CELEX: 62010CJ0085
Telekommunikatsiooniteenused
Direktiiv 97/13/EÜ
Üldload ja üksiklitsentsid
Üksiklitsentse omavatele ettevõtjatele kohaldatavad maksud ja tasud
Artikli 11 lõige 2
Tõlgendamine
Siseriiklikud õigusaktid, mis ei näe tasule ette konkreetset sihtotstarvet
Tasu suurendamine digitaalsete süsteemide puhul, ilma et seda muudetaks esimese põlvkonna analoogsüsteemide puhul
Kooskõla

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ telekommunikatsiooniteenuste
valdkonna üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta (EÜT L 117, lk 15) artikli 11 lõike 2 tõlgendamist.
See taotlus esitati Telefónica Móviles España SA (edaspidi „Telefónica Móviles”) ning Administración del Estado ja Secretaría
de Estado de Telecomunicacionesi vahelise vaidluse raames seoses ajavahemiku 1. novembrist kuni 31. detsembrini 2001 eest
väljastatud maksuteatega, mis puudutab telekommunikatsiooniteenuste osutamiseks vajalike raadiosageduste eraldamise eest tasu
maksmist.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiiv 97/13
Direktiivi 97/13 põhjendusest 1 nähtub, et see direktiiv näeb ette „telekommunikatsiooniteenuste ja infrastruktuuride täieliku
liberaliseerimise 1. jaanuariks 1998, koos üleminekuperioodidega teatud liikmesriikidele”.
Selle direktiivi põhjenduse 3 kohaselt „tuleb kehtestada ühtne raamistik üldiste lubade ja üksiklitsentside jaoks, mida liikmesriigid
annavad telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas”.
Direktiivi 97/13 põhjenduse 4 kohaselt „on lubadega seotud tingimused vajalikud, et saavutada avaliku huvi eesmärgid telekommunikatsiooniteenuste
kasutajate heaks”. Lisaks peab selle põhjenduse kohaselt telekommunikatsiooni valdkonda reguleeriv kord „võtma arvesse vajadust
lihtsustada uute teenuste kasutuselevõtmist ja tehnoloogiliste uuenduste ulatuslikku kohaldamist”.
Direktiivi põhjenduses 5 on märgitud, et „seetõttu annab direktiiv infoühiskonna arendamise raames märkimisväärse panuse uute
ettevõtjate turule sisenemiseks”.
Direktiivi 97/13 põhjenduses 12 on ette nähtud, et „kõik ettevõtjatele loamenetluste raames kehtestatud maksud või tasud peavad
põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja läbipaistvatel kriteeriumidel”.
Selle direktiivi artikli 10 lõikes 1 on seoses üksiklitsentside arvu piiramisega sätestatud:
„Liikmesriigid võivad piirata üksiklitsentside arvu mis tahes telekommunikatsiooniteenuste suhtes ning telekommunikatsiooni
infrastruktuuride väljaehitamiseks ja/või kasutamiseks üksnes niivõrd, kuivõrd see on nõutav, et tagada raadiosagedusspektri
tõhus kasutamine, või aja jooksul, mis on vajalik selleks, et muuta vastavalt ühenduse õigusele kättesaadavaks piisav arv
numbreid.”
Direktiivi 97/13 artiklis 11 on seoses üksiklitsentsidele kohaldatavate maksude ja tasudega sätestatud:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et ettevõtjate suhtes loamenetluse osana kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis
on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, haldamisel, kontrollimisel ja rakendamisel. Üksiklitsentsile kohaldatavad tasud
on vajaliku töö hulgaga proportsionaalsed ja teave selliste tasude kohta avaldatakse asjakohaselt ja piisavalt üksikasjalikult,
nii et see on hõlpsasti kättesaadav.
2. Nappide ressursside korral võivad liikmesriigid hoolimata lõikest 1 lubada siseriiklikel reguleerivatel asutustel kehtestada
tasusid, et arvestada vajadusega tagada selliste ressursside optimaalne kasutamine. Need tasud ei tohi olla diskrimineerivad
ja peavad arvestama eriti vajadusega edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut.”
