CELEX: 62009TJ0080
Apelācija
Civildienests
Ierēdņi
Pretapelācija
Psiholoģiska vardarbība
Civildienesta noteikumu 12.a pants
Paziņojums par politiku psiholoģiskas vardarbības jomā Komisijā
Administrācijas pienākums sniegt palīdzību
Civildienesta noteikumu 24. pants
Piemērojamība
Lūgums sniegt palīdzību
Pagaidu pārcelšanas pasākumi
Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses
Atbildība
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Neierobežota kompetence
Īstenošanas nosacījumi
Karjeras attīstības ziņojums
Prasība atcelt tiesību aktu
Interese celt prasību

Apelācijas sūdzībā, kas ir iesniegta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantam, Eiropas Komisija
lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā F‑52/05
Q
/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas
netieši izteikto lēmumu noraidīt
Q
2004. gada 3. maijā saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegto lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk
tekstā attiecīgi – “lūgums sniegt palīdzību” un “Civildienesta noteikumi”), tiktāl, ciktāl tajā bija ietverts atteikums veikt
pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piesprieda tai pārskaitīt
Q
EUR 15 500 kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no šā lēmuma prettiesiskuma, kā arī no tā, ka administrācija nav
izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.

Tiesvedības rašanās fakti
Tiesvedības rašanās fakti ir aprakstīti pārsūdzētā sprieduma 18.–101. punktā.

Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 4. jūlijā,
Q
cēla prasību, kurā būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt netieši izteikto lēmumu noraidīt viņas lūgumu sniegt palīdzību, otrkārt,
atcelt viņas karjeras attīstības ziņojumus, kas sagatavoti attiecīgi par laika posmiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim
un no 2003. gada 1. novembra līdz 31. decembrim (turpmāk tekstā – “KAZ par 2003. gadu”), un, treškārt, piespriest Komisijai
atlīdzināt viņai zaudējumus. Šī prasība sākotnēji tika reģistrēta Vispārējās tiesas kancelejā ar numuru T‑252/05.
Ar 2005. gada 15. decembra rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmuma 2004/752/EK, Euratom,
ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), 3. panta 3. punktu šo lietu nosūtīja Civildienesta
tiesai. Prasība tika reģistrēta ar numuru F‑52/05.
Ar pārsūdzēto spriedumu Civildienesta tiesa daļēji apmierināja prasību, atceļot netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt
palīdzību tiktāl, ciktāl tajā bija ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piespriežot Komisijai samaksāt
Q
zaudējumu atlīdzību EUR 18 000 apmērā. Pārējā daļā tā prasību noraidīja.

Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar procesuālu rakstu, kas 2009. gada 27. februārī iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā, Komisija cēla šo apelāciju.
2009. gada 9. jūnijā
Q
iesniedza savu atbildes rakstu, kurā tā tāpat cēla pretapelāciju par pārsūdzēto spriedumu. Turklāt tā iesniedza lūgumu piešķirt
anonimitāti, kuru sekretārs nekavējoties apmierināja.
Ar vēstuli, kas iesniegta 2009. gada 24. jūnijā, Komisija iesniedza lūgumu atļaut iesniegt īsu replikas rakstu.
Ar 2009. gada 3. jūlija lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo minēto lūgumu.
2009. gada 24. augustā Komisija iesniedza replikas rakstu, kurā tā atbildēja arī uz pretapelācijas sūdzību saskaņā ar Vispārējās
tiesas Reglamenta 143. panta 2. punktu.
Ar 2009. gada 24. septembrī iesniegto vēstuli
Q
iesniedza lūgumu atļaut iesniegt papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai.
Ar 2009. gada 6. oktobra lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo minēto lūgumu.
2009. gada 15. oktobrī
Q
iesniedza atbildes rakstu uz repliku.
2009. gada 13. novembrī
Q
iesniedza papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai.
2010. gada 5. janvārī Komisija iesniedza atbildes rakstu uz papildu procesuālu rakstu pretapelācijas sūdzībai. Tajā pašā dienā
tika slēgts rakstveida process.
2010. gada 11. februārī iesniegtajā vēstulē
Q
atbilstoši Reglamenta 146. pantam formulēja lūgumu tikt uzklausītai procesa mutvārdu daļā.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (apelācijas palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzētajos
procesa organizatoriskajos pasākumos rakstveidā uzdot lietas dalībniekiem jautājumus, uz kuriem jāatbild tiesas sēdē.
2011. gada 21. janvāra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
rakstveida un mutvārdu jautājumiem. Atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem tika iekļautas tiesas sēdes protokolā.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā tika pieņemts prasības pirmajā instancē otrais pamats, kas attiecas uz netieši
izteiktā lēmuma atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus prettiesiskumu, kā arī apmierināti šīs prasības prasījumi atlīdzināt
zaudējumus minētā prettiesiskuma dēļ un tādēļ, ka administrācija neesot izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses;
–        noraidīt pretapelāciju;
–        noraidīt prasību pirmajā instancē vai pakārtoti – nosūtīt lietu Civildienesta tiesai;
–        par tiesāšanās izdevumiem Civildienesta tiesā, kā arī galvenajā apelācijā lemt atbilstoši attiecīgajām tiesību normām vai
pakārtoti – atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem Civildienesta tiesā, kā arī galvenajā apelācijā;
–        piespriest
Q
atlīdzināt pretapelācijas tiesāšanās izdevumus.

Q
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt galveno apelācijas sūdzību kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā nepamatotu;
–        atzīt pretapelāciju par pieņemamu;
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        apmierināt viņas pirmās instances prasījumus atcelt tiesību aktu un atlīdzināt zaudējumus;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

Par galveno apelācijas sūdzību
Galvenajā apelācijas sūdzībā, kas iesniegta atbilstoši Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantam, tiek lūgts atcelt pārsūdzēto
spriedumu tiktāl, ciktāl tajā atcelts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl tajā ir ietverts
atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un piespriests Komisijai pārskaitīt
Q
atlīdzību EUR 15 500 apmērā par morālo kaitējumu šā lēmuma prettiesiskuma dēļ, kā arī tādēļ, ka administrācija neesot izpildījusi
savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.

Par pieņemamību

Q
apgalvo, ka galvenā apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo tās pamatojumam izvirzītajos divos pamatos Komisija lūdz apelāciju
tiesai no jauna spriest par faktiem, ko galīgi bija izvērtējusi pirmās instances tiesa. Pirmkārt, neesot pieņemams galvenajā
apelācijā izvirzītajā pirmajā pamatā izteiktais Komisijas lūgums apelāciju tiesai pārbaudīt vērtējumus, ar kuriem Civildienesta
tiesa uzskatīja, ka bija jāatlīdzina
Q
morālais kaitējums, kurš, viņasprāt, radās tādēļ, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses,
uz ko norādot noteikta rīcība, kas minēta lūgumā sniegt palīdzību. Otrkārt, neesot pieņemams tas, ka galvenajā apelācijā izvirzītajā
otrajā pamatā Komisija apelāciju tiesā, ņemot vērā lietas materiālu informāciju, netieši apstrīdējusi vērtējumus, saskaņā
ar kuriem pirmās instances tiesa uzskatīja, ka attiecīgās lietas apstākļos Komisijas netieši izteiktais atteikums veikt pagaidu
pārcelšanas pasākumus bija tāds, kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.
Komisija lūdz noraidīt
Q
izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
Atbilstoši EKL 225. pantam un Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punktam apelācijas sūdzībai, kas iesniegta Vispārējai
tiesai, ir jāattiecas tikai uz tiesību jautājumiem un to var pamatot ar to, ka Civildienesta tiesa nav bijusi kompetenta,
tajā pieļauti procedūras minētajā tiesā pārkāpumi, kas apdraud attiecīgā lietas dalībnieka intereses, vai ka Civildienesta
tiesa pārkāpusi Kopienu tiesības. Turklāt Reglamenta 138. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā ir paredzēts, ka apelācijas
sūdzībā jānorāda izvirzītie tiesību pamati un argumenti.
No iepriekš minētajām tiesību normām izriet, ka apelācijas sūdzību var pamatot tikai ar pamatiem, kas attiecas uz tiesību
normu pārkāpšanu, un ir izslēgta jebkāda faktu izvērtēšanas iespēja. Tikai pirmās instances tiesas kompetencē ir, pirmkārt,
konstatēt faktus, izņemot gadījumu, ja tās konstatējumi, kas izriet no tai iesniegtajiem lietas materiāliem, nav precīzi pēc
būtības, un, otrkārt, izvērtēt šos faktus. Līdz ar to faktu vērtēšana, izņemot pirmās instances tiesā iesniegto pierādījumu
sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas ir pakļauts apelāciju tiesas kontrolei (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada
12. marta spriedumu lietā T‑107/07 P
Rossi Ferreras
/Komisija, Krājums, I‑B‑1‑5. un II‑B‑1‑31. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija ar pirmo pamatu, kas iedalāms divās daļās, un ar otro pamatu nelūdz apelāciju tiesai atkārtoti izvērtēt
faktus, kurus pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi un izvērtējusi.
Pirmā pamata pirmajā daļā tā pārmet Civildienesta tiesai, ka tā pārsūdzētajā spriedumā ir pār kāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās
atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, kā to ir interpretējusi Tiesa 2000. gada
4. jūlija spriedumā lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija (
Recueil
, I‑5291. lpp., 43. un 44. punkts), un Vispārējās tiesas 2008. gada 10. decembra spriedumā lietā T‑57/99
Nardone
/Komisija (Krājums, II‑0000. lpp., 162.–164. punkts).
Tādējādi pirmā pamata pirmajā daļā ir izvirzīts tiesību jautājums, un kā tāds tas ir atzīstams par pieņemamu.
Pirmā pamata otrā daļa būtībā ietver trīs galvenos iebildumus.
Pirmais iebildums attiecas uz to, ka pārsūdzētajā spriedumā Civildienesta tiesa esot pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un
91. pantu, piešķirot
Q
atlīdzību uz pamata, uz kuru nebija atsauces nedz lūgumā Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punkta izpratnē, nedz sūdzībā
Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, nedz pirmās instances prasības pieteikumā. Tiesas sēdē Komisija precizēja,
ka tādējādi Civildienesta tiesai tiek pārmests, ka tā ir spriedusi
ultra petita
, grozot strīda priekšmetu.
Otrais iebildums ir par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu, jo Civildienesta tiesa neesot norādījusi iemeslus, kādēļ
tā noteiktus lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus kopumā ir juridiski kvalificējusi kā dienesta kļūdu, kas var izraisīt
Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.
Visbeidzot trešais iebildums, kas ir pakārtots otrajam iebildumam, attiecas uz to, ka Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu
noteiktu lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalifikācijā, nospriežot, ka tie kopumā veidoja dienesta kļūdu,
kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.
Tādējādi pirmā pamata otrajā daļā ir izvirzīti tiesību jautājumi, kuri kā tādi ir atzīstami par pieņemamiem.
Visbeidzot ar otro pamatu Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
nosacījumu, kas ir saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu un pienākumu pamatot
spriedumus, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā tā daļēji apmierināja
Q
prasījumus atlīdzināt kaitējumu netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību prettiesiskuma dēļ – pēc tam, kad
pārsūdzētā sprieduma 250., 251. un 254. punktā tā nosprieda, ka ir izpildīts nosacījums par prettiesiskas rīcības pastāvēšanu,
jo Komisijas netieši izteiktais lēmums atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus ir prettiesisks, kā konstatēts pārsūdzētā
sprieduma 209.–214. punktā, kā arī novēlotas administratīvās izmeklēšanas uzsākšanas dēļ.
Tādējādi galvenās apelācijas otrajā pamatā ir izvirzīti tiesību jautājumi, kuri kā tādi ir atzīstami par pieņemamiem.
No iepriekš minētā izriet, ka
Q
izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret galveno apelāciju un tās pamatojumam izvirzītajiem
pamatiem vai pamatu daļām.

Par lietas būtību
No šā sprieduma 27., 29.–32. un 34. punkta izriet, ka galvenās apelācijas pamatojumam Komisija izvirzīja pirmo pamatu, kura
pirmā daļa attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu,
pārkāpumu un otrā daļa – uz Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta, pienākuma pamatot spriedumus un Kopienas ārpuslīgumiskās
atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu, kā arī otro pamatu, kas attiecas
uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, Civildienesta
noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu un pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu.
Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas
rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka ir izpildīts Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
nosacījums, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, atbilstoši piemērojamai judikatūrai, nekonstatējot, ka pastāv
pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru indivīdiem tiek piešķirtas tiesības (iepriekš 27. punktā minētie
spriedumi lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, 43. un 44. punkts, un lietā
Nardone
/Komisija, 162.–164. punkts).

