CELEX: 62011TJ0279
Põllumajandus
Erimeetmed seoses kvoodivälise suhkru liidu turule toomisega ja tariifikvootide avamise kohta
Tühistamishagi
Rakendusmeetmeid sisaldav üldkohaldatav akt
Isikliku puutumuse puudumine
Vastuvõetamatus
Kahju hüvitamise nõue

Vaidluse taust
Hagejad T&L Sugars Ltd ja Sidul Açúcares, Unipessoal L
da
on Euroopa Liidus asutatud ettevõtjad, kes tegelevad suhkruroo rafineerimisega. Nende kogu tootmisvõimsus moodustab umbes poole liidu rafineerimistööstuse traditsioonilisest roosuhkru tarnevajadusest.
Liidu suhkruturul pakutakse esiteks liidu siseturul toodetud suhkrupeedi töötlemisel saadud suhkrut ja teiseks kolmandatest riikidest imporditud toorroosuhkru rafineerimisel saadud suhkrut; lõpptoode on mõlemal juhul keemiliselt identne. Toorroosuhkur, mis pärineb liidust, st Prantsusmaa ülemeredepartemangudest ja Assooridelt, moodustab alla 2% liidu suhkrutootmisest.
Euroopa Komisjon võttis 2011. aasta 3. märtsi ja 19. aprilli vahel teatavad meetmed, mille eesmärk on suurendada suhkru pakkumist liidu turul, kus valitses puudujääk.
Nende meetmete eesmärk oli esiteks võimaldada liidu tootjatel turustada piiratud kogus kvoodikohast suhkrut ja isoglükoosi ning teiseks näha ette tariifikvoot, mis võimaldab kõigil huvitatud ettevõtjatel importida piiratud koguse suhkrut, millele kohaldatakse imporditollimaksude peatamist.
Need meetmed võeti järgmiste õigusaktidega (edaspidi „vaidlustatud määrused”):
—
komisjoni 3. märtsi 2011. aasta määrus (EL) nr 222/2011, millega kehtestatakse erimeetmed seoses kvoodivälise suhkru ja isoglükoosi Euroopa Liidu turule toomisega turustusaastal 2010/2011, kohaldades vähendatud kvoodiületamise tasu (
ELT L 60, lk 6
);
—
komisjoni 23. märtsi 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 293/2011, millega kinnitatakse jaotuskoefitsient, lükatakse tagasi edasised taotlused ja lõpetatakse taotluste esitamine olemasolevatele kvoodivälistele suhkru kogustele müügiks EL turul vähendatud kvoodiületamise tasuga (
ELT L 79, lk 8
);
—
komisjoni 28. märtsi 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 302/2011, millega avatakse teatavate koguste suhkru erakorraline imporditariifikvoot turustusaastaks 2010/2011 (
ELT L 81, lk 8
);
—
komisjoni 19. aprilli 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 393/2011, millega kehtestatakse jaotuskoefitsient ajavahemikul 1.–7. aprillini 2011 taotletud impordilitsentside väljaandmiseks suhkrutoodetele teatavate tariifikvootide alusel ning peatatakse kõnealuste litsentside taotluste esitamine (
ELT L 104, lk 39
).
Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. mail 2011.
Üldkohtu viienda koja esimehe 20. oktoobri 2011. aasta määrusega anti Euroopa Liidu Nõukogule ja Prantsusmaa Vabariigile luba astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. Kuna hagejad taotlesid asja käsitlemist konfidentsiaalsena menetlusse astujate suhtes, siis on menetlusse astujatele menetlusdokumentide edastamine piiratud dokumentide mittekonfidentsiaalsete versioonidega.
Komisjon esitas 26. oktoobril 2011 eraldi dokumendina vastuvõetamatuse vastuväite.
Äriühingud RAR – Refinerias de açùcar reunidas, SA; DAI – Sociedade de desenvolvimento agro-industrial, SA; Gruppo SFIR SpA ja SFIR Raffineria di Brindisi SpA ühelt poolt ja teiselt poolt Euroopa Suhkrutootjate Komitee esitasid taotluse astuda menetlusse vastavalt hageja ja komisjoni esitatud nõuete toetuseks. Nende taotluste suhtes otsuse tegemine lükati edasi, kuni Üldkohus on teinud otsuse vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
Hagejad esitasid oma märkused vastuvõetamatuse vastuväite kohta 13. jaanuaril 2012. Nõukogu ja Prantsusmaa Vabariik esitasid vastavalt 10. ja 16. aprillil 2012 menetlusse astuja seisukohad üksnes vastuvõetamatuse väidete kohta. Komisjon ja hagejad esitasid oma märkused menetlusse astuja seisukohtadele vastavalt 22. mail ja 18. juunil 2012.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus avada suulise menetluse ning Üldkohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetluse korraldamise meetmete raames esitas ta pooltele kirjalikud küsimused. Pooled vastasid nendele küsimustele ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 17. jaanuari 2013. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad oma hagiavalduses Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud määrused;
—
teise võimalusena tunnistada õigusvastaseks nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (
ELT L 299, lk 1
), artikli 186 punkti a ja artikli 187 sätted ja tühistada vaidlustatud määrused osas, mis otseselt või kaudselt põhineb nimetatud sätetel;
—
kohustada liitu, mida esindab komisjon, hüvitama kahju, mille komisjon on tekitanud oma kohustuste rikkumisega ja määrata hagejatele ajavahemikul 1. oktoobrist 2009 kuni 31. märtsini 2011 tekitatud kahju hüvitamiseks 35485746 eurot, millele lisanduvad jooksvad kahjud, mida hagejad on kandnud pärast viimati nimetatud kuupäeva, või määrata kahju hüvitamiseks muu summa, mis vastab käesoleva menetluse kestel tekkiva kahju suurusele, mille teevad kindlaks hagejad;
—
kohustada tasuma alates kohtuotsuse kuulutamisest kuni võlgnetava summa tegeliku tasumiseni intressi asjassepuutuval ajavahemikul Euroopa Keskpanga poolt põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud määras, mida on suurendatud kahe protsendipunkti võrra, või muus kohtu poolt kindlaks määratud kohases määras;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Lisaks ilmneb hagiavalduse punktidest 174–180, et hagejad esitavad, kuid üksnes ennetava abinõuna juhuks, kui hagi määruse nr 222/2011 ja rakendusmääruse nr 302/2011 vastu ei tunnistata vastuvõetavaks, nende määruste peale vastuvõetamatuse vastuväite.