Direktiiv 2002/20/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud
lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337) põhjenduses 32 on öeldud järgmist:
„Lisaks haldustasudele võib raadiosageduste ja numbrite kasutamise eest kohaldada kasutustasu, mis tagaks selliste vahendite
optimaalse kasutamise. Sellised tasud ei tohiks tõkestada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut turul. Käesoleva direktiivi
sätted ei piira eesmärke, milleks kasutusõiguse tasusid kasutatakse. Neid tasusid võib kasutada näiteks riigi reguleeriva
asutuse sellise tegevuse finantseerimiseks, mida ei kata haldustasud. […]”

Siseriiklik õigus
Seoses raadiosageduste eraldamise tasuga oli 24. aprilli 1998. aasta üldseaduse 11/1998 telekommunikatsiooni kohta (Ley 11/1998
General de Telecomunicaciones) (
Boletín Oficial del Estado
, edaspidi „BOE”, nr 99, 25.4.1998, lk 13909, edaspidi „seadus nr 11/1998”) algredaktsiooni artiklis 73 sätestatud:
„1.      Ühele või mitmele füüsilisele või juriidilisele isikule raadiosageduste eraldamise eest tuleb maksta aastatasu vastavalt käesolevas
artiklis ette nähtud tingimustele. Laekunud tasu kasutatakse telekommunikatsioonialaste uuringute ja koolituse rahastamiseks
ning käesoleva seaduse artiklites 40 ja 42 ette nähtud avaliku teenuse osutamise kohustuste täitmiseks.
Tasu maksma kohustatud isiku makstava tasu suuruse määramisel peab arvesse võtma eraldatud raadiosageduse kasutamise turuväärtust
ja selle võimalikku kasumlikkust õigustatud isiku jaoks.
Selleks et määrata kindlaks eraldatud raadiosageduse turuväärtus ja selle võimalik kasumlikkus õigustatud isiku jaoks, tuleb
arvesse võtta muu hulgas järgmisi tegureid:
1)      eri sagedusalade kasutus- ja ülekoormusmäär eri geograafilistes piirkondades;
2)      teenusetüüp, mille jaoks eraldatud raadiosagedust kasutatakse, ja eelkõige, kas sellega kaasnevad avaliku teenuse osutamise
kohustused, mis on sätestatud III jaotises;
3)      eraldatud raadiosagedusala või selle osa;
4)      kasutatavad seadmed ja tehnoloogia;
5)      eraldatud raadiosageduste kasutamisest saadav majanduslik kasu.
2.      Makstava tasu kogusumma arvutamisel korrutatakse eraldatud raadiosagedusühikute [
unidades de reserva radioeléctrica
, edaspidi „URR”] arv ühele ühikule omistatud väärtusega. Saartel määratakse tasu kindlaksmääramiseks kasutatavate sagedusühikute
väljaarvutamisel arvesse võetav pindala nii, et jäetakse välja merepiirkond, mille hõlmamist ei ole taotletud. Käesoleva lõike
tähenduses on [URR] mõõtühik, mis tähistab ühekilohertsise ribalaiusega sagedusvahemiku potentsiaalset või tegelikku hõivamist
ühe aasta vältel ühe ruutkilomeetri suurusel alal.
3.      Eespool loetletud tegurite väärtus määratakse kindlaks artiklis 16 viidatud ministri määruses, kui litsentside arv ei ole
piiratud vastavalt artiklite 20 ja 21 sätetele. Sellisel juhul toimub kindlaksmääramine ministri määruses, millega kiidetakse
heaks vastava hankemenetluse pakkumistingimused.
[…]
8.      Käesolevas artiklis käsitletud tasu on mõeldud katma käesolevas seaduses ette nähtud loasüsteemi rakendamise kulusid, kui
artiklites 71, 72 ja 74 sätestatud maksudest ja tasudest ei piisa.”
