CELEX: 62013CJ0179
Eelotsusetaotlus
Töötaja suhtes kohaldamisele kuuluvate õigusnormide kindlaksmääramine sotsiaalkindlustusvaldkonnas
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Kohaldatavus
Liikmesriigi kodanik, kes töötab kolmanda riigi konsulaadis, mis asub selle muu liikmesriigi territooriumil, kus ta elab
Konsulaarsuhete Viini konventsioon
Artikli 71 lõige 2
Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad alalistele elanikele ette soodustused, eesõigused ja puutumatuse

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) muudetud ja ajakohastatud redaktsiooni, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (
ELT L 392, lk 1
, edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikleid 2 ja 3 ja/või artiklit 16 ning teise võimalusena, kuidas tõlgendada nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) artikli 7 lõiget 2.
Taotlus on esitatud Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbanki (edaspidi „Svb”) ja Briti kodaniku L. F. Evansi vahelises kohtuvaidluses seoses pensioniõiguste arvutamisega selle ajavahemiku osas, mille jooksul ta töötas Ameerika Ühendriikide peakonsulaadis Amsterdamis (Madalmaad) ja mil tal oli privilegeeritud isiku staatus, mille alusel oli ta vabastatud kohustusest teha sotsiaalkindlustusmakseid ega olnud seega Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
24. aprillil 1963 Viinis sõlmitud konsulaarsuhete Viini konventsiooni (
Recueil des traités des Nations unies
, 596. köide, lk 261, edaspidi „1963. aasta Viini konventsioon”) artikli 1 lõiked 1 ja 3 sätestavad:
„1.   Konventsioonis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a.
konsulaarasutus – peakonsulaat, konsulaat, asekonsulaat või konsulaaresindus;
[…]
c.
konsulaarasutuse juht – sellele kohale nimetatud isik;
d.
konsulaarametnik – isik, sh konsulaarasutuse juht, kes on volitatud täitma konsulaarülesandeid;
e.
haldustöötaja – isik, kes on konsulaarasutusse tööle võetud haldus- või tehniliste ülesannete täitmiseks;
f.
abitöötaja – isik, kes on tööle võetud konsulaarasutuse teenindamiseks;
g.
konsulaarasutuse töötajad – konsulaarametnikud, haldustöötajad ja abitöötajad;
h.
konsulaarpersonal – konsulaarametnikud, välja arvatud konsulaarasutuse juht, haldustöötajad ja abitöötajad;
i.
koduabiline – isik, kes on tööle võetud konsulaarasutuse töötaja erateenistusse;
[…]
3.   Asukohariigi kodanikust või alalisest elanikust konsulaarasutuse töötaja privilegeeritud isiku staatust reguleeritakse artikliga 71.”
Konventsiooni artikkel 48 „Vabastus sotsiaalkindlustusest” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Arvestades lõiget 3, ei kehti konsulaarasutuse töötaja kohta seoses lähetajariigile osutatavate teenustega ega tema leibkonda kuuluva perekonnaliikme kohta asukohariigi sotsiaalkindlustust käsitlevad õigusaktid.
2.   Lõikes 1 ette nähtud vabastus kehtib ka ainult konsulaarasutuse töötaja teenistuses oleva koduabilise kohta, kui:
a)
ta ei ole asukohariigi kodanik ega alaline elanik ning
b)
tema kohta kehtivad lähetajariigi või kolmanda riigi sotsiaalkindlustust käsitlevad õigusaktid.
3.   Konsulaarasutuse töötaja, kelle teenistuses on isik, kelle kohta ei kehti lõikes 2 ette nähtud vabastus, järgib asukohariigi sotsiaalkindlustust käsitlevate õigusaktidega tööandjatele ette nähtud kohustusi.
4.   Lõigetes 1 ja 2 ette nähtud vabastus ei välista vabatahtlikku osalemist asukohariigi sotsiaalkindlustussüsteemis, kui see on asukohariigis lubatud.”