Oma märkustes vastuvõetamatuse vastuväite kohta paluvad hagejad Üldkohtul,
—
seoses tühistamishagiga:
—
käsitleda komisjoni esitatud menetlusdokumenti „Vastuvõetamatuse vastuväide” kostja vastusena ja teha järeldused menetluslike tagajärgede kohta, mis selline ümberkvalifitseerimine kaasa toob;
—
teise võimalusena jätta see menetlusdokument läbi vaatamata vastuvõetamatuse tõttu, kuna see on vastuolus Üldkohtu kodukorra artikli 114 lõikega 1:
—
igal juhul lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi põhjenduse puudumise tõttu;
—
tunnistada hagi vastuvõetavaks ja põhjendatuks;
—
teise võimalusena rahuldada määruse nr 1234/2007 artikli 186 punkti a ja artikli 187 peale esitatud vastuvõetamatuse vastuväide ja tühistada vaidlustatud määrused osas, mis otseselt või kaudselt põhineb nimetatud sätetel;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt;
—
seoses kahju hüvitamise hagiga:
—
teha asjas tagaseljaotsus;
—
teise võimalusena lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi põhjenduse puudumise tõttu;
—
rahuldada kahju hüvitamise hagi, mis hõlmab põhisummale intressi lisamise taotlust;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon, keda toetavad nõukogu ja Prantsusmaa Vabariik, palub vastuvõetamatuse vastuväites Üldkohtul:
—
jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Kui pool esitab eraldi dokumendiga taotluse, et Üldkohus lahendaks vastuväite, siis kodukorra artikli 114 lõigete 1 ja 4 kohaselt lahendab kohus taotluse või liidab selle põhikohtuasjaga.
Käesoleval juhul otsustas Üldkohus lahendada komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite küsimuse ilma asja sisuliselt arutamata.
Kõigepealt tuleb teha otsus hagejate nõuete osas, milles palutakse Üldkohtul lükata tagasi komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, kuna see on vastuvõetamatu ja palutakse Üldkohtul teha tagaseljaotsus.
Vastuvõetamatuse vastuväite vastuvõetavus
Hagejad vaidlustavad komisjoni poolt kodukorra artikli 114 alusel esitatud vastuvõetamatuse vastuväite vastuvõetavuse ja väidavad esiteks, et see vastuväide kujutab endast tegelikult kostja vastust, ning teiseks väidavad nad, et see on vastuvõetamatu, kuna see on vastuolus kodukorra artikli 114 lõikega 1.
Kodukorra artikli 114 lõike 1 kohaselt juhul, kui pool palub Üldkohtul lahendada vastuvõetamatuse vastuväite, mis ei puuduta kohtuvaidluse sisu, esitab ta oma taotluse eraldi dokumendiga. Taotlus peab sisaldama fakti- ja õigusväiteid, millele see tugineb, nõudeid ning tõendeid, mis esitatakse lisadena.
Tuleb märkida, et komisjon on käesoleval juhul esitanud taotluse eraldi dokumendina, mis sisaldab kostja nõudeid ning selle põhjenduseks esitatud väiteid. Nimetatud taotlus on lisaks pealkirjastatud kui „Vastuvõetamatuse vastuväide” ja selles viidatakse otseselt kodukorra artiklile 114.
Kuigi komisjoni mõni argument võib hõlmata kohtuvaidluse sisu, nagu väidavad hagejad, ei mõjuta see järeldus siiski asjaolu, et hagi vastuvõetamatust puudutavate nõuete põhjenduseks esitatud väited on piisavad.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et vastuvõetamatuse vastuväide vastab kodukorra artikli 114 lõikega 1 kehtestatud tingimustele ja on seega vastuvõetav.
Tagaselja otsuse tegemise taotlus
Hagejad märgivad, et komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide puudutab üksnes tühistamishagi ega käsitle kahju hüvitamise hagi. Nad väidavad, et komisjon ei ole vastanud hagile osas, milles see puudutab nende kahju hüvitamise nõudeid, ja paluvad kohtul teha tagaseljaotsus viimati nimetatud küsimuses.
Selles osas olgu meenutatud, et kodukorra artikli 122 lõige 1 sätestab, et kui kostja ei esita oma vastust, järgides ettenähtud vorminõudeid ja tähtaega, võib hageja taotleda Üldkohtult tagaseljaotsuse tegemist.
Käesoleval juhul tuleb märkida, et hagejad on esitanud üheainsa hagiavalduse, mis sisaldab tühistamis- ja kahju hüvitamise nõudeid.
Komisjon väidab kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel esitatud taotluses, mille ta on esitanud vorminõudeid ja tähtaega järgides, et hagi on tervikuna vastuvõetamatu.