Q
lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu tiktāl, ciktāl tā ir balstīta uz judikatūru pēc iepriekš 27. punktā minētā sprieduma
lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, kas neesot piemērojama tiesvedībai civildienesta jomā.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras tas ir atkarīgs vai bija atkarīgs, kurā tiek prasīts atlīdzināt zaudējumus, ja tas
rodas nodarbinātības saiknē, kas saista šo personu ar iestādi, ietilpst EKL 236. panta un Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta
piemērošanas jomā un tostarp saistībā ar tā pieņemamību neietilpst nedz EKL 235. panta un 288. panta otrās daļas, nedz Tiesas
Statūtu 46. panta piemērošanas jomā (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 26. jūnija rīkojumu lietā T‑114/08 P
Marcuccio
/Komisija, Krājums, II‑0000. lpp., 12. punkts un tajā minētā judikatūra).
Civildienesta noteikumi paši ir autonoms instruments, kura vienīgais mērķis ir reglamentēt tiesiskās attiecības starp iestādēm
un ierēdņiem, nosakot savstarpējās tiesības un pienākumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 22. februāra spriedumu
lietā T‑342/04
Adam
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑23. un II‑A‑2‑107. lpp., 34. punkts). Tādējādi Civildienesta noteikumi attiecībās starp iestādēm
un ierēdņiem izveidoja savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, kuru nedrīkst apdraudēt nedz iestādes, nedz ierēdņi (šajā
ziņā skat. Tiesas 1988. gada 31. maija spriedumu lietā 167/86
Rousseau
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 2705. lpp., 13. punkts, un Vispārējās tiesas 1996. gada 18. aprīļa spriedumu lietā T‑13/95
Kyrpitsis
/ESK,
Recueil FP
, I‑A‑167. un II‑503. lpp., 52. punkts). Šis savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvars galvenokārt ir paredzēts, lai aizsargātu
uzticības attiecības, kurām ir jāpastāv starp iestādēm un ierēdņiem, lai Eiropas pilsoņiem garantētu iestādēm uzticēto vispārējo
interešu uzdevumu labu izpildi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2001. gada 6. marta spriedumu lietā C‑274/99 P
Connolly
/Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 44.–47. punkts).
Turklāt no iedibinātās judikatūras izriet, ka strīdos par attiecībām starp iestādēm un ierēdņiem tiesības uz atlīdzību tiek
atzītas, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi faktiski pastāv un pastāv
cēloņsakarība starp rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem (Vispārējās tiesas 1994. gada 9. februāra spriedums lietā T‑82/91
Latham
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑15. un II‑61. lpp., 72. punkts; Vispārējās tiesas 2001. gada 24. aprīļa rīkojums lietā T‑172/00
Pierard
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑91. un II‑429. lpp., 34. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑249/04
Combescot
/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑181. un II‑A‑2‑1219. lpp., 49. punkts).
Šis risinājums netiek apstrīdēts iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, kurā saistībā ar nosacījumu par iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu un dažādu atbildības sistēmu saskaņošanai
tiek prasīts, lai tiktu konstatēts pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru indivīdiem piešķir tiesības.
Proti, no iepriekš 27. punktā minētā sprieduma lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija 39.–43. punkta izriet, ka šī īpašā prasība, kā arī saskaņošanas vajadzība, kas to attaisno, attiecas tikai uz Kopienas
ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu un dalībvalstu atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu.
Turklāt atšķirība starp Kopienas atbildības iestāšanās nosacījumiem par tās esošajiem un bijušajiem ierēdņiem, pārkāpjot Civildienesta
noteikumus, nodarīto kaitējumu, no vienas puses, un Kopienas atbildības pret trešajām personām iestāšanās nosacījumiem par
citu Kopienas tiesību normu pārkāpumiem, no otras puses, ņemot vērā tiesību un pienākumu līdzsvaru, ko Civildienesta noteikumi
ir īpaši radījuši attiecībās starp iestādēm un ierēdņiem, ir attaisnojama, lai Eiropas pilsoņiem garantētu iestādēm uzticēto
vispārējo interešu uzdevumu labu izpildi.
Lai arī iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā lietā
Nardone
/Komisija (162.–173. punkts) Kopienu tiesa pētīja, vai apgalvotais prettiesiskums bija pietiekami būtisks tādas tiesību normas
pārkāpums, ar kuru indivīdiem piešķir tiesības, šāds pētījums nebija obligāts, jo no iedibinātās judikatūras izriet, ka strīdos
par attiecībām starp iestādēm un ierēdņiem pietiek ar prettiesiskuma konstatēšanu vien, lai uzskatītu, ka ir izpildīts pirmais
no trim nosacījumiem Kopienas atbildības izraisīšanai par tās esošajiem un bijušajiem ierēdņiem, pārkāpjot Kopienu tiesības
civildienesta jomā, nodarīto kaitējumu (skat. šā sprieduma 42. punktu).
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta, pienākuma pamatot spriedumus un Kopienas
ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka pārsūdzētajā spriedumā tā ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu,
pienākumu pamatot spriedumus un Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības
pastāvēšanu, jo tā
Q
piešķīra atlīdzību par kaitējumu, kas radies pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanas dēļ, uz ko norāda noteikta
lūgumā sniegt palīdzību minētā rīcība.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, jo pārsūdzētajā
spriedumā tā piešķīra
Q
atlīdzību, pamatojoties uz dienesta kļūdu, kas netika minēta nedz 2004. gada 3. maijā iesniegtajā lūgumā, kas pievienots lūgumam
sniegt palīdzību (turpmāk tekstā –“lūgums izmaksāt atlīdzību”), nedz 2004. gada 26. novembra sūdzībā, nedz pirmās instances
prasības pieteikumā.
Otrkārt, Komisija uzskata, ka Civildienesta tiesa nav ievērojusi pienākumu pamatot spriedumus, jo tā neesot izklāstījusi iemeslus,
kādēļ pārsūdzētā sprieduma 236. un 237. punktā tā noteiktus lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus kopumā ir juridiski kvalificējusi
kā dienesta kļūdu, kas var izraisīt atlīdzības izmaksu saistībā ar tās izskatāmo prasību. Proti, konstatējums, ka [administrācija]
zināmā mērā “nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses”, nevar būt līdzvērtīgs acīmredzamas un būtiskas pienākuma
ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanas konstatējumam. Turklāt Civildienesta tiesa esot nonākusi pretrunā, nospriežot, ka
neviens no lūgumā sniegt palīdzību minētajiem faktiem nav apdraudējis
Q
personību, cieņu vai fizisko vai psiholoģisko integritāti.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu,
kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, jo attiecīgajā gadījumā tā konstatēja Kopienas atbildības iestāšanos, pamatojoties
tikai uz pienākuma ievērot ierēdņu intereses neievērošanu.
Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka fakti vai rīcība, ko pārsūdzētā sprieduma 236. punktā Civildienesta tiesa uzskatīja par tādiem,
kas kopumā norāda uz to, ka administrācija zināmā mērā nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, nevarēja
tikt kvalificēti kā dienesta kļūda, kas var izraisīt Kopienas ārpuslīgumisko atbildību.