Vastavalt seaduse 11/1998 artikli 73 lõikele 3 määras piirkondliku arengu ministri 22. septembri 1998. aasta määruse, millega
kehtestati telekommunikatsiooniteenuste ja -võrkude üksiklitsentsidele kohaldatav kord ja tingimused, mida litsentsiaadid
peavad järgima, II lisas kindlaks artikli 73 lõikes 1 ette nähtud viis tegurit, mis on tasu arvutamise aluseks ja mida nimetati
vastavalt koefitsientideks C1–C5, ning omistas neile väärtuse. URR väärtuseks määrati 0,0544 Hispaania peseetat, mis võrdub
0,000327 euroga.
Seaduse 11/1998 artiklit 73 muudeti 29. detsembri 2000. aasta seaduse 14/2000 maksu-, haldus- ja sotsiaalmeetmete kohta (Ley 14/2000
de Medidas fiscales, administrativas y del orden social,
BOE
nr 313, 30.12.2000, lk 46631) artikliga 14, muu hulgas tühistades lõike 1 esimese lõigu teise lause ja lõike 8. Lisaks muudeti
selle artikli lõiget 3, sätestades, et tasu arvutamise aluseks olevale viiele tegurile omistatakse väärtus eelarveseadusega.
Vastavalt viimasele sättele määrati 28. detsembri 2000. aasta seaduse 2001. aasta riigieelarve kohta (Ley 13/2000 de Presupuestos
Generales del Estado para el año 2001,
BOE
nr 312, 29.12.2000, lk 46513) artiklis 66 kindlaks nende tegurite väärtus aastaks 2001. Sellest tulenevat tasusummat, mida
tuli maksta sagedusvahemiku kasutamise eest teise põlvkonna digitaaltelefonside süsteemides (GSM ja DCS‑1800), suurendati
aastal 2001 võrreldes aastaks 2000 saavutatud tasemega, kuid ei muudetud tasusummat raadiosageduste kasutamise eest analoogtehnoloogia
abil.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Telefónica Móviles osutas Hispaania turul telekommunikatsiooniteenuseid. 1998. aastal sõlmis ta Hispaania riigiga avalike
teenuste haldamise lepingu, mille ese oli „lisandväärtusega telekommunikatsiooniteenuse” osutamine kogu riigi territooriumil,
kasutades süsteemi DCS‑1800.
Telefónica Móvilesile eraldati teenuse osutamiseks vajalikud raadiosagedused ja lepiti kokku, et kohaldatava tasu summa võrdub
URR-de arvu ja maksetähtpäeval kehtiva ühikuhinna korrutisega.
Pärast seda, kui pädev haldusorgan jättis rahuldamata vaide, mille Telefónica Móviles oli esitanud ajavahemikku 1. novembrist
kuni 31. detsembrini 2001 puudutava maksuteate vastu, esitas Telefónica Móviles halduskohtule kaebuse, mis jäeti samuti rahuldamata.
Väites, et asjassepuutuval ajavahemikul kohaldatavad Hispaania õigusnormid olid vastuolus direktiivi 97/13 artikliga 11, esitas
ta kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Leides, et menetluses oleva vaidluse lahendus sõltub direktiivi 97/13 tõlgendamisest, otsustas Tribunal Supremo menetluse
peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [97/13] artikli 11 lõiget 2 ja konkreetselt nõudeid tagada nappide ressursside optimaalne kasutamine ja edendada
uuenduslike teenuste arengut tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis muudab selle kategooria
ressursi pealt võetud tasud (raadiosageduste eraldamise tasud) sõltumatuks neile varem sõnaselgelt määratud konkreetsest sihtotstarbest
(telekommunikatsioonialaste uuringute ja koolituse rahastamine ning avaliku teenuse kohustuste täitmine), määramata neile
teist konkreetset sihtotstarvet?