Neil põhjustel saab kodukorra artikli 114 lõike 4 kohaselt asja käsitlemist jätkata vaid juhul, kui Üldkohus jätab komisjoni taotluse rahuldamata või liidab selle sisulise vaidlusega.
Isegi kui oletada, nagu väidavad hagejad, et komisjon ei ole esitanud ühtegi asjakohast argumenti kahju hüvitamise nõuete vastuvõetamatuse kohta, kuulub selline kaalutlus taotluse põhjendatuse hindamise juurde ega saa tähendada ettekirjutatud vorminõuete kohaselt hagile vastamata jätmist.
Kuna kodukorra artikli 122 lõikega 1 ettenähtud tingimused ei ole seega käesoleval juhul täidetud, siis ei saa kahju hüvitamise nõude suhtes tagaseljaotsust teha.
Tühistamishagi vastuvõetavus
ELTL artikli 263 neljandas lõigus on märgitud, et „[i]ga füüsiline või juriidiline isik võib esimeses ja teises lõigus sätestatud tingimustel esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid”.
Käesoleval juhul põhjendavad hagejad oma õigust vaidlustada vaidlusalused määrused asjaoluga, et need on õigustloovad aktid, mis puudutavad neid otseselt ega sisalda rakendusmeetmeid, või teise võimalusena, kuna need puudutavad neid otseselt ja isiklikult.
Komisjon – keda toetavad nõukogu ja Prantsusmaa Vabariik – väidab, et kuigi vaidlustatud määrused on õigustloovad aktid, ei puuduta need hagejaid otseselt ega isiklikult ning need ei sisalda ka rakendusmeetmeid.
Üldkohus leiab, et ta peab hindama esiteks vastuvõetamatuse vastuväidet, mis tugineb asjaolule, et vaidlusalused määrused sisaldavad rakendusmeetmeid ja teiseks, kas esineb otsene puutumus.
Vastuvõetamatuse vastuväide, mis tugineb asjaolule, et vaidlusalused määrused sisaldavad rakendusmeetmeid
Olgu märgitud, et vaidlusalused määrused kujutavad endast õigustloovaid akte ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, kuna nende puhul on tegemist üldkohaldatavate aktidega, mille vastuvõtmisel ei kohaldatud seadusandlikku tavamenetlust või erimenetlust ELTL artikli 289 lõigete 1–3 tähenduses (vt selle kohta Üldkohtu 25. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas
T-262/10: Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon, EKL 2011, lk II-7697
, punkt 21). Selles küsimuses ei ole ka poolte vahel vaidlust.
Seoses küsimusega, kas vaidlusalused määrused sisaldavad rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, tuleb meenutada, et kõnealuste õigusaktide eesmärk on esiteks võimaldada liidu tootjatel turustada piiratud koguse kvoodikohast suhkrut ja isoglükoosi ja teiseks näha ette tariifikvoot, mis võimaldab kõigil huvitatud ettevõtjatel importida piiratud koguse suhkrut, millele kohaldatakse imporditollimaksude peatamist.
Ühelt poolt lubab määrus nr 222/2011 turustada 500000 tonni kvoodivälist suhkrut valge suhkru ekvivalendina väljendatuna ja 26 000 tonni isoglükoosi kvoodiväliselt ning tavaliselt ülemäärasele suhkrule kohaldatava maksu 500 eurot tonni kohta asemel nulliga võrduva maksuga.
Määruse nr 222/2011 artikli 2 lõige 4 sätestab, et ülemäärase suhkrukoguse kasutamiseks peavad tootjad taotlema sertifikaadi pädevalt asutuselt selles liikmesriigis, kus ettevõtja on tunnustatud. Nimetatud määruse artikli 4 kohaselt tunnistavad nimetatud asutused taotluse vastuvõetavaks, lähtudes samas määruses sätestatud tingimustest, ja teavitavad seejärel vastuvõetavatest taotlustest komisjoni.
Määruse nr 222/2011 artiklitest 5 ja 6 ilmneb, et kui kvoodivälise suhkru kogus on ületatud, kinnitab komisjon olemasoleva koguse ühetaoliselt jaotamiseks jaotuskoefitsiendi ning lükkab tagasi taotlused, millest veel ei ole teavitatud ja lõpetab taotluste vastuvõtmise. Iga nädal väljastavad liikmesriikide pädevad asutused määrusele lisatud sertifikaadi näidise kohaseid sertifikaate, mis annavad õiguse tasu vähendamisele, vastavalt taotlustele, millest on komisjoni eelnenud nädalal vastavalt teavitatud.
Rakendusmääruse nr 293/2011 artikli 1 kohaselt kinnitas komisjon jaotuskoefitsiendiks 67,106224%, mida siseriiklikud asutused pidid kohaldama 14.–18. märtsini 2011 laekunud taotlustele, millest on komisjoni teavitatud. Lisaks lükati selle määrusega tagasi hilisemad taotlused ja lõpetati taotluste esitamiseks ettenähtud ajavahemik.
Teisalt näeb rakendusmäärus nr 302/2011 suhkru erakorralise imporditariifikvoodi suhtes ette imporditollimaksude kohaldamise peatamise 300000 tonni suhkru suhtes ajavahemikul 1. aprillist 30. septembrini 2011.