Q
lūdz noraidīt pirmā pamata otro daļu.
Vispirms
Q
lūdz noraidīt iebildumu par Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta pārkāpumu tādēļ, ka lūgumā izmaksāt atlīdzību, 2004. gada
24. novembra sūdzībā, kā arī (tieši izteikti) pirmās instances prasības pieteikumā tā būtībā minēja sava lūguma izmaksāt atlīdzību
pamatojumam, ka zaudējumi bija saistīti ar kaitējuma nodarīšanu tās veselības stāvoklim un tie radās tādēļ, ka administrācija
nebija izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses. Saskaņā ar judikatūru apstrīdēšanas pamati Savienības tiesā
varot tikt izvirzīti, iesniedzot pamatus un argumentus, kuri, lai gan nav minēti sūdzībā, ir cieši ar to saistīti.
Vēl
Q
lūdz noraidīt iebildumu par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā
esot izklāstījusi iemeslus, kādēļ attiecīgajā gadījumā administrācija zināmā mērā nebija ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā
ierēdņu intereses. To darot, pirmās instances tiesa esot konstatējusi dienesta kļūdas pastāvēšanu, kas var izraisīt Kopienas
atbildību.
Visbeidzot
Q
lūdz noraidīt [iebildumu par] Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības
pastāvēšanu, pārkāpumu. Uz pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses neievērošanu ierēdnis var atsaukties neatkarīgi no konkrēta
Civildienesta noteikuma pārkāpuma visos gadījumos, kuros administrācija spriestu par tā stāvokli, neņemot vērā viņa tiesības
un intereses.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši EKL 236. pantam, ko skata kopā ar Tiesas Statūtu 1. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, Civildienesta
tiesas kompetencē ir pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Kopienām un kādu no darbiniekiem, kuri minēti Civildienesta
noteikumos, un kas attiecas uz akta, kas ir nelabvēlīgs šai personai, likumību.
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro teikumu ar finansēm saistītajos strīdos Civildienesta tiesai ir
neierobežota kompetence. Neierobežotā kompetence piešķir Civildienesta tiesai uzdevumu sniegt izskatāmajiem strīdiem pilnīgu
risinājumu (Tiesas 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑135/06 P
Weißenfels
/Parlaments, Krājums, I‑12041. lpp., 67. punkts, un 2009. gada 17. decembra spriedums lietā C‑197/09 RX‑II
M
/
EMEA
, pārskatīšana, Krājums, I‑12033. lpp., 56. punkts). Tās mērķis tostarp ir tai ļaut nodrošināt praktisko efektivitāti spriedumiem,
kurus tā pasludina civildienesta lietās, tā, lai tā varētu pēc savas ierosmes piešķirt atlīdzību Civildienesta noteikumos
minētajai personai, ja tā uzskata, ka prettiesiska nelabvēlīga akta atcelšana nav pietiekama, lai šī persona īstenotu savas
tiesības vai efektīvi aizsargātu savas intereses, vai ka šā akta atcelšana ir pārmērīgs sods par pieļauto nelikumību un ka
atlīdzības piešķiršana ieinteresētajai personai ir kompensācijas veids, kas vislabāk atbilst vienlaikus tās interesēm un dienesta
vajadzībām (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 5. jūnija spriedumu lietā 24/79
Oberthür
/Komisija,
Recueil
, 1743. lpp., 13. un 14. punkts, un 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑583/08 P
Gogos
/Komisija, Krājums, I‑4469. lpp., 50. punkts; Vispārējās tiesas 2004. gada 31. marta spriedums lietā T‑10/02
Girardot
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑109. un II‑483. lpp., 86., 87. un 89. punkts un tajos minētā judikatūra). Šādā gadījumā Civildienesta tiesai, ņemot
vērā visus lietas apstākļus, ir jāizvērtē zaudējumi, ko ieinteresētā persona ir cietusi
ex aequo et bono
(iepriekš minētie spriedumi lietā
Oberthür
/Komisija, 14. punkts, un lietā
Gogos
/Komisija, 44. punkts).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta pirmais teikums reglamentē otro tā, ka šī
tiesību norma piešķir tiesai neierobežotu kompetenci tikai gadījumā, ja pastāv strīds par nelabvēlīga akta Civildienesta noteikumu
90. panta 2. punkta izpratnē likumību (skat. Vispārējās tiesas 1994. gada 1. decembra spriedumus lietās T‑54/92
Schneider
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑281. un II‑887. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā T‑79/92
Ditterich
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑289. un II‑907. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu prasība var tikt celta Civildienesta tiesā tikai tad, ja iecēlējinstitūcija
[..] iepriekš izskatīja sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē tajā noteiktajā termiņā un ja par šo
sūdzību tika pieņemts tieši vai netieši izteikts noraidošs lēmums. Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā ir paredzēts,
ka iecēlējinstitūcija var izskatīt sūdzību par personai, kas minēta Civildienesta noteikumos, nelabvēlīgu aktu, vai nu ja
iecēlējinstitūcija ir pieņēmusi lēmumu, vai arī ja tā ir atturējusies veikt Civildienesta noteikumos paredzētos pasākumus.
Nelabvēlīgs akts tostarp var būt lūguma, ko attiecīgā persona iepriekš iesniegusi iecēlējinstitūcijai saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 90. panta 1. punktu, netieši vai tieši izteikta noraidīšana.
Ja Civildienesta noteikumos minētā persona vēlas apstrīdēt tai nelabvēlīga akta tiesiskumu, tā var tieši iesniegt sūdzību
iecēlējinstitūcijai un tad – ja šī sūdzība tiek noraidīta – celt prasību Civildienesta tiesā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
pēc sūdzības par nelabvēlīgu aktu noraidīšanas Civildienesta noteikumos minētā persona var celt prasību, kurā tā lūdz atcelt
nelabvēlīgo aktu, pārskaitīt atlīdzību vai abus (skat. iepriekš 58. punktā minētos spriedumus lietā
Schneider
/Komisija, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā
Ditterich
/Komisija, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretī, ja prettiesiskums, ko apgalvo Civildienesta noteikumos minētā persona, nav nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu
izpratnē, bet ir administrācijas pieļauta dienesta kļūda, minētā persona var uzsākt procesu, tikai iesniedzot lūgumu iecēlējinstitūcijai
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, kura iespējamā noraidīšana būtu tai nelabvēlīgs lēmums, par kuru tā
varētu iesniegt sūdzību un tad – vajadzības gadījumā – celt prasību (skat. iepriekš 58. punktā minētos spriedumus lietā
Schneider
/Komisija, 53. punkts un tajā minētā judikatūra, un lietā
Ditterich
/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to, ja Civildienesta noteikumos minētā persona lūdz izmaksāt atlīdzību pēc tam, kad tai, viņasprāt, nodarīts kaitējums
bez nelabvēlīga akta, tai principā ir jāveic divu etapu pirmstiesas procedūra, proti, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta
1. un 2. punktu jāiesniedz lūgums un tad sūdzība par lēmumu, ar kuru noraidīts tās lūgums izmaksāt atlīdzību.
Tādējādi no Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta izriet, ka Civildienesta tiesa, kurā vēršas Civildienesta noteikumos
minētā persona, ceļot prasību par tai nelabvēlīga akta likumību, saskaņā ar neierobežoto kompetenci, ko tai piešķir Civildienesta
noteikumu 91. panta 1. punkta otrais teikums, pat pēc savas ierosmes var piešķirt šai personai atlīdzību tikai tad, ja ar
minēto atlīdzību paredzēts kompensēt kaitējumu, ko tā cietusi nelabvēlīga akta, par ko ir prasība, prettiesiskuma dēļ vai
vismaz kaitējumu nelikumības dēļ, kas ir cieši saistīta ar šo pašu aktu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2006. gada
14. decembra rīkojumu lietā C‑12/05 P
Meister
/ITSB, Krājumā nav publicēts, 112.–116. punkts, un iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
Gogos
/Komisija, 49.–53. punkts).
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 232.–242. punkta izriet, ka saskaņā ar “prasījumiem atlīdzināt kaitējumu, ko radījusi iespējamā
psiholoģiskā vardarbība”, Civildienesta tiesa piešķīra
Q
EUR 500 kā “morālā kaitējuma” atlīdzību, ko tā ir cietusi Komisijas, kura esot “veicinājusi [
Q
] izolēšanu savā vienībā”, pieļautās dienesta kļūdas dēļ. Šajā ziņā norādītā dienesta kļūda ir tā, ka “Komisija nav ievērojusi
savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses” vai, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 236. punktā, “Komisija zināmā mērā nav ievērojusi
savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses”, uz ko norāda “noteiktu faktu kopums, uz kuriem [
Q
] atsaucas sava lūguma izmaksāt atlīdzību pamatojumam [..]”. Šī neievērošana ir izskaidrota pārsūdzētā sprieduma 156.–160.,
164., 171. un 180. punktā, un to veido tas, ka Komisija, pirmkārt, attiecībā uz
Q
stažēšanās pagarināšanu iepriekš viņai neko nebija pārmetusi un liedza iespēju tikt uzklausītai – pašai un personām, kuras
tā vēlētos, – Ziņojumu komitejā, otrkārt, ir piešķīrusi
Q
izolētus birojus līdz 2004. gada vasarai, treškārt, neuzdeva
Q
nevienu uzdevumu laikā no 2003. gada janvāra līdz jūnijam un, ceturtkārt, novēloti atbildēja uz
Q
ikgadējā atvaļinājuma pieprasījumu par laikposmu no 2004. gada 19. jūlija līdz 27. augustam un, visbeidzot, atskaitīja šīs
dienas no ikgadējā atvaļinājuma atlikuma, lai arī 2004. gada 5. jūlijā
Q
iesniedza ārsta zīmi par laikposmu no 2004. gada 17. jūlija līdz 27. augustam, ko administrācija nebija apstrīdējusi.
No Civildienesta tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 112., 115. un 232. punktā, kurus Komisija šajā apelācijā nav apstrīdējusi,
izriet, ka savā lūgumā izmaksāt atlīdzību
Q
lūdza atlīdzināt materiālo kaitējumu, ko veido būtiska viņas veselības stāvokļa ietekmēšana, par ko liecina daudzas ārsta
zīmes un medicīniskie atzinumi, un nespēja normāli veikt savas funkcijas savā vienībā psiholoģiskās vardarbības dēļ Civildienesta
noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, kas minēta viņas lūgumā sniegt palīdzību, un ka, tā kā Komisija neatbildēja uz minēto
lūgumu četru mēnešu laikā, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu atbildes neesamība bija radījusi lēmumu
par tā noraidīšanu. Turklāt no iepriekš minētajiem Civildienesta tiesas konstatējumiem, kā arī konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma
117. punktā izriet, ka prasība pirmajā instancē būtībā bija vērsta uz to, lai tiktu atcelts netieši izteiktais lēmums noraidīt
lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu un šīs atcelšanas rezultātā tiktu
piespriests Komisijai pārskaitīt
Q
atlīdzību, kas lūgta, lai kompensētu “kaitējumu apgalvotās psiholoģiskās vardarbības dēļ”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu 24. panta pirmajā daļā paredzētais pienākums sniegt palīdzību ir paredzēts,
lai iestāde aizstāvētu ierēdņus pret trešo personu, nevis pret pašas iestādes izdotiem aktiem, kuru kontroli regulē citas
Civildienesta noteikumu normas (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 17. decembra spriedumu lietā 178/80
Bellardi‑Ricci
u.c./Komisija,
Recueil
, 3187. lpp., 23. punkts, un 1982. gada 25. marta spriedumu lietā 98/81
Munk
/Komisija,
Recueil
, 1155. lpp., 21. punkts). Lai arī Civildienesta noteikumu 24. panta pirmā daļa vispirms jau ir izstrādāta, lai aizsargātu
ierēdņus pret trešo personu uzbrukumiem un slikto izturēšanos, tā tāpat paredz administrācijas pienākumu sniegt palīdzību
gadījumā, ja šajā tiesību normā minēto faktu autors ir cits ierēdnis (šajā ziņā skat. Tiesas 1979. gada 14. jūnija spriedumu
lietā 18/78
V
./Komisija,
Recueil
, 2093. lpp., 15. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 9. marta spriedumu lietā T‑254/02
L
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑63. un II‑277. lpp., 85. punkts un tajā minētā judikatūra).
Civildienesta noteikumu 24. panta otrās daļas mērķis ir to zaudējumu atlīdzība, kas ierēdnim nodarīti kādas trešās personas
vai citu ierēdņu, kas minēti šā paša panta pirmajā daļā, rīcības dēļ, ja vien viņš nav varējis iegūt atlīdzību no tās autoriem
(šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 5. oktobra rīkojumu lietā C‑365/05 P
Schmidt‑Brown
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 78. punkts). Prasības par zaudējumu atlīdzību, ko ierēdnis cēlis saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 24. panta otro daļu, pieņemamība tātad ir pakārtota valsts pārsūdzības līdzekļu izsmelšanas nosacījumam, ja tie
efektīvi nodrošina ieinteresēto personu aizsardzību un to rezultātā var tikt izmaksāta atlīdzība par apgalvotajiem zaudējumiem
(skat. iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā
L
/Komisija, 148. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ar Civildienesta noteikumu 24. panta otro daļu ieviestā īpašā atbildības sistēma ir balstīta uz administrācijas pienākumu
aizsargāt savu ierēdņu un darbinieku veselību un drošību no trešo personu vai citu ierēdņu uzbrukumiem vai sliktu izturēšanos,
no kuriem tie var ciest, pildot savas funkcijas, tostarp psiholoģiskās vardarbības formā Civildienesta noteikumu 12.a panta
3. punkta izpratnē. Runa ir par atbildības sistēmu bez vainas, kas ir nošķirama no kopējo tiesību Kopienas atbildības sistēmas
civildienesta jomā, kura minēta pārsūdzētā sprieduma 234. punktā un šā sprieduma 42. punktā un atbilstoši kurai ierēdnim,
kurš mēģina saņemt atlīdzību no Kopienas, ir jāpierāda, ka viņš ir cietis kaitējumu iestādes kļūdainas rīcības dēļ (šajā ziņā
skat. Vispārējās tiesas 1993. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑59/92
Caronna
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 25. un 68. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā
L
/Komisija, 143.–146. un 147.–153. punkts). Turklāt šī īpašā atbildības bez vainas sistēma ir jānošķir no ierēdņu atlīdzības
sistēmas saistībā ar, pildot savas funkcijas, iegūtajām slimībām vai nelaimes gadījumiem, kuros tie bija upuri, vai par šādu
slimību pasliktināšanos saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu un vispārējo tiesisko regulējumu par ierēdņu nelaimes
gadījumu un arodslimību risku segšanu, kas pieņemts, pamatojoties uz šo pantu. Proti, ja tiesiskajā regulējumā par ierēdņu
nelaimes gadījumu un arodslimību risku segšanu nav nevienas attiecīgas tieši izteiktas tiesību normas, nevar uzskatīt, ka
tas izslēdz ierēdņa un viņa pilnvaroto personu tiesības pieprasīt papildu atlīdzību, ja iestādei vai nu saskaņā ar vispārējām
tiesībām ir jāizmaksā atlīdzība gadījumā, ja tā tiek atzīta par atbildīgu par attiecīgā ierēdņa nelaimes gadījumu vai slimību,
vai nu pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 24. panta [otro daļu], gadījumā, ja šis nelaimes gadījums vai slimība rodas
trešo personu vai citu ierēdņu uzbrukumu dēļ saistībā ar to, ka minētais ierēdnis veic savas funkcijas Kopienu dienestā, un
ja Civildienesta noteikumu sistēmas pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu nodarītā kaitējuma atlīdzību (šajā ziņā
skat. Tiesas 1986. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 169/83 un 136/84
Leussink
/Komisija,
Recueil
, 2801. lpp., 11. un 12. punkts).
No pašas Civildienesta tiesas konstatējumiem pārsūdzētajā spriedumā, kas atgādināti šā sprieduma 64. un 65. punktā, izriet,
ka lūgums izmaksāt atlīdzību ir balstīts tikai uz materiālā kaitējuma atlīdzību, kuru
Q
apalvo, ka ir cietusi psiholoģiskas vardarbības, kas norādīta lūgumā sniegt palīdzību un ko īstenojuši vairāki Komisijas ģenerāldirekcijas
(ĢD) “Personāls un administrācija” priekšnieki, dēļ, proti tādu aktu dēļ, kas ir personiski piedēvējami citiem ierēdņiem,
nevis Komisijas dienesta kļūdas dēļ, kuras kontroli saskaņā ar šā sprieduma 42. un 66. punktā minēto judikatūru reglamentē
citas Civildienesta noteikumu normas.
Līdz ar to prasībai pirmajā instancē saistībā ar prasījumiem atlīdzināt kaitējumu, ko
Q
esot cietusi, nebija cita priekšmeta kā vien tas, kas izklāstīts lūgumā izmaksāt atlīdzību, kurš iesniegts saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 24. panta otro daļu un kurā turklāt lūgts šī minētā lūguma noraidīšanas rezultātā piespriest Komisijai viņai samaksāt
atlīdzību EUR 100 000 apmērā par kaitējumu šā lēmuma prettiesiskuma dēļ. Turpretī šie paši konstatējumi neļauj secināt, ka
savā lūgumā izmaksāt atlīdzību
Q
būtu lūgusi atlīdzību par morālo kaitējumu, kas nodarīts Komisijas dienesta kļūdas dēļ, ko veido tas, ka Komisija nav ievērojusi
savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, par ko liecina noteikti lūgumā sniegt palīdzību norādītie fakti.
Turklāt nevar uzskatīt, ka dienesta kļūda, par ko šajā gadījumā vainota Komisija un kas aprakstīta šā sprieduma 64. punktā,
ir cieši saistīta ar netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu izmaksāt atlīdzību, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta
otro daļu ir vērsts uz to, lai atlīdzinātu materiālo kaitējumu, ko
Q
esot cietusi lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības dēļ. Proti, lai arī fakti lūgumā sniegt palīdzību ir
minēti kā psiholoģiskā vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ir jāuzskata par to autoriem, proti,
Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” priekšniekiem, kas minēti vārdā, piedēvējamiem aktiem, tā tas nav netieši izteikta
lēmuma noraidīt lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību gadījumā, kas ir Komisijai piedēvējams akts. Katrā ziņā akti,
kurus Civildienesta tiesa ir ņēmusi vērā, lai konstatētu Komisijas dienesta kļūdu (skat. šā sprieduma 64. punktu), ir veikti
pirms dienas, kad radās netieši izteikts lēmums noraidīt lūgumus sniegt palīdzību un izmaksāt atlīdzību, proti, 2004. gada
3. septembra. Minētā kļūda, kas tātad pastāvējusi pirms netieši izteiktā noraidošā lēmuma, nevar tikt uzskatīta par cieši
saistītu ar minēto lēmumu šā sprieduma 63. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Tādējādi, lai arī Civildienesta tiesā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu likumīgi tika celta prasība, kas
attiecās uz netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu izmaksāt atlīdzību tiesiskumu, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 24. panta
otrās daļas noteikumus, tā nevarēja, nepārkāpjot šos pašus pantus, spriest par to, vai noteikti fakti, kas minēti lūgumā sniegt
palīdzību, kopumā varēja tikt kvalificēti kā Komisijas dienesta kļūda, kuras dēļ
Q
tika nodarīts morāls kaitējums, kas bija jāatlīdzina.
Tātad Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu un spriedusi
ultra petita
, grozot strīda priekšmetu, piespriežot Komisijai – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 242. punkta un rezolutīvās daļas 2) punkta
– atlīdzināt morālo kaitējumu, kas radies dienesta kļūdas dēļ, tai veicinot
Q
izolēšanu savā nodaļā, ko veido tas, ka Komisija nav ievērojusi savu pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses, uz ko norādot
noteikta lūgumā sniegt palīdzību minētā rīcība.
Līdz ar to, pat nepastāvot vajadzībai izvērtēt citus iebildumus vai argumentus, kas izvirzīti pirmā pamata otrās daļas pamatojumam,
šis pamats ir jāapstiprina un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā piespriests Komisijai
pārskaitīt
Q
atlīdzību EUR 500 apmērā.