Selle konventsiooni artikkel 71 „Asukohariigi kodanik ja alaline elanik” sätestab:
„1.   Peale asukohariigi antud lisasoodustuste, -eesõiguste ja -puutumatuse on konsulaarametnikul, kes on asukohariigi kodanik või alaline elanik, kohtulik puutumatus ning isikupuutumatus ainult ametiülesandeid täites tehtud tegude suhtes, samuti artikli 44 lõikes 3 nimetatud eesõigus. Nimetatud konsulaarametniku puhul peab asukohariik täitma artiklis 42 nimetatud kohustust. Kui konsulaarametniku vastu on alustatud kriminaalmenetlust, tuleb menetlus läbi viia võimalikult vähe konsulaarülesannete täitmist takistades, välja arvatud juhul, kui konsulaarametnik on vahistatud või kinni peetud.
2.   Teistel konsulaarasutuse töötajatel, kes on asukohariigi kodanikud või alalised elanikud, samuti nende perekonnaliikmetel [...] on ainult asukohariigi antud soodustused, eesõigused ja puutumatus. [...]”
Madalmaade Kuningriik andis 1963. aasta Viini konventsiooniga ühinemise kirja ÜRO peasekretärile hoiule 17. detsembril 1985, mille tulemusel jõustus ühinemine 16. jaanuaril 1986.
Liidu õigus
Määrus nr 1612/68
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 kohaselt on liikmesriigi kodanikust töötajal teise liikmesriigi territooriumil samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.
Määrus nr 1408/71
Määruse nr 1408/71 põhjendused 5 ja 8 on sõnastatud järgmiselt:
„kõnealuse kooskõlastamise raames on vaja ühenduse piires tagada liikmesriigis elavate töötajate ja nende ülalpeetavate, samuti pärast töötaja surma nende ülalpidamisel olnud isikute võrdne kohtlemine eri riikide õigusaktide alusel;
[...]
eri riikide õigusaktide üheaegse kohaldatavuse ning sellest tuleneva kattumise vältimiseks peaksid ühenduse piires liikuvad töötajad ja füüsilisest isikust ettevõtjad kuuluma ainult ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla”.
Määruse nr 1408/71 artikli 1 punkt a sätestab, et selle määruse kohaselt on „töötaja” muu hulgas iga isik, kes on kohustuslikult või vabatahtlikult jätkuvalt kindlustatud ühe või mitme riski suhtes, mida hõlmavad töötajate sotsiaalkindlustusskeemide liigid.
Selle määruse artikli 2 lõige 1 näeb ette:
„Käesolevat määrust kohaldatakse töötajate suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud või mõne liikmesriigi territooriumil elavad kodakondsuseta isikud või pagulased, samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.”
Nimetatud määruse artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvesid kui kõnealuse liikmesriigi kodanikel, arvestades käesoleva määruse erisätteid.”
Määruse nr 1408/71 II jaotise „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine” artikkel 13 „Üldreeglid” sätestab:
„1.   Vastavalt artiklitele 14c ja 14f alluvad isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, ainult ühe liikmesriigi õigusaktidele. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.   Arvestades artikleid 14–17:
a)
liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva ettevõtja või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
[...]”.
Selle määruse artikkel 16 „Diplomaatiliste ja konsulaaresinduste teenistusse võetud isikute ja Euroopa ühenduste abiteenistujatega seotud erireeglid” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Artikli 13 lõike 2 punkti a sätteid kohaldatakse isikute suhtes, kes töötavad diplomaatilistes ja konsulaaresindustes või kes on selliste esinduste ametnike isiklikus teenistuses.
2.   Lõikes 1 käsitletud teenistujad, kes on akrediteerinud või lähetanud liikmesriigi kodanikud, võivad valida, kas nende suhtes kohaldatakse nimetatud riigi õigusakte. Sellist valikuõigust võib iga kalendriaasta lõpul uuesti kasutada ning sellel ei ole tagasiulatuvat jõudu.
[...]”.