Selle kvoodi haldamise osas sisaldab rakendusmäärus nr 302/2011 viidet komisjoni määrusele (EÜ) nr 891/2009, millega avatakse teatavad ühenduse tariifikvoodid suhkrusektoris ja sätestatakse nende haldamine (
ELT L 254, lk 82
), mis viitab omakorda komisjoni 31. augusti 2006. aasta määrusele (EÜ) nr 1301/2006, millega kehtestatakse ühised eeskirjad, et hallata põllumajandussaaduste ja -toodete imporditariifikvoote, mille suhtes kohaldatakse impordilitsentside süsteemi (
ELT L 238, lk 13
), ning komisjoni 23. aprilli 2008. aasta määrusele (EÜ) nr 376/2008, millega sätestatakse põllumajandussaaduste ja -toodete impordi- ja ekspordilitsentside ning eelkinnitussertifikaatide süsteemi kohaldamise ühised üksikasjalikud eeskirjad (kodifitseeritud versioon) (
ELT L 114, lk 3
; parandus
ELT L 302, lk 37
).
Määruse nr 1301/2006 artiklite 5 ja 6 ning määruse nr 376/2008 artikli 12 kohaselt võtavad siseriiklikud asutused vastu impordilitsentsi taotlusi ja teostavad järelevalvet vastuvõetavuse tingimuste täitmise üle. Seejärel teavitavad nad määruse nr 1301/2006 artiklite 7 ja 11 ning määruse nr 891/2009 artiklite 8 ja 9 alusel komisjoni vastuvõetud taotlustest, annavad ettevõtjatele välja impordilitsentsid ja teavitavad komisjoni eraldatud kogustest.
Rakendusmäärus nr 393/2011 määrab 1.–7. aprillini 2011 esitatud ületatud koguste impordilitsentsi taotluste jaotuskoefitsiendiks 1,8053% ja peatab uute taotluste esitamise kuni turustusaasta 2010/2011 lõpuni.
Neid tähelepanekuid silmas pidades tuleb esile tuua, et suhkru turustus- või impordiõiguse saamiseks peavad huvitatud ettevõtjad vaidlustatud määrustega ette nähtud erimeetmete kasutamiseks eelnevalt esitama siseriiklikele ametiasutustele taotluse.
Lisaks väljastavad siseriiklikud ametiasutused sertifikaate, mis annavad õiguse tasu vähendamisele, ja impordilitsentse, ning kohaldavad selleks rakendusmäärustega nr 293/2011 ja nr 393/2011 kehtestatud jaotuskoefitsiente.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud määrused, mis puudutavad kvoodivälise suhkru turustamist ja tariifikvoote, toovad asjaomaste ettevõtjate jaoks kaasa õiguslikke tagajärgi, ilma et siseriiklikud ametiasutused peaksid võtma eelnevaid meetmeid.
Lisaks ilmneb vaidlustatud määrustest, et siseriiklikul tasemel võetud sest siseriiklikel ametiasutustel on määruse nr 222/2011 artikli 2 lõike 4 kohaselt õigus määrata taotlejate suhtes kindlaks teatavad vormilised nõuded, määruse nr 222/2011 artikli 4 lõike 1 ja määruse nr 1301/2011 artikli 6 kohaselt teha otsus taotluste vastuvõetavuse küsimuses ja määruse nr 222/2011 artikli 7 alusel väljastada sertifikaate, mis annavad õiguse tasu vähendamisele, ning impordilitsentse.
Vaidlustatud määrused põhinevad seega siseriiklikul tasandil võetud individuaalsetel otsustel, mille puudumise korral ei saa need määrused mõjutada asjaomaste füüsiliste ja juriidiliste isikute õiguslikku seisundit.
Seetõttu ei saa neid määrusi liigitada õigusaktideks, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses.
Seda järeldust ei saa kahtluse alla seada hagejate argument, milles viidatakse ELTL artikli 263 neljandas lõigus esitatud eesmärgile ja väidetakse, et siseriiklikel ametiasutustel ei ole mingit kaalutlusõigust vaidlustatud määruste kohaldamisel ning nende roll on „puhtmehaaniline”, st olla „lihtsalt postkast”.
Üldkohtu praktikast ilmneb, et selle kindlaksmääramisel, kas õigusakt sisaldab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, ei ole asjakohane küsimus, kas õigustloov akt jätab rakendusmeetmete eest vastutavatele siseriiklikele ametiasutustele kaalutlusõiguse või mitte (Üldkohtu4. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas T-379/11: Hüttenwerke Krupp Mannesmann jt
vs
. komisjon, punkt 51, ja Üldkohtu 4. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas T-381/11: Eurofer
vs
. komisjon, punkt 59).
Olgugi et hagejad väidavad, tuginedes eespool viidatud kohtuotsusele Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon, et kõnealused rakendusmeetmed ei ole „tõelised” ja on üksnes „täiendavad”, tuleb siiski asuda seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsuse aluseks olnud asjaolud erinesid käesoleval juhul käsitletavatest.
Nimelt on Üldkohus sedastanud kohtuotsuses Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon (punkt 29), et asjaomase kemikaali turustamise keeld on kindlast kuupäevast alates automaatne ja kohustuslik isegi siis, kui liikmesriikidel on õigus üleminekuperioodil võtta rakendusmeetmeid. Seega on vaidlustatud õigusaktiga ettenähtud üleminekuperiood täiendav võrreldes keeluga, mille õiguspärasus oli kõnealuse vaidluse ese, ning sel ajavahemikul võetud rakendusmeetmeid ei saa keelu vaidlustamise õiguse hindamisel arvesse võtta.
Seevastu käesoleval juhul ei ole vaidlustatud määrused automaatsed osas, milles need näevad ette õiguse turustada või importida suhkrut eriti soodsatel tingimustel, vaid nõuavad siseriiklike meetmete võtmist, mis võimaldaks neil eraisikute suhtes kaasa tuua õiguslikke tagajärgi.