Par otro pamatu, kas attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kurš saistīts ar prettiesiskas
rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu, kā arī pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts
ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu, kā arī nav ievērojusi pienākumu pamatot
spriedumus, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā tā daļēji apmierināja
Q
prasījumus atlīdzināt kaitējumu netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību prettiesiskuma dēļ pēc tam, kad pārsūdzētā
sprieduma 250., 251. un 254. punktā tā nosprieda, ka attiecīgajā gadījumā ir izpildīts nosacījums par prettiesiskas rīcības
pastāvēšanu netieši izteiktā lēmuma atteikties veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus prettiesiskuma, kas konstatēts pārsūdzētā
sprieduma 209.–212. punktā, kā arī novēlotas administratīvas izmeklēšanas uzsākšanas dēļ.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu,
kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. pantu, kā arī nav ievērojusi pienākumu
pamatot spriedumus pārsūdzētā sprieduma 209.–212., 250., 251. un 254. punktā, jo, iepriekš nekonstatējot acīmredzamu un būtisku
attiecīgajā gadījumā saskaņā ar judikatūru (iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija) Komisijas rīcības brīvībai piemērojamo robežu pārkāpumu, tā nosprieda, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība iestājās
tiktāl, ciktāl tā bija atteikusies veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus. Saistībā ar ierēdņa, kurš, iespējams, ir psiholoģiskas
vardarbības upuris, pagaidu pārcelšanas pasākumu atbilstoši Civildienesta noteikumu 7. pantam iestādēm ir liela rīcības brīvība,
kas atzīta judikatūrā (Vispārējās tiesas 2000. gada 5. decembra spriedums lietā T‑136/98
Campogrande
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑267. un II‑1225. lpp., 42. punkts) un 2003. gada 22. oktobra Paziņojumā par politiku psiholoģiskas vardarbības jomā
Komisijā (C(2003) 3644) (turpmāk tekstā – “Paziņojums par psiholoģisko vardarbību”). Tādējādi neesot pastāvējis nekāds vispārējs
un absolūts pienākums administrācijai pie mazākām aizdomām par psiholoģisku vardarbību automātiski veikt preventīvu pasākumu,
piemēram, iecelšanu vai pārcelšanu citā amatā. Katrā ziņā šāda automātiska iecelšana vai pārcelšana citā amatā būtu pretrunā
Civildienesta noteikumu 7. pantam, saskaņā ar kuru jebkurai iecelšanai amatā ir jānotiek dienesta interesēs.
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 250., 251. un 254. punkts tāpat nav pamatoti, jo Civildienesta tiesa nav atbilstoši
judikatūrai pētījusi, vai attiecīgajā gadījumā Komisija acīmredzami un būtiski nebija ievērojusi savas rīcības brīvības robežas
(iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, 43. un 44. punkts).
Katrā ziņā Komisija uzskata, ka, ņemot vērā lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību,
Q
prombūtni medicīnisku vai citu iemeslu dēļ lielākajā 2004. gada daļā, risināmo problēmu hronisko un nepunktuālo raksturu,
Q
atteikumu pieņemt noteiktus iecelšanas citā amatā piedāvājumus un sarunas ar
Q
, lai viņai atrastu pienācīgu amatu kādā no ĢD pēc viņas izvēles, lēmums neiecelt
Q
citā amatā piespiedu kārtā, bet to iesaistīt konstruktīva risinājuma meklēšanā bija piemērots, gan lai veicinātu viņas karjeras
attīstību, gan dienesta interesēm. Kopš savas stažēšanās
Q
jau esot tikusi “pārcelta” vairākas reizes pēc viņas pieprasījuma, un administrācija šajā gadījumā esot rīkojusies ātri, viņai
piedāvājot to iecelt citā amatā kādā no ĢD pēc viņas izvēles.
Otrkārt, Komisija būtībā apgalvo, ka Civildienesta tiesa tāpat ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās
nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, pārsūdzētā sprieduma 251. punktā nospriežot, ka administrācija,
novēloti uzsākot administratīvo izmeklēšanu par lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību, rīkojās prettiesiski. Pirmkārt, Civildienesta
tiesa neesot ņēmusi vērā tiešo saikni starp prasījumu atcelt tiesību aktu likteni un prasījumu par zaudējumu atlīdzību likteni.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 200. punktā Civildienesta tiesa kā nepieņemamus bija noraidījusi prasījumus atcelt netieši izteikto
lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl tas ietvēra atteikumu uzsākt administratīvo izmeklēšanu, tai kā nepieņemami
tāpat esot bijuši jānoraida prasījumi par zaudējumu atlīdzību, kas ar tiem bija cieši saistīti. Otrkārt, judikatūrā esot pieļauts
zināms kavējums administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā, ja šis termiņš ir attaisnots, ņemot vērā attiecīgā gadījuma apstākļus
(iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
Campogrande
/Komisija, 54. punkts). Šajā gadījumā apmēram četru mēnešu kavējums esot bijis attaisnots tādēļ, ka minētā izmeklēšana bija
jāuztic Izmeklēšanas un disciplīnas biroja (turpmāk tekstā – “
IDOC
”), struktūras, ko vada ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors, neatkarīgam padomdevējam revidentam.