2.      Kas [direktiivi 97/13] artikli 11 lõikega 2, eelkõige nõuetega tagada nappide ressursside optimaalne kasutamine ja edendada
uuenduslike teenuste arengut, on vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis ilma nähtava õigustuseta suurendab märkimisväärselt
digitaalsüsteemi DCS-1800 suhtes kohaldatavat tasu, samas jättes esimese põlvkonna analoogsüsteemide, nagu TACS, suhtes kohaldatava
tasu samale tasemele?”

Eelotsuse küsimused
Nende küsimustega, mida tuleb koos analüüsida, tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 97/13 artikli 11
lõikes 2 ette nähtud nõudeid, mille kohaselt peab telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt nappide ressursside kasutamise
eest võetava tasu eesmärk olema tagada nende ressursside optimaalne kasutamine ja võtta arvesse vajadust edendada uuenduslike
teenuste ja konkurentsi arengut, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis näeb ette üksiklitsentse
omavatelt telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt raadiosageduste kasutamise eest tasu võtmise, kuid ei näe sellest tasust
saadud tulule ette konkreetset sihtotstarvet, ning mis teatava tehnoloogia puhul suurendab selle tasu summat märkimisväärselt,
kuid ei muuda teise tehnoloogia puhul
Nagu nähtub direktiivi 97/13 põhjendustest 1, 3, 4 ja 5, on see direktiiv osa meetmetest, mis võeti telekommunikatsiooni teenuste
ja infrastruktuuride täielikuks liberaliseerimiseks. Sel eesmärgil kehtestas direktiiv loasüsteemidele kohaldatava ühise raamistiku,
et lihtsustada märkimisväärselt uute ettevõtjate sisenemist turule. Selles raamistikus sätestatakse eeskirjad lubade andmise
menetluste ja nende sisu kohta ning eeskirjad nimetatud menetlustega seotud rahaliste kohustuste laadi ja ulatuse kohta, mida
liikmesriigid võivad ettevõtjatele telekommunikatsiooniteenuste sektoris määrata (18. septembri 2003. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑292/01 ja C‑293/01: Albacom ja Infostrada, EKL 2003, lk I‑9449, punktid 35 ja 36).
Ühine raamistik, mille kehtestamise direktiiv 97/13 ette näeb, kaotaks oma kasuliku mõju, kui liikmesriikidel oleks võimalik
vabalt määrata selle sektori ettevõtjatelt võetavaid tasusid (eespool viidatud kohtuotsus Albacom ja Infostrada, punkt 38).
Niisiis ei ole liikmesriikidel õigust kehtestada loamenetluse eest muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud direktiivis 97/13
(18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑339/04: Nuova società di telecomunicazioni, EKL 2006, lk I‑6917, punkt 35).
Nagu on täpsustatud direktiivi 97/13 põhjenduses 12, peavad need maksud või tasud põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel
ja läbipaistvatel kriteeriumidel. Lisaks ei tohi need olla vastuolus turu täieliku liberaliseerimise eesmärgiga, mis tähendab
turu täielikku avamist konkurentsile (eespool viidatud kohtuotsus Albacom ja Infostrada, punkt 37).
Mis puudutab konkreetsemalt tasusid, mida liikmesriigid nõuavad üksiklitsentse omavatelt ettevõtjatelt direktiivi 97/13 artikli 11
alusel, siis selle artikli lõige 1 sätestab, et nende tasude eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on seotud nende litsentside
andmisest johtuva tööga (19. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑392/04 ja C‑422/04: i-21 Germany ja Arcor,
EKL 2006, lk I‑8559, punkt 28).
Nappide ressursside kasutamise korral lubab nimetatud artikli lõige 2 liikmesriikidel kehtestada peale halduskulude katmiseks
mõeldud tasude veel lisatasu, mille eesmärk on tagada niisuguste ressursside optimaalne kasutamine (vt selle kohta 20. oktoobri
2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑327/03 ja C‑328/03: ISIS Multimedia Net ja Firma O2, EKL 2005, lk I‑8877, punkt 23).