Seetõttu ei ole eespool viidatud kohtuotsuses Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon (punkt 29) ette nähtud lahendus käesoleva juhtumi asjaoludele ülekantav.
Lisaks tuleb seoses ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud eesmärgiga meenutada, et selleks eesmärgiks on eelkõige võimaldada füüsilistel või juriidilistel isikutel esitada hagi õigustloovate aktide peale, mis puudutavaid neid otseselt ja mis ei sisalda rakendusmeetmeid, vältides niimoodi olukordi, kus selline isik peaks kohtusse pääsemiseks toime panema õigusrikkumise (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Eurofer, punkt 60).
Seega rakendatakse selle sättega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 (
ELT 2010, C 83, lk 389
) tagatud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
Käesoleval juhul ei ole hagejad väitnud, et nende õigust kohtumõistmisele oleks rikutud. Nad märgivad siiski, et võimalus esitada hagi vaidlustatud määruste rakendamise raames võetud siseriiklike meetmete peale on nende jaoks vähemalt ebakindel.
Nad väidavad, et Portugali õiguses ei ole vaidlustatavad sellised pelgalt põhireeglite rakendamisele suunatud õigusaktid nagu siseriikliku ametiasutuse otsused, millega väljastatakse sertifikaate, vähemalt mitte juhul, kui need on muul moel õigusvastased kui alusakti rikkumine. Hagejate väitel ei võimalda niisiis Portugali õigus tugineda siseriiklike ametiasutuste väljastatud sertifikaadi vaidlustamiseks liidu õigusakti õigusvastasusele.
Veel märgivad hagejad, et neil ei ole võimalik siseriiklikul tasemel vaidlustada meetmeid, mis on võetud rakendamaks määrusi nr 222/2011 ja 293/2011, mis on adresseeritud üksnes liidu suhkrutootjatele. Tegemist on sertifikaatidega, mis on antud välja kolmandatele isikutele, kelle isikut ei ole avalikustatud, ja mis sisaldavad konfidentsiaalseid andmeid, mistõttu hagejatel ei ole isegi võimalik teada saada nende olemasolust ega sisust ning seega neid vaidlustada.
Komisjon – kellele Üldkohus sellekohase küsimuse esitas ja kes märkis, et ta ei saa anda selle kohta lõplikku vastust – leiab, et tõenäoliselt ei ole hagejatel õigust vaidlustada liikmesriikide poolt määruste nr 222/2011 ja 293/2011 ülevõtmiseks võetud rakendusmeetmeid, kuna kõnealused meetmed hagejaid ei puuduta ja nad ei suuda ilmselt tõendada piisavat põhjendatud huvi nende vaidlustamiseks. Komisjon lisab aga, et küsimus, kas mõne liikmesriigi kohus tunnustab või mitte mõne isiku õigust pöörduda kohtusse põhjusel, et ta ei suuda tõendada oma piisavat põhjendatud huvi, ei ole asjakohane, kui hinnatakse hagi vastuvõetavust, lähtudes ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud tingimustest.
Prantsusmaa Vabariik märgib, et Prantsuse halduskohtud käsitlevad siseriiklike ametiasutuste poolt vaidlustatud määruste rakendamiseks võetud meetmeid otsustena ja seega kujutavad need endast vaidlustatavaid õigusakte. Ta märgib lisaks seoses teiste isikute kui otsuse adressaatide huviga pöörduda kohtusse, et Prantsuse halduskohtud tunnustavad laialdaselt võimalike hagejate huvi pöörduda kohtusse, näiteks juhul, kui ettevõtja vaidlustab otsuse, mis annab ta konkurendile soodustusi.
Seda arutelu silmas pidades tuleb märkida, et käesoleval juhul ei ole kindlalt tõendatud, et hagejatel on võimalik kasutada õiguskaitsevahendeid, mis võimaldaksid vaidlustada vaidlustatud määruste rakendamiseks võetud meetmed.
Esiteks ei ole erinevalt teatavatest muudest valdkondadest, nagu näiteks tollimäärus (vt Üldkohtu 9. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T-429/04: Trubowest Handel ja Makarov
vs
. nõukogu ja komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 43), asjaomast siseriiklikku õiguskaitsevahendit otseselt liidu teiseses õiguses ette nähtud.
Teiseks kalduvad poolte märkused seoses siseriiklikus õiguses ette nähtud õiguskaitsevahenditega näitama, et liikmesriikide õigused on erinevad võimaluse osas esitada hagi vaidlusaluste määruste vaidlustamiseks.
Selle kohta olgu meenutatud, et ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik sätestab, et liikmesriigid näevad ette tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades.
Sellegipoolest ei saa Üldkohtu poolt sellise rakendusmeetmete puudumise tingimuse kohaldamist, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 neljandas lõigus, seada sõltuvusse asjaolust, et liikmesriikide õigussüsteemides on kõnealusel juhul ette nähtud tõhus õiguskaitsevahend, mis võimaldab vaidlustada vaidlusaluse liidu õigusakti kehtivuse.
Nimelt tooks selline võimalus kaasa olukorra, et liidu kohtud uuriksid ja tõlgendaksid igal konkreetsel juhul siseriiklikke menetlusnorme, mis aga väljuks nende pädevuse raamidest liidu õigusaktide seaduslikkuse järelevalves (vt selle kohta 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I-6677
, punkt 43, ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-263/02 P: komisjon
vs
. Jégo-Quéré, EKL 2004, lk I-3425
, punkt 33).