Q
lūdz, pirmkārt, noraidīt iebildumus par Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas
rīcības esamību, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu, kā arī pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Judikatūra
lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija (iepriekš minēta šā sprieduma 27. punktā) nav piemērojama civildienesta strīdos. Ar Paziņojumu par psiholoģisko
vardarbību Komisija apņēmās “aizliegt represijas pret personāla locekli, kurš sūdzas par vardarbību”, un šajā saistībā, “[ņemot]
vērā īpašās situācijas”, veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, “kuru mērķis ir nošķirt attiecīgās puses” un “ļaut iespējamam
cietušajam pārkārtot savu dzīvi, palīdzot viņam atbrīvoties no problēmas”. Šajā gadījumā Komisijai esot bijis jāņem vērā ne
tikai lūgumā sniegt palīdzību minētās rīcības ilgstošais un atkārtotais raksturs, bet arī vairāku mediķu un ekspertu slēdzieni,
kuri visi esot rekomendējuši viņu pārcelt no ĢD “Personāls un administrācija”. Turklāt iespējamā psiholoģiskās vardarbības
upura pagaidu pārcelšanas pasākumi varēja tikt uzskatīti par iecelšanu amatā, kas atzīta par dienesta interesēs esošu, Civildienesta
noteikumu 7. panta izpratnē. Komisijas 2006. gada 26. aprīļa Lēmums C(2006) 1264/3 par politiku personas cieņas aizsardzības
un cīņas pret psiholoģisko un seksuālo vardarbību Komisijā, ar ko tika atcelts un aizstāts Paziņojums par psiholoģisko vardarbību,
apstiprinot, ka “pārcelšanas pasākumi [..] ieņem pārcelšanas amatā dienesta interesēs formu”. Ņemot vērā kritērijus, kas noteikti
iepriekš 76. punktā minētajā spriedumā lietā
Campogrande
/Komisija, Civildienesta tiesa pārsūdzētajā spriedumā neesot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Komisija,
neiejaukdamās ar visu vajadzīgo sparu un nereaģējot uz lūgumu sniegt palīdzību ar attiecīgā gadījuma apstākļos vajadzīgo ātrumu
un rūpību, bija pieļāvusi dienesta kļūdu.
Otrkārt,
Q
lūdz noraidīt iebildumu par kļūdām tiesību piemērošanā, kas esot pieļautas Civildienesta tiesas vērtējumā, saskaņā ar kuru
Komisijai varētu pārmest novēlotu administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu attiecībā uz lūgumā sniegt palīdzību minēto rīcību.
Iepriekš 76. punktā minētā sprieduma lietā
Campogrande
/Komisija 54. punkts neļaujot Komisijai uzskatīt, ka zināms kavējums administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā varētu būt attaisnots.
Šajā spriedumā drīzāk tiek uzsvērtas gādības, ātruma un rūpības prasības, kas ir raksturīgas palīdzības sniegšanas pienākumam
atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāizvērtē Komisijas iebildumi par Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar
prettiesiskas rīcības esamību, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu tādēļ, ka Civildienesta tiesa nosprieda,
ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība iestājās tiktāl, ciktāl ar netieši izteiktu lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību iecēlējinstitūcija
bija atteikusies veikt pārcelšanas pasākumus, lai arī, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 209. punktā, “[
Q
] lūgumā sniegt palīdzību norādīto faktu svarīgums un nozīmība atklāj [..] “aizdomas par psiholoģisku vardarbību” [..] paziņojuma
par psiholoģisku vardarbību nozīmē”.
Vispirms ir jāuzsver, ka Civildienesta noteikumu 24. pants, kas uzliek Kopienām pienākumu sniegt palīdzību ierēdņiem, atrodas
II nodaļā par “ierēdņa tiesībām un pienākumiem”. Līdz ar to, katrā situācijā izpildot vajadzīgos faktiskos nosacījumus, šis
pienākums sniegt palīdzību atbilst attiecīgā ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzētajām tiesībām (iepriekš 68. punktā minētais
spriedums lietā
Caronna
/Komisija, 58. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. panta pirmajā daļā paredzētajam pienākumam sniegt palīdzību,
ja pastāv kāds starpgadījums, kas nav saderīgs ar kārtību un objektivitāti dienestā, administrācijai ir jāiejaucas ar visu
nepieciešamo sparu un ātri un ar apstākļiem atbilstošu gādību attiecīgi jāreaģē, lai konstatētu faktus un lai, zinot lietas
apstākļus, atbilstoši rīkotos. Šim nolūkam pietiek, ka ierēdnis, kurš lūdz aizsardzību no savas iestādes, iesniedz sākotnējos
pierādījumus par uzbrukumu, kuru upuris viņš esot, patiesumu. Ja ir šāda informācija, attiecīgajai iestādei ir jāveic atbilstoši
pasākumi, tostarp veicot administratīvu izmeklēšanu, lai, sadarbojoties ar sūdzības autoru, konstatētu sūdzības pamatā esošos
faktus (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 26. janvāra spriedumu lietā 224/87
Koutchoumoff
/Komisija,
Recueil
, 99. lpp., 15. un 16. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā
L
/Komisija, 84. punkts un tajā minētā judikatūra), un bez šīs sadarbības tā nevar ieņemt galīgo nostāju tostarp par to, vai
sūdzības izskatīšana ir jāizbeidz vai arī ir jāuzsāk disciplinārlieta un, vajadzības gadījumā, vai ir jāuzliek disciplinārsodi
(šajā ziņā skat. Tiesas 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 53/72
Guillot
/Komisija,
Recueil
, 791. lpp., 3., 12. un 21. punkts, un 1989. gada 9. novembra spriedumu lietā 55/88
Katsoufros
/Tiesa,
Recueil
, 3579. lpp., 16. punkts).
Turklāt, ja pie administrācijas vēršas ierēdnis ar lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo
daļu, arī tai saskaņā ar šajā pantā paredzēto pienākumu sniegt aizsardzību (iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā
V
./Komisija, 16. punkts) ir jāveic atbilstoši preventīvi pasākumi, piemēram, cietušā pārcelšana citā amatā vai pagaidu pārcelšana,
kuras mērķis ir aizsargāt viņu no paziņotās rīcības atkārtošanās visā laikā, kas vajadzīgs administratīvai izmeklēšanai (šajā
ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā
Campogrande
/Komisija, 55. punkts).
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu administrācijai, izvēloties gan pagaidu, gan galīgos veicamos pasākumus, ir liela
rīcības brīvība, ko kontrolē Savienības tiesa. Savienības tiesa tikai pārbauda, vai attiecīgā iestāde ir ievērojusi saprātīgas
robežas un nav acīmredzami kļūdaini izmantojusi savu rīcības brīvību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 25. oktobra
spriedumu lietā T‑154/05
Lo Giudice
/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑203. un II‑A‑2‑1309. lpp., 137. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr tāpat ir jāuzsver, ka Paziņojums par psiholoģisko vardarbību jau bija pieņemts brīdī, kad bija pieņemts netieši izteiktais
lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kas iesniegts 2004. gada 3. maijā, un ka gan sava formulējuma, gan formas un satura
dēļ šim paziņojumam bija iekšēju norādījumu vērtība, kas Komisijai bija saistoši, jo tā nebija skaidri izrādījusi savu nodomu
no tiem atkāpties, pieņemot pamatotu un detalizētu lēmumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1974. gada 30. janvāra
spriedumu lietā 148/73
Louwage
/Komisija,
Recueil
, 81. lpp., 12. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 6. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑246/04 un T‑71/05
Wunenburger
/Komisija, Krājums, I‑A‑2‑21. un II‑A‑2‑131. lpp., 127. punkts).
Saskaņā ar Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 4.1.1. punktu, kurš ir veltīts “pasākumiem, kas jāveic pēc vardarbības identificēšanas”,
cīņas ar psiholoģisko vardarbību politikai bija jābūt jaunam iestādēs nodarbināto personu aizsardzības rīkam un jānodrošina
iespējamiem cietušajiem un lieciniekiem aizsardzība no iestādes. Tieši ar šādu mērķi Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību
4.1.1. punkta i) apakšpunktā kā “steidzami pasākumi” bija paredzēts, ka, “ja [pastāvēja] kaut mazākās aizdomas par psiholoģisku
vardarbību, [varēja] paredzēt pārcelšanas pasākumus”, ka “šo pasākumu mērķis [bija] izšķirt konfliktā iesaistītās personas,
un tos [nedrīkstēja] jaukt ar mobilitātes politiku”, ka “tos iecēlējinstitūcijai rakstveidā [varēja] piedāvāt uzticības personas
vai ombuds” un ka “attiecībā uz pagaidu pasākumiem šī pārcelšana [nebija] atkarīga no tā, vai pastāv brīva amata vieta”. Turklāt
šajā tiesību normā bija paredzēts, ka “šie pārcelšanas pasākumi, kuros [bija] jābūt ņemtām vērā īpašajām situācijām, [varēja]
būt tūlītēji un vajadzības gadījumā – galīgi” un ka “to mērķis [bija] ļaut iespējamam cietušajam pārkārtot savu dzīvi, palīdzot
viņam atbrīvoties no problēmas”.
No šīm tiesību normām izriet, ka Paziņojums par psiholoģisko vardarbību, kas vēlāk tika atcelts un aizstāts ar Lēmumu C(2006) 1264/3,
bija balstīts uz ideju, ka administrācijai nav jāgaida, lai konflikta situācija kļūtu pastāvīga, bet tieši otrādi – ir jāiejaucas
ar visu vajadzīgo sparu un jāreaģē uz lūgumu sniegt palīdzību ar attiecīgā gadījuma apstākļos vajadzīgo ātrumu un rūpību,
preventīvi veicot visus vajadzīgos pārcelšanas pasākumus. Komisija šajā ziņā nevar pamatoti atsaukties uz darbības vārda “varēt”
lietošanu Paziņojumā par psiholoģisko vardarbību, lai apgalvotu, ka tā jebkurā gadījumā var brīvi izvērtēt, vai, ņemot vērā
attiecīgās lietas faktus, ir vajadzīgi pagaidu pārcelšanas pasākumi. Proti, saistībā ar šo paziņojumu darbības vārds “varēt”
bija jāsaprot tādējādi, ka administrācijai bija pilnvaras preventīvi veikt pārcelšanas pasākumus uz visu laiku, kas vajadzīgs
administratīvās izmeklēšanas veikšanai, kura tai varēja ļaut konstatēt faktus un ieņemt galīgo nostāju saistībā ar tiem. Turpretī
tā iepriekš nespriež par to, ka vajadzība nodrošināt lietderīgo iedarbību aizsardzības pienākumam, kas izriet no Civildienesta
noteikumu 24. panta pirmās daļas, nozīmē, ka, ja tiek izpildīti noteikti faktiski nosacījumi, ir iespējams, ka administrācijai
ir jāpalīdz ierēdnim, preventīvi veicot pārcelšanas pasākumu.
Ņemot vērā Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu un Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību, ir tātad jākonstatē, ka
datumā, kurā tika pieņemts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, administrācijai bija jāpalīdz jebkuram
ierēdnim, kurš lūdza tās palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu, preventīvi veicot pagaidu pārcelšanas
pasākumu, ja, pirmkārt, tai bija informācija, kura radīja vai kurai saprātīgi bija jārada aizdomas, ka pret šo ierēdni tika
vērsti akti, kas ietilpst Civildienesta noteikumu 24. panta pirmās daļas piemērošanas jomā, piemēram, psiholoģiskā vardarbība
Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā
Lo Giudice
/Komisija, 153. punkts), un ja, otrkārt, izrādījās, ka šis pasākums bija vajadzīgs, lai aizsargātu attiecīgās personas veselību
un drošību tostarp no aktu, par kuriem bija aizdomas, atkārtošanās risku (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu
lietā
Campogrande
/Komisija, 55. punkts; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 3. marta spriedumu lietā T‑48/01
Vainker
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑51. un II‑197. lpp., 92. un 93. punkts).
Šajā gadījumā, pat ja šā sprieduma 40.–45. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ Komisija pieļauj kļūdu, apgalvojot, ka Civildienesta
tiesai bija jāizpēta, vai tā bija acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas, tomēr ar saviem iebildumiem
tā būtībā pārmet Civildienesta tiesai, ka, atceļot netieši izteiktu lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību tiktāl, ciktāl
tajā ir ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus, un neņemot vērā Komisijas rīcības brīvību šādu pasākumu veikšanā,
tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un nav ievērojusi savu pienākumu pamatot spriedumus.
Vispirms ir jānorāda, ka pagaidu pārcelšanas pasākumu, kas veikti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo
daļu, mērķis ir preventīvi aizsargāt ierēdņa, kurš, iespējams, ir cietis no šajā tiesību normā minētajiem aktiem, veselību
un drošību. Atbilstoši šim aizsardzības mērķim šādi pasākumi nevar būt atkarīgi no tā, vai ir brīva amata vieta dienestā,
kā tas pamatoti ir precizēts Paziņojumā par psiholoģisko vardarbību. Tādējādi šos palīdzības pasākumus nedrīkst jaukt ar lēmumiem
par pārcelšanu citā amatā dienesta interesēs, kas pieņemti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punktu. Šo
pēdējo minēto lēmumu mērķis ir dienesta laba darbība, pat ja tie ir attaisnoti ar iekšējām attiecību grūtībām un tādēļ ietilpst
lielajā rīcības brīvībā, kas Tiesas judikatūrā atzīta iestādēm, organizējot savus dienestus atkarībā no uzdevumiem, kuri tiem
tiek uzticēti, un personāla, kas ir to rīcībā, iecelšanā amatā, lai veiktu šos uzdevumus, ar nosacījumu, ka šī iecelšana amatā
notiek, ievērojot saistību starp amatu un pakāpi (skat. Tiesas 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑294/95 P
Ojha
/Komisija,
Recueil
, I‑5863. lpp., 40. un 41. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 86. punktā minēto judikatūru atliek izvērtēt, vai Civildienesta tiesa ir pārbaudījusi, vai
Komisija, neveicot pagaidu pārcelšanas pasākumus, bija rīkojusies saprāta robežās un savas pilnvaras bija izmantojusi acīmredzami
pareizi tiktāl, ciktāl bija izpildīti faktiskie nosacījumi, kas Komisijai liek veikt šādu pasākumu un kas minēti šā sprieduma
90. punktā.
Pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Civildienesta tiesa apkopoja lūgumā sniegt palīdzību minētos faktus un norādīja,
ka “daudzo dokumentu vidū, ko prasītāja bija pievienojusi savam lūgumam sniegt palīdzību, bija to personu saraksts, kas, pēc
prasītājas domām, var apstiprināt minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu”, pārsūdzētā sprieduma 209. punktā tā nosprieda,
ka “[šo] faktu svarīgums un nozīmība atklāj ja ne psiholoģiskas vardarbības esamību, tad vismaz “aizdomas par psiholoģisku
vardarbību” [..] paziņojuma par psiholoģisku vardarbību nozīmē un pat pirms izmeklēšanas veikšanas un ieinteresētās personas
iebildumu pamatotības pārbaudes liek Komisijai veikt “pārcelšanas pasākumus”. Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 214. punktā tā nosprieda,
ka netieši izteiktais lēmums, ar kuru Komisija atteicās veikt pārcelšanas pasākumus, bija prettiesisks un bija jāatceļ. Tas
atspoguļojot vērtējumus pārsūdzētā sprieduma 196. punktā, no kuriem izriet, ka “pat pirms galīgās nostājas ieņemšanas par
[..] lūgumu [sniegt palīdzību] Komisijai bija jāveic atsevišķas, vismaz aizsargājošas darbības”. Pārsūdzētā sprieduma 250. un
253. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka Kopienas ārpuslīgumisko atbildību izraisīja tostarp “Komisijas atteikums veikt
pagaidu pasākumus, kā arī nokavējums, ar kādu tika uzsākta administratīvā izmeklēšana”, rīcība, kas radīja “morālo kaitējumu”,
ko veidoja “[
Q
] nedrošība un raizes, jo viņa varēja baidīties, ka Komisija neņems vērā viņas lūgumu sniegt palīdzību un ka prettiesiskā
rīcība, no kuras viņa līdz šim bija cietusi iestādē, varētu turpināties”. Pārsūdzētā sprieduma 254. punktā Civildienesta tiesa
iekļāva morālo kaitējumu tajā, kas, viņasprāt, bija taisnīgi jāatlīdzina, “piespriežot Komisijai samaksāt [
Q
] EUR 15 000”.
No pārsūdzētā sprieduma 250. punkta skaidri izriet, ka vienīgais iemesls, ko Civildienesta tiesa minēja, lai secinātu, ka
attiecīgajā gadījumā Komisijai bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākumi, bija tas, ka pastāvēja “aizdomas par psiholoģisko
vardarbību” Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību izpratnē.
Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 207.–214. un 250. punkta neizriet, ka Civildienesta tiesa būtu – kā tas tai ir juridiski saistoši
atbilstoši šā sprieduma 98. punktā minētajam noteikumam – pētījusi, vai pagaidu pārcelšanas pasākumi bija vajadzīgi, lai aizsargātu
Q
veselību un drošību visā administratīvās izmeklēšanas laikā.
Šādos apstākļos Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 209. un 211. punktā nospriežot,
ka Komisijai bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākumi, un neizpētot, vai attiecīgās lietas apstākļos šis pasākums bija vajadzīgs,
lai aizsargātu
Q
veselību un drošību visā administratīvās izmeklēšanas laikā.
Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru kļūda tiesību piemērošanā, ko pieļauj pirmās instances tiesa, nevar padarīt par spēkā neesošu
tās pasludināto spriedumu, ja šā sprieduma rezolutīvā daļa ir balstīta uz citiem juridiskiem pamatiem (skat. Tiesas 2002. gada
10. decembra spriedumu lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 57. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑93/02 P
Biret International
/Padome,
Recueil
, I‑10497. lpp., 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Šādas pamatu aizstāšanas gadījumā attiecīgā tiesa var ņemt vērā faktus,
kurus ir konstatējusi pirmās instances tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā
Biret International
/Padome, 60.–66. punkts).
Šajā ziņā vispirms no pārsūdzētā sprieduma 41. punkta izriet, ka pēc medicīniskās pārbaudes, ko veica iestādes konsultējošais
ārsts, viņš 2004. gada 7. maija atzinumā uzskatīja, ka
Q
, “sākot no 2004. gada 10. [maija], [..] bija spējīga strādāt [100 % apmērā]”, bet ka “[
Q
] saistībā ar veselību būtu vēlams mainīt darbavietu”. Vēl no pārsūdzētā sprieduma 54. punkta izriet, ka “2004. gada 18. maijā
psihiatrs, kam medicīniskais dienests bija uzticējis veikt [
Q
] psihiatrisko ekspertīzi, savā ekspertīzē uzsvēra, ka, “tā kā problēma ir sociāla rakstura (konflikts iestādes iekšienē),
risinājums līdz ar to ir jārod sociālā līmenī (integrēšana citā ģenerāldirektorātā)””. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 69. punktā
ir norādīts, ka “2004. gada 6. septembrī medicīniskajā apskatē, kas [
Q
] bija jāiziet pēc medicīniskās izziņas iesniegšanas par laika posmu no 2004. gada 28. augusta līdz 25. septembrim, tika secināts,
ka [
Q
] “šobrīd [..] bija spējīga strādāt [100 % apmērā]”, bet tomēr atkārtoti norādīts uz apsvērumu, ko 2004. gada 18. maijā izteicis
psihiatrs, kas tobrīd pārbaudīja [
Q
], ka “[
Q
] saistībā ar veselību [bija] vēlams mainīt darbavietu [..]””. Visbeidzot no pārsūdzētā sprieduma 73. punkta izriet, ka “2004. gada
6. oktobra medicīniski psiholoģiskās pārbaudes ziņojuma nobeigumā neatkarīgais ārsts, kas izvēlēts pēc [
Q
] iesniegtā lūguma [..], konstatēja, ka viņa “[bija] spējīga atkal strādāt, bet citā [ĢD]”, un precizēja, ka viņas “atgriešanās
savā iepriekšējā amatā tikai atsauktu atmiņā piedzīvoto psiholoģisko vardarbību un viņu destabilizētu [..]””. Tādējādi no
faktiem, kas bija konstatēti pārsūdzētajā spriedumā, izriet, ka daudzos medicīniskos atzinumos un zīmēs tika izdarīts slēdziens,
ka pārcelšanas pasākums bija vajadzīgs, lai aizsargātu
Q
veselības stāvokli, un tas notika pat pirms tam, kad administrācija veica administratīvo izmeklēšanu, kurai bija jāļauj pārbaudīt
Q
nodarītās psiholoģiskās vardarbības patieso pastāvēšanu, un tātad – ka galīgie pasākumi nevar iespējami tikt paredzēti, lai
sodītu minētās vardarbības autorus un pakārtoti atlīdzinātu viņu rīcības kaitīgās sekas.
Ņemot vērā atzinumus un zīmes, ko izsniegušas personas, kuru kompetencē bija, veicot medicīnisku izvērtēšanu, saistīt Komisijas
lēmumu pieņemšanas pilnvaras, ir jāuzskata, ka vismaz no 2004. gada 6. oktobra bija jāveic pagaidu pārcelšanas pasākums, lai
nodrošinātu
Q
veselības stāvokļa tūlītēju aizsardzību. Tādējādi šīs lietas apstākļos bija izpildīti faktiskie nosacījumi, kas ļauj uzskatīt,
ka dienā, kad tika pieņemts netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, administrācijai bija preventīvi jāveic
pagaidu pārcelšanas pasākums, kas minēts šā sprieduma 98. punktā. Līdz ar to, pagaidu kārtā nepārceļot
Q
no ĢD “Personāls un administrācija” vai no minētā ĢD vienības D 2, kurā viņa strādāja, lai gan šāds pasākums bija vajadzīgs
viņas veselības stāvokļa aizsardzībai, Komisija nebija ievērojusi saprātīgas robežas un bija acīmredzami kļūdaini izmantojusi
savu rīcības brīvību.
Līdz ar to, lai gan bija kļūda tiesību piemērošanā, kas pieļauta pārsūdzētajā spriedumā šajā ziņā, Civildienesta tiesa varēja
pamatoti nospriest pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) un 2) punktā, ka netieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt
palīdzību ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā ietverts atteikums veikt pagaidu pārcelšanas pasākumu, un ka Komisijai ir jāatlīdzina
Q
šī atteikuma kaitīgās sekas.
Tiktāl kā neefektīvi ir jānoraida iebildumi, kas izvirzīti otrajā pamatā, kurš attiecas uz Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības
iestāšanās nosacījuma, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības pastāvēšanu, un Civildienesta noteikumu 7. un 24. panta pārkāpumu.
Otrkārt, ir jāizvērtē iebildumi, kas izvirzīti otrajā pamatā un kas attiecas uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Civildienesta
tiesa ir pārkāpusi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumu, kas saistīts ar prettiesiskas rīcības esamību,
jo tā nosprieda, ka administrācija, novēloti uzsākot administratīvo izmeklēšanu, bija rīkojusies prettiesiski, neņemot vērā,
ka minētās izmeklēšanas uzsākšanas termiņš bija attaisnots ar vajadzību nodrošināt tās objektivitāti.
Pārsūdzētā sprieduma 251. punktā Civildienesta tiesa norādīja, ka “dienā, kad tika pieņemts netiešais lēmums noraidīt lūgumu
sniegt palīdzību, administratīvā izmeklēšana vēl netika uzsākta, jo tikai 2004. gada 8. septembrī padomdevējs revidents saņēma
Komisijas ģenerālsekretāra pilnvaru veikt šādu izmeklēšanu un pirmās revīzijas viņš sāka veikt tikai 2004. gada oktobrī”.
Pārsūdzētā sprieduma 253. punktā tā nosprieda, ka bija jāatlīdzina morālais kaitējums šī kavējuma dēļ, kas tika iekļauts morālā
kaitējuma summā, kura, pēc Civildienesta tiesas domām, tika taisnīgi atlīdzināta, “piespriežot Komisijai samaksāt [
Q
] EUR 15 000”.
Pienākums sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. panta pirmo daļu liek administrācijai reaģēt ar attiecīgās
lietas apstākļos vajadzīgo ātrumu, tostarp veicot administratīvo izmeklēšanu, lai, sadarbojoties ar sūdzības autoru, konstatētu
faktus šīs sūdzības pamatā (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
Campogrande
/Komisija, 42. un 53. punkts). Tomēr šī judikatūra neizslēdz, ka objektīvi iemesli, kas tostarp var būt saistīti ar izmeklēšanas
organizēšanas vajadzībām, var attaisnot kavējumu minētās izmeklēšanas uzsākšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto
spriedumu lietā
Campogrande
/Komisija, 56. punkts).
Šajā gadījumā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 40. punkta, lūgumā sniegt palīdzību
Q
lūdza uzsākt administratīvo izmeklēšanu “neitrālai iestādei”, kas nebūtu piederīga ĢD “Personāls un administrācija” un tātad
autonoma no
IDOC
[Izmeklēšanas un disciplināro lietu biroja]. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 59. punkta izriet, ka ar 2004. gada 11. jūnija
vēstuli
IDOC
direktors norādīja Komisijas ģenerālsekretāram, ka, “ņemot vērā, ka prasītāja bija izvirzījusi pretenzijas pret visu ĢD “Personāls
un administrācija” vadību, tostarp tā ģenerāldirektoru, šķita lietderīgi, ka Komisijas ģenerālsekretārs administratīvajā izmeklēšanā
veic iecēlējinstitūcijas funkcijas un ka ĢD “Personāls un administrācija” nepiederoša persona tiek iecelta par “padomdevēju
revidentu” šīs izmeklēšanas veikšanai”. No pārsūdzētā sprieduma 64. punkta izriet, ka “2004. gada 1. jūlijā Komisijas ģenerālsekretārs
informēja
IDOC
direktoru, ka viņš piekrīt veikt iecēlējinstitūcijas funkcijas paredzētās administratīvajā izmeklēšanā, un precizēja padomdevēja
revidenta vārdu, ko viņš bija izvēlējies šīs izmeklēšanas veikšanai”. Visbeidzot no pārsūdzētā sprieduma 71. punkta izriet,
ka “ar 2004. gada 8. septembra norādījumiem padomdevējs revidents, ko bija izraudzījies Komisijas ģenerālsekretārs, prasītājas
pieprasītajā administratīvajā izmeklēšanā saņēma viņa pilnvarojumu “noskaidrot, vai ir patiesi apgalvojumi, kas izteikti attiecībā
uz lietas materiālos minētā ierēdņa vai minēto ierēdņu rīcību, un tādējādi ļaut novērtēt patieso situāciju un sekas, kādas
attiecīgā gadījumā varētu rasties””.
Šajā gadījumā Civildienesta tiesa tomēr nav pētījusi, vai vajadzība organizēt administratīvo izmeklēšanu ar “neitrālas iestādes”
palīdzību atbilstoši
Q
lūgumā sniegt palīdzību izteiktajai vēlmei un uzticēt to nevis
IDOC
, kā tas parasti ir paredzēts, bet padomdevējam revidentam, kas izņēmuma kārtā iecelts ārpus ĢD “Personāls un administrācija”,
attaisnoja attiecīgo kavējumu.
Neveicot visas pārbaudes, kas tai atbilstoši tiesību aktiem bija jāveic, Civildienesta tiesa nav sniegusi pārsūdzētajam spriedumam
juridisko pamatu, piespriežot Komisijai samaksāt
Q
atlīdzību par apmēram četru mēnešu kavējumu, kas pagājuši pirms administratīvās izmeklēšanas uzsākšanas.
Tiktāl ir jāpieņem otrais pamats un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā Komisijai
piespriests samaksāt
Q
atlīdzību par kavējumu administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā. Tā kā Civildienesta tiesa – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma
250.–254. punkta – nav nošķīrusi atlīdzību, kas jāsamaksā
Q
šā kavējuma dēļ, no tās, kas jāmaksā tādēļ, ka Komisija atteikusies veikt pagaidu pārcelšanas pasākumu, ir jāatceļ rezolutīvās
daļas 2) punkts tiktāl, ciktāl tajā Komisijai piespriests samaksāt
Q
EUR 15 000, ja ar šo summu bija paredzēts atlīdzināt morālo kaitējumu, ko
Q
cietusi apgalvotā kavējuma administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā dēļ.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, galvenā apelācijas sūdzība daļēji ir jāapmierina un pārējā daļā jānoraida.