Lisatasu peab selle sätte sõnastuse kohaselt olema mittediskrimineeriv ning võtma arvesse vajadust edendada uuenduslike teenuste
ja konkurentsi arengut.
Direktiivi 97/13 artikli 11 lõige 2 kehtestab seega nõuded, mida liikmesriigid peavad järgima, kui nad määravad kindlaks napi
ressursi kasutamise eest võetava tasu suuruse, kuid ei sätesta sõnaselgelt, millisel meetodil tuleb sellise tasu suurus kindlaks
määrata, ega seda, kuidas sellest tasust saadud tulu tuleb hiljem kasutada.
Seetõttu tuleb kontrollida, kas direktiivi 97/13 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud nõuded, millele on viidatud eelotsuse küsimustes,
määravad ära selle, kuidas liikmesriigid võivad kõnesoleva tasu alusel saadud tulu kasutada või kui suure tasu võib määrata
seoses erinevate tehnoloogiatega.
Nagu nähtub Euroopa Komisjoni kirjalikest märkustest, võimaldab avaliku hüve – mis kujutab endast nappi ressurssi – kasutamise
luba loa omajal saada suurt majanduslikku kasu ja annab talle eeliseid teiste ettevõtjate ees, kes soovivad samuti seda ressurssi
kasutada, ning see õigustab sellise tasu kehtestamist, mis muu hulgas kajastab napi ressursi kasutamise väärtust.
Nagu märkisid Hispaania valitsus ja komisjon, eeldab eesmärk tagada, et ettevõtjad kasutaksid optimaalselt nappe ressursse,
millele neil on juurdepääs, seda, et kõnesoleva tasu suurus määratakse kindlaks õigel tasandil, mis kajastab muu hulgas nende
ressursside kasutamise väärtust, ning see nõuab asjaomase turu majandusliku ja tehnoloogilise olukorraga arvestamist.
Kui tasu on liiga suur, võib see panna hoiduma nappide ressursside kasutamisest ja viia seetõttu nende alakasutamiseni. Samamoodi
võib liiga väike tasumäär kahjustada nende ressursside kasutamise tõhusust.
Mis puudutab nõuet võtta arvesse vajadust edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut, siis tähendab see seda, et
tasu ei või olla nii suur, et see takistaks uute ettevõtjate turule sisenemist või vähendaks telekommunikatsiooniteenuste
osutajate innovatsioonivõimet (vt selle kohta 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑431/07 P: Bouygues ja Bouygues Télécom
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑2665, punkt 125). Lisaks eeldab see, et konkurentsi ei moonutata, mida saab tagada vaid erinevate
ettevõtjate vahel võrdsete võimaluste kindlustamise teel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ISIS Multimedia Net ja
Firma O2, punktid 38 ja 39).
Niisiis ei või liikmesriigid põhimõtteliselt kohaldada konkureerivatele ettevõtjatele erinevaid tasusid nappide ressursside
kasutamise eest, mille majanduslik väärtus tundub olevat võrdne (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ISIS Multimedia
Net ja Firma O2, punktid 40 ja 41).
Direktiivist 97/13, millega kehtestatakse telekommunikatsiooniteenuste turul täielik konkurents, ei nähtu siiski kuidagi,
et direktiivi 97/13 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud nõuded, millele on eelotsuse küsimustes viidatud, eeldaksid seda, et kõnesoleval
tasul peaks olema konkreetne sihtotstarve või et asjaomane liikmesriik peaks sellest saadud tulu hiljem konkreetsel viisil
kasutama. Sellest tuleneb, et liikmesriik võib seda tulu vabalt kasutada.
See järeldus leiab kinnitust ka loadirektiivis – kuigi see ei ole ajaliselt põhikohtuasjas kohaldatav –, mille põhjenduses 32
on märgitud, et liikmesriigid võivad raadiosageduste ja numbrite kasutamise eest kohaldada kasutustasu, mis tagaks selliste
ressursside optimaalse kasutamise, ning direktiivi sätted ei piira eesmärke, milleks kasutusõiguse tasusid kasutatakse.