Seda järeldust ei saa ka seada kahtluse alla hagejate argumendid, milles viidatakse õigusele tõhusale õiguskaitsele ja tuuakse esile, et siseriiklikud õiguskaitsevahendid ei ole ilmselgelt tõhusad, kuna liikmesriikide kohtutel ei ole pädevust lahendada liidu õigusakti õigusvastasuse küsimust.
Nimelt ei saa liidu kohus oma pädevust ületamata tõlgendada üksikisiku poolt määruse peale hagi esitamise tingimusi viisil, mis tähendaks käsitletavate aluslepingus otsesõnu ette nähtud tingimuste eiramist, isegi kui arvestada tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, punkt 44, ja komisjon
vs
. Jégo-Quéré, punkt 36).
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb rahuldada vastuvõetamatuse vastuväide, mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud määrused ei kujuta endast õigustloovaid akte, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses.
Vastuvõetamatuse vastuväide, mille kohaselt ei esine otsest puutumust
Komisjon märgib, et vaidlustatud määrused on üldkohaldatavad õigusaktid, mis ei puuduta hagejaid individuaalselt.
Hagejad leiavad, et individuaalselt puudutab neid vähemalt rakendusmäärus nr 393/2011, mis määrab imporditollimaksu nullmääraga suhkru tariifikvoodiga seoses kindlaks jaotuskoefitsiendi.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab üldkohaldatav akt selleks, et see saaks puudutada füüsilist või juriidilist isikut isiklikult, mõjutama seda isikut teatavate talle omaste tunnuste või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib teda sarnaselt adressaadiga (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas
25/62: Plaumann
vs
. komisjon, EKL 1963, lk 197, 223
, ja eespool viidatud kohtuotsus Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, punkt 36).
Käesoleval juhul tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud määrused toovad kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud isikute rühmale, kuna neid kohaldatakse vastavalt kõigile liidu suhkrutootjatele ja kõigile suhkru importijatele, ilma hagejaid mingil moel individualiseerimata.
Hagejad ei ole määruste nr 222/2011, 293/2011 ja 302/2011 osas esitanud ühtegi argumenti, mis tõendaks, et need puudutavad neid individuaalselt.
Rakendusmääruse nr 393/2011 kohta märgivad hagejad, et see mõjutab kinnist ettevõtjate ringi, kuna sellega määratakse kindlaks jaotuskoefitsient, millega jaotatakse tariifikvoodid ainult nende importijate vahel, kes olid esitanud oma taotlused 1.–7. aprillini 2011. Seega määrati puudutatud isikute hulk määruse vastuvõtmise ajal kindlaks.
Olgu märgitud, et 19. aprillil 2011 vastu võetud rakendusmäärus nr 393/2011 määrab kindlaks jaotuskoefitsiendi, mida kohaldatakse üksnes 1.–7. aprillini 2011 esitatud sertifikaaditaotlustele.
See määrus puudutab seega selle vastuvõtmise ajal kindlaks määratud ettevõtjate hulka, mis ei saa suureneda. Lisaks ei ole vaidlust küsimuses, et hagejad esitasid oma taotlused nimetatud ajavahemikul ning kuuluvad asjaomaste ettevõtjate ringi.
Selles osas tuleb meenutada, et juhul, kui vaidlustatud akt puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid ettevõtjate piiratud ringi (Euroopa Kohtu 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-5479
, punkt 60; vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-152/88: Sofrimport
vs
. komisjon, EKL 1990, lk I-2477
, punkt 11).
Üksnes võimalus määrata vaidlustatud meetme võtmise ajal enam-vähem täpselt kindlaks arv või ka konkreetselt need õigussubjektid, kellele seda kohaldatakse, ei tähenda siiski mingil juhul, et see meede puudutaks neid õigussubjekte isiklikult, kui on selge, et see kuulub kohaldamisele selles õigusaktis määratletud õigusliku või faktilise olukorra alusel (Euroopa Kohtu 21. juuni 1993. aasta määrus kohtuasjas
C-276/93: Chiquita Banana jt
vs
. nõukogu, EKL 1993, lk I-3345
, punkt 8, ja Euroopa Kohtu 28. juuni 2001. aasta määrus kohtuasjas
C-352/99 P: Eridania jt, EKL 2001, lk I-5037
, punkt 59).
Eelkõige tulenevalt asjaolust, et asjaomane piiratud ring tuleneb vaidlustatud määrusega kehtestatud süsteemi enda olemusest, ei saa kuulumine sellesse ringi individualiseerida asjaomast isikut (vt selle kohta Üldkohtu 10. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas
T-482/93: Weber
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II-609
, punktid 65 ja 66, ning Üldkohtu 7. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas
T-298/94: Roquette Frères
vs
. nõukogu, EKL 1996, lk II-1531
, punktid 41 ja 43).
Käesoleval juhul on jaotuskoefitsiendi kehtestamine määruse nr 1301/2006 artikli 7 lõikega 2 ette nähtud juhuks, kui sertifikaaditaotlustes käsitletud kogused ületavad tariifikvooti jaoks ette nähtud koguseid. Selles sättes ette nähtud arvutusmeetodist tuleneb, et kvoot sõltub olemasolevast ja taotletud kogusest, ilma et võetaks arvesse individuaalseid taotlusi või taotlejate konkreetset olukorda.
Seega määrab rakendusmäärus nr 393/2011 kindlaks ühtse jaotuskoefitsiendi, et jaotada tariifikvoodiga ette nähtud piiratud kogus kõigi imporditaotluse esitanud ettevõtjate vahel.