Määrus nr 1408/71 tunnistati alates 1. maist 2010 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (
ELT L 166, lk 1
) kehtetuks. Viimati nimetatu ei kuulu siiski käesolevas asjas kohaldamisele.
Madalmaade õigus
Üldise vanaduspensioni seaduse (Algemene Ouderdomswet,
Staatsblad
1956, lk 281, edaspidi „AOW”) artikli 6 lõige 1 sätestab, et Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis on eeskätt kindlustatud Madalmaade elanikud. Selle artikli lõige 3 näeb ette, et „erandina lõigetest 1 ja 2 võib kindlustatud isikute ringi laiendada või piirata üldise haldusmeetmega või selle alusel”.
AOW artikli 6 lõike 3 alusel võtsid Madalmaade ametiasutused aastatel 1976, 1989 ja 1998 vastu mitu otsust sotsiaalkindlustuse alusel kindlustatud isikute ringi laiendamiseks ja piiramiseks.
Sotsiaalkindlustuse alusel kindlustatud isikute ringi laiendamiseks ja piiramiseks tehtud otsuste alusel on riigi konsulaaresinduse esindajad ja töötajad, sealhulgas halduspersonal, sotsiaalkindlustusega hõlmatud üksnes juhul, kui neil on Madalmaade kodakondsus või kui nad – osas, mis puudutab alates 1. juulist 1989 jõustunud otsuseid – elavad püsivalt Madalmaades.
Mis puutub alalise elaniku staatust, siis olid Madalmaade ametiasutused esialgu seisukohal, et konsulaarasutuse töötajaid 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 1 punkti e tähenduses, kes elavad Madalmaades, kuid kes on muu riigi kodanikud, ei saa pidada alalisteks elanikeks 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 1 lõike 3 ja artikli 71 tähenduses ning et seega kehtib nende suhtes selle konventsiooni artiklis 48 ette nähtud eesõigus.
Alates 1. augustist 1987 muutsid Madalmaade ametiasutused oma arvamust ja asusid seisukohale, et töötajaid, kes on tööle võetud Madalmaadest ja kes on seal pärast töölevõtmist elanud enam kui aasta, tuleb pidada alalisteks elanikeks, jättes nad seega ilma 1963. aasta Viini konventsioonis ette nähtud eesõigusest. Selleks et hoida ära juba omandatud õigusliku staatuse kahjustamist, otsustasid need ametiasutused, et kõnealustest muudatusest ei tulene mingeid tagajärgi isikutele, kes töötasid konsulaarametikohal enne 1. augustit 1987. Siiski pakkus Madalmaade välisministeerium 1999. aastal isikutele, kes olid Madalmaades asuvas konsulaadis või saatkonnas töötanud juba enne 1. augustit 1987, võimaluse valida enne 15. detsembrit 1999, kas nad soovivad olla Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
L. F. Evans, kes on Ühendkuningriigi kodanik, töötas aastatel 1972 kuni 1973 Ühendkuningriigis ja asus seejärel 1973. aastal tööle Madalmaadesse, kus ta kõigepealt töötas mitmes ettevõttes ja hiljem, kuni 1980. aasta aprillini, Ühendkuningriigi peakonsulaadis Rotterdamis (Madalmaad).
Alates 17. novembrist 1980 töötab ta Amsterdamis asuvas Ameerika Ühendriikide peakonsulaadis haldus- ja tehnilise töötajana 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 1 lõike 1 punkti e tähenduses ja tööleasumisest alates on ta kindlustatud tööandja poolt Madalmaades asuva erakindlusseltsiga sõlmitud tervisekindlustuse lepingu alusel.
Leides, et L. F. Evansit ei saa pidada 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 1 lõike 3 tähenduses Madalmaade alaliseks elanikuks, omistas välisministeerium talle tööleasumisel 1963. aasta Viini konventsioonis ette nähtud privilegeeritud isiku staatuse, mille alusel oli ta muu hulgas vabastatud paljude maksude tasumisest ja sotsiaalkindlustusmaksete tegemisest. Seega ei olnud L. F. Evans sellest kuupäevast alates ühegi sotsiaalkindlustussüsteemi alusel kindlustatud.