Par pretapelācijas sūdzību
Pretapelācijas sūdzībā, kas iesniegta saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu, tiek lūgts atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl,
ciktāl tajā noraidīti pirmās instances prasības prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu un atlīdzināt papildu kaitējumu, kas radies
netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu veikt atbilstošus galīgus pasākumus dēļ, lai sodītu apgalvotās psiholoģiskas vardarbības
autorus, un pakārtoti – atlīdzinātu to rīcības kaitīgās sekas.
Pretapelācijas pamatojumam
Q
izvirza deviņus pamatus. Pirmie astoņi pretapelācijas pamati ir vērsti pret pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to ir
noraidīti pirmās instances prasības prasījumi atlīdzināt papildu kaitējumu, kas radies netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu
veikt atbilstošus galīgus pasākumus dēļ, lai sodītu apgalvotās psiholoģiskas vardarbības autorus, un pakārtoti – atlīdzinātu
to rīcības kaitīgās sekas. Pirmais pamats ir par Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais pamats ir
par kļūdu lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalificēšanā, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu.
Trešais pamats ir par to faktu neprecizitāti pēc būtības, kas ir kļūdas tiesību piemērošanā, nosakot strīda priekšmetu, pamatā.
Ceturtais pamats ir par noteiktu pierādījumu, kas iesniegti pirmajā instancē, sagrozīšanu. Piektais pamats ir par to, ka Komisija
ir pārkāpusi Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību. Sestais pamats ir par pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu. Septītais
pamats ir par aizlieguma spriest
ultra petita
neievērošanu un tādēļ – Civildienesta tiesas kompetences robežu pārkāpumu. Astotais pamats ir par divu administratīvo norādījumu
kļūdainu interpretāciju. Devītais pamats ir vērsts pret pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā ir noraidīti pirmās instances
prasības prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu. Tas ir par kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar intereses celt prasību, lai
atceltu KAZ par 2003. gadu, esamību.
Komisija norāda, ka, lai atbildētu uz pretapelācijas sūdzību, tai ir jāieņem nostāja par psiholoģiskās vardarbības jēdziena
Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē interpretāciju, ko Civildienesta tiesa apstiprinājusi pārsūdzētajā spriedumā.
Tā apgalvo, ka šajā interpretācijā ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.
Q
atspēko Komisijas apsvērumus šajā jautājumā.
Pareizas tiesvedības interesēs ir jāizvērtē, pirmkārt, piektais pamats, otrkārt, – astotais pamats, treškārt, – kopā: pirmais,
otrais, trešais, ceturtais un sestais pamats, kā arī Komisijas un
Q
apsvērumi par psiholoģiskās vardarbības jēdzienu Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē, ceturtkārt, – septītais
pamats un, piektkārt un visbeidzot, – devītais pamats.