Seetõttu mõjutab nimetatud määrus asjaomaste taotlejate objektiivselt määratletud juriidilist ja faktilist olukorda.
Lisaks võimaldab ühtse koefitsiendi kehtestamine olemasolevate koguste jaotamist, mis ei oleks võimalik ilma esitatud nõuetekohaste taotluste hulka teadmata. Seega oli taotluste esitamine vaja kindlasti peatada enne vaidlustatud määruse vastuvõtmist ja ettevõtjate piiratud ringi loomine tuleneb niisiis määrusega nr 302/2011 kehtestatud süsteemi enda olemusest.
Järelikult mõjutab vaidlustatud määrus nende objektiivse seisundi tõttu kõiki hagejaid, kes tootjatena olid esitanud sertifikaaditaotluse, ja samamoodi mõjutab see kõiki teisi tootjaid, kes olid seda teinud enne peatamist. Neil kaalutlustel ei saa hagejaid individualiseerida ettevõtjate piiratud ringi olemasolu, mis tuleneb pealegi kõnealuse regulatsiooni enda olemusest.
Olgugi et hagejad väidavad veel, et nende olukord on eriline silmas pidades komisjoni kohustust võtta vaidlustatud määruse kehtestamisel arvesse nende olukorda, tuleb selle kohta märkida, et sellise kohustuse olemasolu ei ole tõendatud.
Esiteks on tulemusetu hagejate argument, mille hagejad tuletavad nõukogu 20. veebruari 2006. aasta määruse (EÜ) nr 318/2006 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta (
ELT L 58, lk 1
) artikli 26 lõike 2 sätetest, sest see määrus tunnistati kehtetuks määrusega nr 1234/2007 ning see ei kehtinud seega kohtuasja asjaolude aseleidmise ajal.
Teiseks, kuigi hagejad viitavad ka määruse nr 1234/2007 artikli 186 punktile a ja artiklile 187, näevad ka need sätted nimelt vastavalt ette, et „komisjon võib võtta vajalikud meetmed [...] suhkru- [...] sektori toodete kohta, kui nende toodete hinnad ühenduse turul oluliselt tõusevad või langevad” ja et ta võib „peatada imporditollimaksud kas täielikult või osaliselt teatavate koguste kohta”, tuleb siiski märkida, et nimetatud sätete sõnastusest ei tulene mingil moel, et komisjon oli kohustatud rakendusmääruse nr 393/2011 vastuvõtmisel arvestama roosuhkru rafineerijate olukorraga ega ka mitte
a fortiori
hagejate olukorraga.
Lõpuks tuleb vastupidi hagejate väidetele märkida, et määrust nr 393/2011 ei saa ka käsitleda üksikotsuste kogumina, sest see puudutab üldjoontes kindlaksmääratud ettevõtjate rühma, jättes kõrvale individuaalsete taotluse sisu ja iga taotleja konkreetse olukorra.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud määrused ja täpsemalt rakendusmäärus nr 393/2011 ei puuduta hagejaid isiklikult.
Kõike eelnevat arvestades tuleb sedastada, et kuna vaidlustatud määrused sisaldavad rakendusmeetmeid ega puuduta hagejaid isiklikult, siis tuleb nende õigusaktide peale esitatud tühistamishagi tunnistada vastuvõetamatuks, ilma et oleks vaja uurida vastuvõetamatuse vastuväidet, mis käsitleb otsese puutumuse puudumist.
Hagejate poolt teise võimalusena määruse nr 1234/2007 artikli 186 punkti a ja artikli 187 ning määruste nr 222/2011 ja 302/2011 vastu esitatud õigusvastasuse vastuväite osas tuleb meenutada, et võimalus viidata ELTL artikli 277 alusel üldakti kohaldamatusele ei kujuta endast autonoomset hagi esitamise õigust ja seda ei saa kasutada, kui puudub põhinõude esitamise õigus (vt Üldkohtu 8. juuli 1999. aasta määrus kohtuasjas
T-194/95: Area Cova jt
vs
. nõukogu, EKL 1999, lk II-2271
, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb tühistamishagi tunnistada vastuvõetamatuks ja seetõttu tuleb selle hagiga seotud vastuvõetamatuse vastuväide samuti tagasi lükata.
Kahju hüvitamise hagi vastuvõetavus
Vastuvõetamatuse vastuväitest ilmneb, et komisjon kahtleb hagi vastuvõetavuses tervikuna.
Lisaks märgib komisjon viidates hagejate väidetud kahjule, et „need põhjendused ei saa olla ELTL artikli 263 neljanda lõigu [...] alusel esitatud hagi esemeks, kuna hagi ei ole vastuvõetav”.
Lisaks täpsustas komisjon kohtuistungil, et ta taotleb kõigi kahju hüvitamise nõuete vastuvõetamatuks tunnistamist, kuna need on lahutamatult seotud vaidlustatud määruste tühistamisnõudega ega ole seega autonoomsed.
Hagejad leiavad, et kahju hüvitamise hagi on autonoomne õiguskaitsevahend ja seetõttu ei saa seda mõjutada tühistamisnõude tagasilükkamine selle vastuvõetamatuse tõttu.