1999. aastal palusid Madalmaade ametiasutused L. F. Evansil teha käesoleva kohtuotsuse punktis 19 nimetatud valik privilegeeritud isiku staatuse säilitamise ja edaspidi Madalmaade üldise sotsiaalkindlustussüsteemiga liitumise vahel. Sama aasta 5. detsembril tegi ta otsuse säilitada privilegeeritud isiku staatus, järgnevas sõnastuses: „soovin säilitada oma privilegeeritud isiku staatuse, mis tähendab, et ma ei ole Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud ega oma seega õigust sellega ette nähtud kindlustuskaitsele”.
L. F. Evans palus 2008. aastal Svb‑l teavitada teda tulevase vanaduspensioni arvutamiseks AOW alusel täitunud kindlustusperioodidest. Svb teatas talle 27. märtsil 2008, et ta oli nende juures kindlustatud ajavahemikus 1973–1980, kuid mitte selle ajavahemiku osas, mil ta töötas Ameerika Ühendriikide peakonsulaadis. Svb tugines asjaolule, et määrus nr 1408/71 ei kuulu tema suhtes kohaldamisele, kuna Ameerika Ühendriigid ei ole Euroopa Liidu liige ja kuna vastavalt Madalmaade õigusnormidele, mis selles olukorras ainsana kohaldamisele kuuluvad, on konsulaaresinduse esindajad ja halduspersonal sotsiaalkindlustusega hõlmatud üksnes juhul, kui neil on Madalmaade kodakondsus.
L. F. Evans esitas Svb otsuse peale vaide, mis tunnistati põhjendamatuks, misjärel esitas ta selle vaide rahuldamisest keeldumise peale kaebuse Rechtbank Amsterdam’ile. See kohus leidis 15. märtsil 2011 tehtud otsuses, et L. F. Evansit tuleb pidada ajavahemiku 18. novembrist 1980 kuni 12. märtsini 2008 osas AOW alusel kindlustatud isikuks, kuna määruse nr 1408/71 artikli 3 kohaselt tuleb kohtuotsusest Boukhalfa (C‑214/94,
EU:C:1996:174
) lähtudes L. F. Evansi Briti kodakondsus samastada Madalmaade kodakondsusega. See kohus leidis veel, et L. F. Evansit tuleb pidada alaliseks elanikuks ja et asjaolu, et talle on omistatud privilegeeritud isiku staatus, ei ole selles osas asjakohane.
Svb esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Centrale Raad van Beroepile.
Kuna Centrale Raad van Beroep soovib teada, kas sellises olukorras, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, on tegemist otsese või kaudse diskrimineerimisega kodakondsuse alusel, ja teise võimalusena, kas juhul, kui tegemist on kaudse diskrimineerimisega, on see õigustatud, otsustas ta esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1408/71 artiklit 2 ja/või artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et selline isik nagu L. F. Evans, kes on liikmesriigi kodanik ja kes on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust, ning kelle suhtes olid kohaldatavad sotsiaalkindlustust reguleerivad Madalmaade õigusnormid ja kes asus seejärel konsulaarasutuse töötajana tööle Madalmaades asuvasse Ameerika Ühendriikide peakonsulaati, ei kuulu kõnealuse tööleasumise kuupäevast enam määruse nr 1408/71 isikulisse kohaldamisalasse?