Par pretapelācijas piekto pamatu, kas ir par to, ka Komisija ir pārkāpusi Paziņojumu par psiholoģisko vardarbību
Lietas dalībnieku argumenti

Q
uzsver, ka Komisija ir pārkāpusi Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 2.2. no 4.1. punktu, jo neviens no viņas priekšniekiem
nav rīkojies, lai novērstu psiholoģisko vardarbību, kas minēta viņas lūgumā sniegt palīdzību.
Komisija lūdz noraidīt piekto pamatu kā acīmredzami nepieņemamu.
Q
neesot identificējusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, ko pārsūdzētajā spriedumā būtu pieļāvusi Civildienesta tiesa, bet
tikai atkārtoja argumentus, kurus tā bija izteikusi savas prasības pirmajā instancē pamatojumam. Katrā ziņā Paziņojuma par
psiholoģisko vardarbību, ko pārsūdzētajā spriedumā apstiprinājusi Civildienesta tiesa, interpretācija esot bijusi labvēlīga
Q
interesēm.

Q
lūdz noraidīt iebildi par nepieņemamību, ko izvirzījusi Komisija pret piekto pamatu, jo kļūda tiesību piemērošanā, kas pieļauta
pārsūdzētajā spriedumā, esot pietiekami tikusi identificēta tās pretapelācijas sūdzībā.
Vispārējās tiesas vērtējums
No šā sprieduma 24. punktā minētajām tiesību normām izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā,
kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam (skat. Vispārējās
tiesas 2008. gada 10. marta rīkojumu lietā T‑233/07 P
Lebedef‑Caponi
/Komisija, Krājums, I‑B‑1‑3. un II‑B‑1‑19. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā ir tikai atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas jau tika izklāstīti
pirmās instances tiesai, ieskaitot tos, kas bija balstīti uz faktiem, kurus šī tiesa skaidri noraidīja. Proti, šāda apelācija
patiesībā ir prasība, kuras mērķis ir vienkārši panākt pirmās instances tiesai iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu,
kas nav apelāciju tiesas kompetencē (skat. iepriekš 118. punktā minēto rīkojumu lietā
Lebedef‑Caponi
/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Piektajā pamatā
Q
atsaucas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko pieļāvusi Komisija, nevis Civildienesta tiesa, jo tā norāda, ka “Komisija ir pārkāpusi
Paziņojuma par psiholoģisko vardarbību 2.2. punktu” un ka “Komisija ir pārkāpusi arī [šī paša paziņojuma 4.1. punktu]”.
Līdz ar to ir jāpieņem Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību un tātad kā nepieņemams jānoraida piektais pamats.

Par pretapelācijas astoto pamatu, kas ir par divu administratīvo norādījumu kļūdainu interpretāciju
Lietas dalībnieku argumenti

Q
apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kļūdaini interpretējot divus administratīvos norādījumus,
kas iekļauti lietas materiālos. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 64. punktā tā esot kļūdaini interpretējusi
IDOC
direktoram adresēto ģenerālsekretāra 2004. gada 1. jūlija norādījumu, konstatējot, ka tajā ģenerālsekretārs ir informējis
šo direktoru par to, ka viņš piekrīt pildīt iecēlējinstitūcijas funkcijas administratīvajā izmeklēšanā. Patiesībā ģenerālsekretārs
šajos norādījumos esot norādījis, ka viņš piekrīt pildīt iecēlējinstitūcijas funkcijas saistībā ar iestādes atbildi uz lūgumu
sniegt palīdzību, lai novērstu jebkādu neobjektivitātes pārmetumu ĢD “Personāls un administrācija”. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma
86. punktā Civildienesta tiesa esot kļūdaini interpretējusi viņai adresētos ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora
2005. gada 16. septembra norādījumus, norādot, ka tajos bija iekļauts tieši izteikts iecēlējinstitūcijas lēmums noraidīt lūgumu
sniegt palīdzību. Tomēr šos norādījumus nebija izdevis Komisijas ģenerālsekretārs, kurš vienīgais pildīja iecēlējinstitūcijas
funkcijas, un tiem nebija pievienots nekāds lēmums, tādējādi nekāds tieši izteikts iecēlējinstitūcijas lēmums par lūgumu sniegt
palīdzību netika pieņemts.
Komisija iebilst, ka pārsūdzētā sprieduma punkti, kas apstrīdēti astotajā pamatā, ir faktu izklāsts un tātad neietilpst šā
sprieduma daļā “Juridiskais pamatojums”. Pārējā daļā pamats esot nepieņemams, jo nav norādīta kļūda tiesību piemērošanā, ko
būtu pieļāvusi Civildienesta tiesa.

Q
lūdz noraidīt iebildi par nepieņemamību, ko Komisija izvirzījusi attiecībā uz astoto pamatu, jo minētā kļūda tiesību piemērošanā
esot pietiekami tikusi identificēta pretapelācijā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Kā jau tika norādīts šā sprieduma 118. punktā, apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura
atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam.
Šajā gadījumā
Q
savos procesuālajos rakstos nav identificējusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētā sprieduma rezolutīvajā
daļā un kas būtu radusies iepriekš minēto divu administratīvo norādījumu satura kļūdainas interpretācijas dēļ pārsūdzētā sprieduma
64. un 86. punktā, kuri attiecas uz “prāvas rašanās faktu” izklāstu kopsavilkuma veidā saskaņā ar Reglamenta 81. panta otro
ievilkumu.
Tādējādi ir jāpieņem Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamu, un tādēļ kā nepieņemams jānoraida astotais pamats.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta pārkāpumu, otro pamatu, kas saistīts ar kļūdu
lūgumā sniegt palīdzību minēto faktu juridiskajā kvalificēšanā, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktu, trešo
pamatu, kas attiecas uz to faktu neprecizitāti pēc būtības, kura ir kļūdas tiesību piemērošanā, nosakot strīda priekšmetu,
pamatā, ceturto pamatu, kas saistīts ar noteiktu pierādījumu, kas iesniegti pirmajā instancē, sagrozīšanu, un sesto pamatu,
kas saistīts ar pienākuma pamatot spriedumus neievērošanu
Pirmais, otrais, trešais, ceturtais un sestais pamats, kā arī Komisijas un
Q
apsvērumi par psiholoģiskās vardarbības jēdzienu Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē ir vērsti pret pārsūdzētā
sprieduma pamatojuma daļu, tostarp tā 189. un 236. punktu, kuros Civildienesta tiesa sprieda – kā norādīts pārsūdzētā sprieduma
147. punktā – par “[
Q
] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību” un šā paša sprieduma 189. punktā nosprieda, ka
Q
“nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās vardarbības”, nedz arī tātad saņemt atlīdzību par to. Tas neietekmē
faktu, ka pārsūdzētā sprieduma 236. un 238.–242. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka noteikti fakti, ko
Q
minēja lūguma sniegt palīdzību pamatojumam, kopumā norādīja uz Komisijas dienesta kļūdu, ko veido pienākumu ņemt vērā ierēdņu
intereses neievērošana zināmā mērā, un piešķīra
Q
atlīdzību par morālo kaitējumu minētās kļūdas dēļ, jo tā veicināja
Q
izolēšanu savā vienībā, bet ne par materiālo kaitējumu, kas atbilst arodslimībai, kura būtu radusies šīs pašas kļūdas dēļ,
tiktāl, ciktāl šāda atlīdzība esot bijusi priekšlaicīga, lai arī patoloģiju, no kuras cietusi ieinteresētā persona, arodizcelsmes
atzīšana vēl tika izvērtēta un nebija iespējams noteikt, vai viss materiālais kaitējums, kas radies
Q
, nevarēja tikt atlīdzināts saskaņā ar Civildienesta noteikumu arodslimības risku apdrošināšanas sistēmu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Reglamenta 113. pantam Vispārējā tiesa katrā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt,
vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam.
Tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu prasības pieņemamības nosacījumi ir saistīti ar sabiedrisko kārtību,
vajadzības gadījumā Savienības tiesai tie ir jāizskata pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 8. jūnija spriedumu
lietā T‑498/07 P
Krcova
/Eiropas Kopienu Tiesa, 52. punkts un tajā minētā judikatūra), ja vien tā pirmstiesas procedūrā nav aicinājusi lietas dalībniekus
iesniegt savus apsvērumus (šajā ziņā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
Réexamen M
/
EMEA
, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Nelabvēlīga akta pastāvēšana Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta un 91. panta 1. punkta izpratnē ir obligāts nosacījums
jebkuras prasības, ko cēluši ierēdņi pret iestādi, kurā tie strādā, pieņemamībai (skat. Vispārējās tiesas 1993. gada 13. jūlija
spriedumu lietā T‑20/92
Moat
/Komisija,
Recueil
, II‑799. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2003. gada 25. marta rīkojumu lietā T‑243/02
J
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑99. un II‑523. lpp., 30. punkts).
Lai spriestu par psiholoģiskās vardarbības, kas minēta lūgumā sniegt palīdzību, pastāvēšanu, Civildienesta tiesa netieši,
bet noteikti sludināja pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā, ka tai tika iesniegts strīds par nelabvēlīgu aktu, kas atbilst
iecēlējinstitūcijas lēmumam par – kaut arī netieši – lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu, jo tā esot atteikusies konstatēt
apgalvotās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu.
Tomēr tēze, uz ko noteikti ir balstījusies Civildienesta tiesa, lai spriestu par apgalvotās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu,
ir kļūdaina, kā tas izriet no pašas konstatējumiem turpmāk pārsūdzētajā spriedumā.
Precīzāk, Civildienesta tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 117. punktā konstatēja, ka prasība pirmajā instancē bija jāuzskata
par tādu, kurā lūgts “atcelt netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību”, “atcelt KAZ par 2003. gadu” un “piespriest
Komisijai atlīdzināt
Q
zaudējumus”.
Tostarp no pārsūdzētā sprieduma 196. punkta izriet, ka šajā spriedumā Civildienesta tiesa netieši izteikto lēmumu noraidīt
lūgumu sniegt palīdzību vienkārši uzskatīja par
Q
nelabvēlīgu aktu, jo tajā bija iekļauts atteikums “veikt atsevišķas, vismaz aizsargājošas darbības [visā administratīvajai
izmeklēšanai vajadzīgajā laikā]”. To darīdama, tā nekonstatēja, ka pastāv nelabvēlīgs akts, kas ietver atteikumu konstatēt
lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu, kuras pastāvēšanu tā netieši, bet noteikti sludināja
pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punktā, lai spriestu par “[
Q
] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību”.
Katrā ziņā šajā gadījumā ir jāņem vērā, ka
Q
lūgumā sniegt palīdzību pati lūdza uzsākt administratīvo izmeklēšanu, lai konstatētu tās lūgumā sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās
vardarbības patiesu pastāvēšanu, aicinādama Komisiju to uzticēt “neitrālai iestādei”, kas nav
IDOC
, proti, struktūrvienība, kas parasti ir pilnvarota veikt šādu izmeklēšanu. No pārsūdzētā sprieduma 198., 199. un 251. punkta
izriet, ka pirms prasības celšanas 2005. gada 4. jūlijā administrācija apmierināja šo lūgumu, jo 2004. gada 8. septembrī tika
uzsākta administratīvā izmeklēšana, kura saskaņā ar noteikumiem par administratīvo izmeklēšanu veikšanu, kas ir Civildienesta
noteikumu IX pielikums un kas ir pieņemti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu, ātri tika veikta laikā no
2004. gada oktobra līdz 2005. gada 21. martam.
Izmeklēšanas procesa, kas veikts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu, lai varētu spriest par ierēdņa saskaņā
ar Civildienesta noteikumu 24. pantu iesniegto lūgumu sniegt palīdzību, beigās iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz izmeklēšanas
ziņojumu, pieņem galīgo lēmumu – kā Civildienesta tiesa pati to norādīja pārsūdzētā sprieduma 196. punktā un kā tas turklāt
izriet no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Guillot
/Komisija, 21., 22. un 36. punkts, un 1983. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās 36/81, 37/81 un 218/81
Seton
/Komisija,
Recueil
, 1789. lpp., 29.–31. punkts). Šajā lēmuma pieņemšanas brīdī tiek skarts ierēdņa tiesiskais stāvoklis (saistībā ar procedūru,
kas veikta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu, šajā ziņā un pēc analoģijas skat. arī iepriekš 66. punktā minēto
spriedumu lietā
L
/Komisija, 123. punkts).
Tā kā iecēlējinstitūcijas galīgajā lēmumā ir atsauce uz administratīvo izmeklēšanu, kas tika veikta pēc netieši izteiktā lēmuma
pieņemšanas un kurā, pamatojoties uz dokumentiem un liecībām, kas tika iesniegtas vai ievāktas izmeklēšanas gaitā, detalizēti
tika izvērtēti attiecīgā ierēdņa apgalvojumi par psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu, ziņojuma secinājumiem, tas ir jāuzskata
nevis par lēmumu, ar ko tikai apstiprina netieši izteikto lēmumu, bet par lēmumu, ar ko pēc tam, kad administrācija atkārtoti
izvērtējusi situāciju, tiek aizstāts šis pēdējais minētais lēmums (šajā ziņā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā
Lo Giudice
/Komisija, 47. un 48. punkts).
Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 86. punkta izriet, ka “ar [
Q
] nosūtīto 2005. gada 16. septembra vēstuli iecēlējinstitūcija tieši noraidīja tās iesniegto lūgumu sniegt palīdzību, pamatojoties
uz administratīvās izmeklēšanas secinājumiem, uzskatot, ka apgalvojumi par psiholoģisku vardarbību bija nepamatoti vai nevarēja
tikt pierādīti”. Saskaņā ar šā sprieduma 138. punktā minēto judikatūru iecēlējinstitūcijas tieši izteiktais lēmums galīgi
noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tika paziņots
Q
2005. gada 16. septembra vēstulē, pirmās instances tiesvedības gaitā – pēc tam, kad iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz administratīvās
izmeklēšanas secinājumiem, atkārtoti izvērtējusi situāciju, – saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantu tika
aizstāts ar netieši izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību.
Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 117., 196. un 197. punkta neizriet, ka Civildienesta tiesā pirmajā instancē būtu iesniegts strīds
par iecēlējinstitūcijas skaidri izteikto lēmumu galīgi noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Tāpat no pārsūdzētā sprieduma neizriet,
ka Civildienesta tiesa tajā būtu pārbaudījusi šī pēdējā minētā lēmuma vai pat vienkārši tā obligāti norādāmā pamatojuma tiesiskumu.