Nõue, et telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt nappide ressursside kasutamise eest võetava tasu eesmärk peab olema tagada
nende ressursside optimaalne kasutamine ja arvestamine vajadusega edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut, ei
saa eeltoodut arvestades ka takistada liikmesriikidel selle tasu suuruse kindlaksmääramisel teha kas või märkimisäärset vahet
esiteks selle järgi, kas on kasutatud digitaalset või analoogtehnoloogiat, või teiseks kummagi tehnoloogia puhul selle kasutusviiside
järgi, tingimusel et erinevatele ettevõtjatele on tagatud võrdsed võimalused.
Peale selle ei saa need nõuded ka põhimõtteliselt takistada liikmesriikidel teatava tehnoloogia puhul seda tasu kas või oluliselt
suurendada seoses tehnoloogilise ja majandusliku arenguga telekommunikatsiooniteenuste turul ning jätta teise tehnoloogia
puhul tasu muutmata, tingimusel et tasu erinevad suurused kajastavad napi ressursi kasutamise majanduslikku väärtust.
Lõpuks, pelgalt asjaolu, et tasu on suurendatud oluliselt – milles ei ole antud juhul vaidlust Euroopa Kohtusse kirjalikud
märkused esitanud poolte vahel –, ei too iseenesest kaasa vastuolu eesmärgiga, mis direktiivi 97/13 artikli 11 lõike 2 kohaselt
peab nappide ressursside kasutamise tasul olema, tingimusel et on järgitud sellest eesmärgist tulenevaid nõudeid, et tasu
ei oleks liiga suur ega ka liiga väike.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on vajaduse korral hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid
vastavad käesoleva kohtuotsuse punktides 34–36 kirjeldatud tingimustele.
Neid asjaolusid arvestades tuleb järeldada, et direktiivi 97/13 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud nõuded, millele eelotsuse
küsimustes viidatakse, mõjutavad küll tasu suurust, kuid ei kohusta liikmesriike määrama sellele tasule konkreetset sihtotstarvet
ega kasutama sellest saadud tulu teatud kindlal viisil.
Asjaolu, et liikmesriik oli oma õigusaktis varem ette näinud nappide ressursside kasutamise eest võetava tasu määramise uuringute
ja koolituse rahastamiseks telekommunikatsioonisektoris, nagu on sätestatud seaduse 11/1998 algredaktsiooni artikli 73 lõike 1
esimese lõigu teises lauses, ei mõjuta direktiivi 97/13 tõlgendamist ega sea seega eeltoodud hinnangut kahtluse alla.
Kõigi eespool toodud kaalutluste põhjal tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 97/13 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud
nõudeid, mille kohaselt peab telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt nappide ressursside kasutamise eest võetava tasu eesmärk
olema tagada nende ressursside optimaalne kasutamine ja võtta arvesse vajadust edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi
arengut, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis näeb ette üksiklitsentse omavatelt
telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt raadiosageduste kasutamise eest tasu võtmise, kuid ei näe sellest tasust saadud tulule
ette konkreetset sihtotstarvet, ning mis teatava tehnoloogia puhul suurendab selle tasu summat märkimisväärselt, kuid ei muuda
seda teise tehnoloogia puhul.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ telekommunikatsiooniteenuste valdkonna üldlubade
ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta artikli 11 lõikes 2 ette nähtud nõudeid, mille kohaselt peab telekommunikatsiooniteenuste
osutajatelt nappide ressursside kasutamise eest võetava tasu eesmärk olema tagada nende ressursside optimaalne kasutamine
ja võtta arvesse vajadust edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus
siseriiklik regulatsioon, mis näeb ette üksiklitsentse omavatelt telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt raadiosageduste
kasutamise eest tasu võtmise, kuid ei näe sellest tasust saadud tulule ette konkreetset sihtotstarvet, ning mis teatava tehnoloogia
puhul suurendab selle tasu summat märkimisväärselt, kuid ei muuda seda teise tehnoloogia puhul.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.