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav:
2.
a)
Kas määruse nr 1408/71 artiklit 3 ja/või määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et L. F. Evansile on omistatud privilegeeritud isiku staatus, mille alusel on ta muu hulgas vabastatud kohustusest liituda sotsiaalkindlustussüsteemiga ja teha sellesse sissemakseid, on piisav, et õigustada diskrimineerimist kodakondsuse alusel?
b)
Milline tähtsus tuleb sellega seoses omistada asjaolule, et L. F. Evans tegi 1999. aasta detsembris järelepärimise peale valiku privilegeeritud isiku staatuse säilitamise kasuks?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust selle kohta, kas määruse nr 1408/71 artiklit 2 koosmõjus määruse artikliga 16 võib tõlgendada nii, et selle ajavahemiku osas, mil liikmesriigi kodanik töötab kolmanda riigi konsulaarasutuses, mis asub sellise liikmesriigi territooriumil, mille kodanik ta ei ole, kuid mille territooriumil ta elab, võib teda viimati nimetatud liikmesriigis pidada selle sätte tähenduses isikuks, kelle suhtes ei kehti ühegi liikmesriigi õigusnormid ja et ta on seetõttu välja arvatud määruse nr 1408/71 kohaldamisalast.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et määruse nr 1408/71 artikli 2 lõike 1 kohaselt kuulub see määrus kohaldamisele töötajate suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud.
Käesolevas asjas on selge, et L. F. Evans on liikmesriigi kodanik ja et vaidlusaluses ajavahemikus ei olnud ta Ameerika Ühendriikide peakonsulaati tööleasumisest alates ühegi mõne liikmesriigi sotsiaalkindlustuse liigiga hõlmatud.
Niisiis tuleb hinnata, kas isikut, kes on sellises olukorras nagu L. F. Evans, st isikut, kes töötab kolmanda riigi konsulaarasutuses, mis asub sellise liikmesriigi territooriumil, mille kodanik ta ei ole, kuid mille territooriumil ta elab, tuleb määruse nr 1408/71 artikli 2 lõike 1 tähenduses pidada isikuks, kelle suhtes kehtivad selle liikmesriigi õigusnormid.
Eeltoodud hinnangu tulemusel tuleb asuda seisukohale, et olukord, mis on kõne all põhikohtuasjas, erineb eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud kohtuotsuse Boukhalfa (
EU:C:1996:174
) aluseks olnud asjas kõne all olnud olukorrast, kuna selle kohtuotsuse aluseks olnud asjas oli tegemist liikmesriigi kodanikuga, kes töötas liikmesriigi saatkonnas, mis asus kolmanda riigi territooriumil.
Samuti olgu esiteks meenutatud, et liidu õigus ei õõnesta põhimõtteliselt liikmesriikide pädevust korraldada oma sotsiaalkindlustusskeemi (vt selle kohta kohtuotsus Salgado González, C‑282/11,
EU:C:2013:86
, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna seda valdkonda ei ole liidu tasandil ühtlustatud, tuleb põhimõtteliselt iga liikmesriigi õiguses kindlaks määrata sotsiaalkindlustussüsteemi või niisuguse süsteemi harusse kuulumise õiguse või kohustuse tingimused (vt selle kohta kohtuotsused van Pommeren‑Bourgondiën, C‑227/03,
EU:C:2005:431
, punkt 33, ja Bakker, C‑106/11,
EU:C:2012:328
, punkt 32).
Teiseks olgu meenutatud, et liidu õigust tuleb tõlgendada rahvusvahelise õiguse asjakohaseid norme silmas pidades, kuna rahvusvaheline õigus on osa liidu õiguskorrast ja see on liidu institutsioonidele siduv (vt selle kohta kohtuotsused Racke, C‑162/96,
EU:C:1998:293
, punktid 45 ja 46, ning Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs
. nõukogu ja komisjon, C‑402/05 P ja C‑415/05 P,
EU:C:2008:461
, punkt 291).
Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 52, tuleb mõistet „isik, kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid” määruse nr 1408/71 artikli 2 tähenduses tõlgendada asjassepuutuvaid rahvusvahelise tavaõiguse sätteid silmas pidades (vt analoogia alusel kohtuotsus Salemink, C‑347/10,
EU:C:2012:17
, punkt 31), st lähtudes 1963. aasta Viini konventsioonist, millega kodifitseeritakse konsulaarsuhete õigus ja kus on sätestatud riikide vahel rahumeelsete suhete säilitamiseks hädavajalikud põhimõtted ja eeskirjad, mida tunnustavad igasuguse usutunnistuse, kultuuri ja poliitilise korraldusega riigid maailmas (vt Rahvusvahelise Kohtu 24. mai 1980. aasta otsus asjas, mis käsitles Ühendriikide diplomaatilisi- ja konsulaartöötajaid Teheranis (Ameerika Ühendiriigid
vs
. Iraan,
Recueil des arrêts, avis consultatifs et ordonnances
1980, lk 3, punkt 45)).
Mis puutub konsulaarpersonalile kohaldamisele kuuluvasse sotsiaalkindlustussüsteemi, siis sätestab 1963. aasta Viini konventsiooni artikkel 48, et asukohariigi sotsiaalkindlustust käsitlevad õigusaktid ei kehti põhimõtteliselt konsulaarasutuse töötaja kohta seoses lähetajariigile osutatavate teenustega, mööndes samas artikli 71 lõikes 2, et teistel konsulaarasutuse töötajatel, kes on asukohariigi kodanikud või alalised elanikud, on ainult asukohariigi antud soodustused, eesõigused ja puutumatus.
Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et enne 1. augustit 1987 nägid Madalmaade õigusnormid ette, et konsulaarametnikud ja -esindajad, kes ei ole Madalmaade kodanikud, ei ole sotsiaalkindlustusega kaetud ja et pärast seda kuupäeva on konsulaarametnikud ja -esindajad, kes elavad püsivalt Madalmaades, sotsiaalkindlustusega kaetud, nähes enne 1. augustit 1987 ametisse asunud isikutele samas ette valikuvõimaluse, mille alusel võisid nad jätkuvalt jääda Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustamata – mille kasuks L. F. Evans ka valiku tegi.
Eeltoodust tuleneb, et Madalmaade soov oli kasutada 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 71 lõikes 2 antud võimalust vabastada teatavad konsulaarametis töötavad isikud nagu L. F. Evans kohustusest liituda Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemiga.
Seega tuleb eeltoodut arvesse võttes asuda seisukohale, et L. F. Evansi olukorras oleva konsulaaresinduse töötaja suhtes ei kehti ajal, mil ta töötab kolmanda riigi konsulaaresinduses, määruse nr 1408/71 artikli 2 tähenduses asjaomase liikmesriigi sotsiaalkindlustust käsitlevad õigusnormid ja et ta ei kuulu niisiis selle määruse kohaldamisalasse.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla määruse nr 1408/71 artikkel 16 koostoimes 1963. aasta Viini konventsiooni asjassepuutuvate sätetega.
Selles osas väidab L. F. Evans, et ta kuulub Madalmaade õigusnormide kohaldamisalasse vastavalt kõnealuse artikli lõikele 1, mille järgi kohaldatakse artikli 13 lõike 2 punkti a sätteid isikute suhtes, kes töötavad diplomaatilistes ja konsulaaresindustes või kes on selliste esinduste ametnike isiklikus teenistuses.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a eesmärk ei ole sotsiaalkindlustusskeemiga liitumise õiguse või kohustuse olemasolu tingimuste kindlaksmääramine. Nagu nähtub eespool punktis 34 viidatud kohtupraktikast, tuleb need tingimused kindlaks määrata iga liikmesriigi siseriiklikes õigusnormides (vt kohtuotsused Kits van Heijningen, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, punkt 19, ja Salemink,
EU:C:2012:17
, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi liikmesriigid säilitavad pädevuse kehtestada oma sotsiaalkindlustussüsteemiga liitumise tingimused, peavad nad siiski selle pädevuse teostamisel järgima liidu õigust. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, on Euroopa Kohus rõhutanud, et sotsiaalkindlustusskeemiga liitumise õiguse või kohustuse olemasolu tingimuste tagajärg ei saa olla see, et siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast jäetakse välja isikud, kellele määruse nr 1408/71 alusel neid samu õigusnorme kohaldatakse (vt kohtuotsused Salemink,
EU:C:2012:17
, punkt 40, ja Bakker,
EU:C:2012:328
, punkt 33). Seetõttu ei saa määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tagajärjel selles nimetatud isikute vastu tugineda kohaldatavale siseriiklikule õigusnormile, mille järgi on selles õigusnormis ette nähtud sotsiaalkindlustusskeemi kuulumise tingimus see, et isik elab asjaomases liikmesriigis (vt selle kohta kohtuotsused Salemink,
EU:C:2012:17
, punkt 45, ja Bakker,
EU:C:2012:328
, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas ei või selle kohtupraktika tulemus olla niisugune, et töötaja kuulumine liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi määruse nr 1408/71 tähenduses tehakse kindlaks, sõltumata seda kuuluvust reguleerivatest siseriiklikest õigusnormidest, seda määrust arvesse võtmata.