Olgu meenutatud, et kahju hüvitamise hagi on iseseisev õiguskaitsevahend, millel on õiguskaitsevahendite süsteemis oma eriline ülesanne ja mille kasutamine sõltub tema eripärast tulenevatest tingimustest. (Euroopa Kohtu 2. detsembri 1971. aasta otsus kohtuasjas
5/71: Zuckerfabrik Schöppenstedt
vs
. nõukogu, EKL 1971, lk 975
, punkt 3), mistõttu tühistamisnõude vastuvõetamatuks tunnistamine ei too automaatselt kaasa kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatust (Euroopa Kohtu 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas
175/84: Krohn Import-Export
vs
. komisjon, EKL 1986, lk 753
, punkt 32).
Seda põhimõtet piirab menetluse kuritarvitamise keeld. Hageja ei saa kahju hüvitamise hagiga püüda saavutada samasugust tulemust, mille tooks kaasa õigusakti tühistamine juhul, kui selle akti peale esitatud tühistamishagi oleks vastuvõetamatu (Euroopa Kohtu 15. detsembri 1966. aasta otsus kohtuasjas
59/65: Schreckenberg
vs
. komisjon, EKL 1966, lk 785, 797
).
Niisiis tuleb kahju hüvitamise hagi tunnistada vastuvõetamatuks osas, milles see käsitleb sama õigusvastasust ning taotleb samu rahalisi eesmärke kui tühistamishagi, mida hageja ei ole esitanud õigeaegselt (vt eespool viidatud Euroopa Kohtu otsus Krohn Import-Export
vs
. komisjon, punkt 33, ja Euroopa Kohtu 14. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-310/97 P: komisjon
vs
. AssiDomän Kraft Products jt, EKL 1999, lk I-5363
, punkt 59).
Samas käesoleval juhul ei esine sellist erakorralist erandit, sest hagejad ei ole tühistamishagi kuritarvitanud ja nende kahju hüvitamise nõuded ei puuduta mingil moel sama õigusvastasust ega taotle samu rahalisi eesmärke kui tühistamisnõuded.
Esiteks ei viita hagejad oma kahju hüvitamise nõuetes nimelt mitte ainult vaidlustatud määruse õigusvastasusele, vaid ka õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse, diskrimineerimise keelu, proportsionaalsuse põhimõtetele ja komisjonile pandud hoolsuskohustuse ja hea halduse põhimõtte rikkumisele.
Teiseks taotlevad nad oma kahju hüvitamise nõudes nende kantud kahjust tekkinud kahjumi ja selle tõttu saamata jäänud tulu hüvitamist, et rafineerimistehaste tarnevajadusi ei suudetud rahuldada ja tuli tasuda impordimakse. Selle kahju hüvitamine ei lange niisiis kokku vaidlustatud määruste peale esitatud tühistamisnõudega silmas peetud eesmärkidega.
Eeltoodud kaalutlustel ei too tühistamisnõuete vastuvõetamatus automaatselt kaasa kahju hüvitamise nõuete vastuvõetamatust.
Lisaks ei ole komisjon kahju hüvitamise nõuete osas esitanud ühtegi autonoomset vastuvõetamatuse vastuväidet.
Selles osas, milles nõukogu väidab menetlusse astuja märkustes, et tühistamisnõuete vastuvõetamatus muudab ilmselgelt kahju hüvitamise nõuded põhjendamatuks, tuleb märkida, et komisjon ei ole nõudnud viimati nimetatud nõuete rahuldamata jätmist põhjendamatuse tõttu. Seega on vastuvõetamatu nõukogu poolt menetlusse astujana esitatud sellekohane autonoomne nõue.
Sellest tuleneb, et vastuvõetamatuse vastuväide tuleb kahju hüvitamise nõuete osas tagasi lükata.
Kuna tegemist on kahe autonoomse õiguskaitsevahendiga, siis on võimalik teha otsus vastuvõetamatuse vastuväite kohta ja tunnistada hagi osaliselt vastuvõetamatuks osas, milles see puudutab tühistamisnõuet, ning siiski otsustada, et kahju hüvitamise nõue tuleb läbi vaadata (Euroopa Kohtu 21. juuni 1993. aasta määrus kohtuasjas
C-257/93: Van Parijs jt
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1993, lk I-3335
, punktid 14 ja 15).
Käesoleval juhul tuleb niisiis asuda seisukohale, et hagi tuleb läbi vaadata osas, milles sellega taotletakse kahju hüvitamist.
Kohtukulud
Kuna menetlus jätkub osas, milles taotletakse kahju hüvitamist, siis otsustakse kohtukulude kandmine edaspidi.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata osas, milles palutakse tühistada komisjoni 3. märtsi 2011. aasta määrus (EL) nr 222/2011, millega kehtestatakse erimeetmed seoses kvoodivälise suhkru ja isoglükoosi Euroopa Liidu turule toomisega turustusaastal 2010/2011, kohaldades vähendatud kvoodiületamise tasu, komisjoni 23. märtsi 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 293/2011, millega kinnitatakse jaotuskoefitsient, lükatakse tagasi edasised taotlused ja lõpetatakse taotluste esitamine olemasolevatele kvoodivälistele suhkru kogustele müügiks EL turul vähendatud kvoodiületamise tasuga, komisjoni 28. märtsi 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 302/2011, millega avatakse teatavate koguste suhkru erakorraline imporditariifikvoot turustusaastaks 2010/2011, ja komisjoni 19. aprilli 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 393/2011, millega kehtestatakse jaotuskoefitsient ajavahemikul 1.–7. aprillini 2011 taotletud impordilitsentside väljaandmiseks suhkrutoodetele teatavate tariifikvootide alusel ning peatatakse kõnealuste litsentside taotluste esitamine.

2.
Lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi kahju hüvitamise nõude osas.

3.
Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.

Papasavvas
Vadapalas
O’Higgins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 6. juunil 2013 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.