joka oli sen tekemien yllätystarkastusten päivä (ks. vastaavasti asia C-510/06 P, Archer Daniels
Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I‑1843, 118–120 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-99/04, AC-Treuhand
v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II‑1501, 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siltä osin kuin komissio totesi siinä
rikkomisen, johon kantajan katsotaan syyllistyneen, edeltäneen päivämäärää 29.10.1993.
Riidanalaista päätöstä on siis muutettava siltä osin kuin siinä hyväksytään sakon perusmäärän laskentapohjan 110 prosentin
korotus rikkomiseen osallistumisen keston perusteella. Koska Peglerin ja näin ollen kantajan tytäryhtiönsä toimista vastaavana
emoyhtiönä rikkomiseen osallistumisen kesto on seitsemän vuotta ja viisi kuukautta (eikä 12 vuotta ja kaksi kuukautta, kuten
riidanalaisessa päätöksessä määritettiin), laskentapohjaa on korotettava 70 prosentilla (eikä 110 prosentilla).
Riidanalaisessa päätöksessä komissio korotti alkuperäistä laskentapohjaa korotuskertoimella 1,25 varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi.
Tästä on todettava, että edellä mainitussa asiassa T-386/06, Pegler vastaan komissio, tänään annetussa tuomiossa unionin yleinen
tuomioistuin katsoo komission soveltaneen virheellisesti tätä korotuskerrointa, koska se oli tehnyt tässä yhteydessä virheen
vuoden 1998 sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistettujen kriteerien soveltamisessa (ks. edellä 14 kohta).
Komission on näin ollen SEUT 266 artiklan mukaisesti tehtävä päätelmät kyseisestä virheestä ja kantajan yhteisvastuusta sakon
maksamisessa. Kuten edellä 38 kohdassa todettiin, kantajan vastuu ei voi ylittää Peglerin vastuuta nyt käsiteltävän asian
olosuhteissa.
Koska kantaja luopui väitteestä, joka koski arviointivirhettä sakon määrän korottamisessa varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi
(ks. edellä 23 kohta), unionin yleinen tuomioistuin ei voi lausua tästä seikasta ylittämättä asian, sellaisena kuin nyt käsiteltävän
asian asianosaiset ovat sen määritelleet, rajoja.
Nyt käsiteltävässä asiassa laskentapohja säilytetään siis 2,5 miljoonassa eurossa. Kun tätä määrää korotetaan 70 prosentilla,
sakon suuruudeksi tulee 4,25 miljoonaa euroa.
Kanne on hylättävä muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 87 artiklan 3 kohdan nojalla määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten
kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja
osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan vaatimukset katsottiin osittain perustelluiksi. Kantaja kuitenkin luopui tietyistä kanneperusteista
(ks. edellä 23 kohta) oikeudenkäyntimenettelyn myöhäisessä vaiheessa eli kirjallisen menettelyn päättämisen jälkeen. Unionin
yleinen tuomioistuin katsoo näin ollen, että nyt käsiteltävän asian olosuhteita arvioidaan oikein, jos kumpikin asianosainen
vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 20.9.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 4180 (asia
COMP/F-1/38.121 – Putken liittimet) 1 artikla kumotaan siltä osin kuin se koskee ajanjaksoa 31.12.1988–29.10.1993 Tomkins
plc:n osalta.
2)
Tomkinsille päätöksen K(2006) 4180 2 artiklan h alakohdassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 4,25 miljoonaa euroa, josta
se on yhteisvastuussa Pegler Ltd:n kanssa 3,4 miljoonan euron osalta.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä maaliskuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.