Mis puudutab täpsemalt määruse nr 1408/71 artiklis 16 nimetatud diplomaatiliste ja konsulaaresinduste teenistusse võetud isikuid, siis tuleb märkida, et see artikkel piirdub, nagu ka nimetatud määruse artikli 13 lõike 2 punkt a, nagu tuleneb selgelt selle määruse II jaotise pealkirjast ja artikli 16 sõnastusest, pelgalt kohaldatava siseriikliku õiguse kindlaksmääramisega. Seevastu ei näe artikkel 16 ette sotsiaalkindlustusskeemiga liitumise õiguse või kohustuse olemasolu tingimusi, kuna need tuleb – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 43 sedastatud – kehtestada iga liikmesriigi õiguses, pidades silmas asjassepuutuvaid rahvusvahelise õiguse sätteid.
Seega ei tulene määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktist a ega selle artiklist 16 liikmesriikide kodanikele, kes töötavad kolmanda riigi konsulaaresinduses ja kes – nagu L. F. Evans – ei kuulu selle määruse artikli 2 tähenduses liikmesriigi sotsiaalkindlustust käsitlevate õigusnormide kohaldamisalasse, õigust kuuluda liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi ega kohustust sellise süsteemiga liituda.
Kuna 1963. aasta Viini konventsioon ei näe ette, et konsulaaresinduse töötajad, kes on elukohariigi alalised elanikud, on kohustatud liituma selle riigi sotsiaalkindlustussüsteemiga, on niisugune tõlgendus kooskõlas sellest konventsioonist tulenevate nõuetega.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artiklit 2 koosmõjus selle määruse artikliga 16 tuleb tõlgendada nii, et selle ajavahemiku osas, mil liikmesriigi kodanik töötab kolmanda riigi konsulaarasutuses, mis asub sellise liikmesriigi territooriumil, mille kodanik ta ei ole, kuid mille territooriumil ta elab, tuleb teda selle sätte tähenduses pidada isikuks, kelle suhtes ei kehti ühegi liikmesriigi õigusnormid, kui see kodanik ei ole vastavalt tema elukohaliikmesriigi õigusnormidele, mis on vastu võetud 1963. aasta Viini konventsiooni artikli 71 lõike 2 alusel, siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemiga hõlmatud.
Teine küsimus
Võttes arvesse esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsiooni, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006, artiklit 2 koosmõjus selle määruse artikliga 16 tuleb tõlgendada nii, et selle ajavahemiku osas, mil liikmesriigi kodanik töötab kolmanda riigi konsulaarasutuses, mis asub sellise liikmesriigi territooriumil, mille kodanik ta ei ole, kuid mille territooriumil ta elab, tuleb teda selle sätte tähenduses pidada isikuks, kelle suhtes ei kehti ühegi liikmesriigi õigusnormid, kui see kodanik ei ole vastavalt tema elukohaliikmesriigi õigusnormidele, mis on vastu võetud 24. aprillil 1963 Viinis sõlmitud konsulaarsuhete Viini konventsiooni artikli 71 lõike 2 alusel, siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemiga hõlmatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.