Q
, kurai šajā ziņā tiesas sēdē tika lūgts sniegt paskaidrojumus, apstiprināja, ka strīda, ar kuru tā vērsās Civildienesta tiesā,
priekšmets tostarp bija pārbaudīt netieši izteiktā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, nevis iecēlējinstitūcijas tieši
izteikto lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tai tika paziņots 2005. gada 16. septembra vēstulē, tiesiskumu.
Tā nenorādīja, ka pirmās instances tiesvedības laikā būtu formulējusi prasību pielāgot savus prasījumus pēc tam, kad šis pirmais
lēmums tika aizstāts ar otro (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑55/03
Brendel
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑311. un II‑1437. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2001. gada 6. jūlija
rīkojumu lietā T‑161/00
Tsarnavas
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑155. un II‑721. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt Komisija apgalvoja, ka tikai iecēlējinstitūcijas
tieši izteiktais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību ir
Q
nelabvēlīgs akts, jo tajā ir ietverts atteikums, pamatojoties uz administratīvās izmeklēšanas secinājumiem, konstatēt lūgumā
sniegt palīdzību minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu. Turklāt tā apgalvoja, ka pārsūdzētajā spriedumā Civildienesta
tiesa bija pieņēmusi no iecēlējinstitūcijas neatkarīgu lēmumu par minētās psiholoģiskās vardarbības pastāvēšanu.
No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā Civildienesta tiesā netika iesniegts strīds par iecēlējinstitūcijas tieši izteiktā lēmuma
noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, kura saturs tai tika paziņots 2005. gada 16. septembra vēstulē, tiesiskuma vērtējumu, tā
pārkāpa Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu un pārsniedza pārbaudes tiesā robežas, praksē administrācijas vietā pārsūdzētā
sprieduma 147. un 189. punktā spriežot par “[
Q
] iebildumu par psiholoģisko vardarbību” (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C‑277/01 P Parlaments/
Samper
,
Recueil
, I‑3019. lpp., 44. un 50. punkts) un šā paša sprieduma 189. punktā nospriežot, ka
Q
nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās vardarbības Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 16. maija spriedumu lietā T‑73/05
Magone
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑107. un II‑A‑2‑485. lpp., 14.–16. punkts, un iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā
Lo Giudice
/Komisija, 54.–56. punkts).
Līdz ar to, pat nepastāvot vajadzībai spriest par pirmo, otro, trešo, ceturto un sesto pamatu, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ
tiktāl, ciktāl tajā ir spriests par “[
Q
] izvirzīto iebildumu par psiholoģisko vardarbību” un nospriests, ka viņa nevarēja pamatoti apgalvot, ka ir cietusi no psiholoģiskās
vardarbības Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta izpratnē.

Par septīto pamatu, kas attiecas uz aizlieguma spriest
ultra petita
neievērošanu un tādēļ – Civildienesta tiesas kompetences robežu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Q
pārmet Civildienesta tiesai, ka tā ir spriedusi
ultra petita
un tādēļ pārkāpusi savas kompetences robežas, pārsūdzētā sprieduma 241. punktā noraidot viņas prasību par tāda materiālā kaitējuma
atlīdzību, kas atbilst neiegūtajai algai viņas pensionēšanas dēļ saistībā ar invaliditāti pēc lūgumā sniegt palīdzību minētās
psiholoģiskās vardarbības. Proti, Civildienesta tiesa esot pamatojusi minēto noraidīšanu ar norādījumiem, ar kuriem 2005. gada
17. oktobrī tā iesniedza lūgumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu atzīt par arodslimību “trauksmainās depresijas”
sindromu, kuru tā uzskatīja par iegūtu, lai arī lietas dalībnieki acīmredzami nebija iesnieguši šos norādījumus Civildienesta
tiesas vērtējumam un tā netika apspriesta atbilstoši sacīkstes principam.
Komisija lūdz noraidīt septīto pamatu kā acīmredzami nepamatotu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šajā gadījumā
Q
neapgalvo, ka Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 241. punktā būtu sagrozījusi pirmās instances lietas materiālu dokumentus.
Tā vienīgi apgalvo, ka, pat ja no pirmās instances lietas materiālu dokumentiem izriet, ka viņa bija lūgusi uzsākt savas slimības
atzīšanas par arodslimību procedūru, Civildienesta tiesa nevarēja ņemt vērā šo faktu, lai kā nepieņemamu noraidītu viņas lūgumu
izmaksāt atlīdzību tiktāl, ciktāl tas attiecās uz materiālo kaitējumu, kas atbilst neiegūtajai algai viņas pensionēšanas saistībā
ar invaliditāti dēļ, atlīdzību, jo lietas dalībnieki konkrēti neminēja un neapsprieda tajā šo faktu un no tā izrietošās sekas
attiecībā uz prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību.
No pārsūdzētā sprieduma 232. un 233. punkta izriet, ka Komisija nav minējusi jautājumu par strīdīgā lūguma izmaksāt atlīdzību
priekšlaicīgo un nepieņemamo raksturu, nedz arī tas tika apspriests pirmās instances lietas dalībnieku starpā.
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar šā sprieduma 130. punktā minēto judikatūru: tā kā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un
91. pantu prasības pieņemamības nosacījumi ir saistīti ar sabiedrisko kārtību, nepieciešamības gadījumā Savienības tiesai
tie ir jāizskata pēc savas ierosmes.
Turklāt tai nevar pārmest faktu konstatēšanu, pēc savas ierosmes izvērtējot lūguma izmaksāt atlīdzību, kas tai tika iesniegts
šādā prasībā, pieņemamības nosacījumus, jo šie konstatējumi izriet no lietas materiāliem, ko tai iesnieguši lietas dalībnieki,
lai spriestu par viņu prasībām.
Līdz ar to
Q
nav pamatojusi pārmetumu Civildienesta tiesai par to, ka tā ir spriedusi
ultra petita
un pārkāpusi savas kompetences robežas tādēļ, ka pārsūdzētā sprieduma 241. punktā pēc savas ierosmes nebija konstatējusi strīdīgā
lūguma izmaksāt atlīdzību nepieņemamību pēc tam, kad, pamatojoties uz lietas materiālu informāciju, bija konstatējusi noteiktus
faktus.
Šo iemeslu dēļ kā nepamatots ir jānoraida septītais pamats.

Par devīto pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar intereses celt prasību, lai atceltu KAZ par 2003. gadu,
esamību
Lietas dalībnieku argumenti

Q
uzskata, ka, pārsūdzētā sprieduma 227. punktā noraidot viņas prasījumus atcelt KAZ par 2003. gadu, Civildienesta tiesa ir
pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neievēroja Tiesas neseno judikatūru, saskaņā ar kuru ierēdnim, kuram ir pilnīga
pastāvīga invaliditāte, tomēr saglabājas interese apstrīdēt savus karjeras attīstības ziņojumus. Tādējādi būtu jānošķir –
kā to dara Tiesa – tāda ierēdņa situācija, kurš tiek pensionēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu, no ierēdņa
situācijas, kurš ir sagaidījis pensijas vecumu, ir atvaļinājies vai ir atbrīvots no amata. Turklāt Civildienesta noteikumu
53. pants būtu jāskata kopā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. un 15. pantu, kuros noteikts, ka ierēdņa, kurš atzīts
par invalīdu, darbība ir tikai apturēta un ka viņa invaliditāte periodiski var tikt pārbaudīta līdz brīdim, kad viņš sasniedz
63 gadu vecumu. Turklāt
Q
uzskata, ka viņa saglabā noteiktu un aktuālu interesi panākt KAZ par 2003. gadu atcelšanu, jo tajā ir iekļauts viņas negatīvs
novērtējums.
Savā papildu procesuālajā rakstā
Q
balstās uz dokumentu, par kura pastāvēšanu viņa neesot zinājusi brīdī, kad bija iesniegusi pretapelācijas sūdzību, proti,
2005. gada 26. jūlijā Komisijas konsultējošā mediķa Dr.
D
kā invaliditātes komisijas locekļa parakstītu dokumentu, kurā viņš norādīja, ka nepiekrīt, ka viņai piešķir invaliditāti,
un lēmumam, ko ar vairākumu pieņēmuši komisijas locekļi Dr.
R
un Dr.
S
. Konsultējošā mediķa atsevišķā viedokļa dēļ invaliditātes komisijas atzinumi, kā arī lēmums par invaliditātes piešķiršanu
viņai esot tik acīmredzami prettiesiski, ka tas tai dod tiesības lūgt atzīt šos aktus par nepastāvošiem. Atsevišķais viedoklis
pierādot, ka viņas veselības stāvokļa atjaunošanās ir iespējama un ka tādēļ nevar izslēgt atjaunošanu darbā Komisijā. Tāpat
viņa varot lūgt viņu atjaunot darbā, ja viņa uzskata, ka vairāk neatbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi invaliditātes pabalsta
piešķiršanai. Līdz ar to Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka viņai vairs nav intereses
celt prasību, pārsūdzot KAZ par 2003. gadu, un ka tātad nebija jāspriež par viņas prasību tos atcelt.
Komisija lūdz noraidīt devīto pamatu kā nepamatotu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai personas, kas ietilpst Civildienesta noteikumu piemērošanas jomā, prasība, kas celta
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, lai atceltu tai nelabvēlīgu aktu 90. panta 2. punkta izpratnē, būtu pieņemama,
šai personai prasības celšanas brīdī ir jābūt pietiekami būtiskai interesei, kas ir radusies un aktuāla, lai šis akts tiktu
atcelts, un šāda interese nozīmē, ka prasības rezultātā šī persona var gūt labumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada
29. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 un T‑139/05
Agne‑Dapper
u.c./Komisija u.c., Krājums‑CDL, I‑A‑2‑291. un II‑A‑2‑1497. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā pieņemamības nosacījums
prasītāja interese celt prasību ir jāizvērtē prasības celšanas brīdī (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 28. jūnija
rīkojumu lietā T‑147/04
Ross
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑171. un II‑771. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, kā izriet no pastāvīgās judikatūras,
lai Civildienesta noteikumos minētā persona varētu celt prasību atcelt iecēlējinstitūcijas lēmumu, tai ir jāsaglabā personiska
interese, lai šis lēmums tiktu atcelts (skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedumu lietā T‑159/98
Torre
u.c./Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑83. un II‑395. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā, ja nav aktuālas intereses celt prasību, par prasību
vairs nav jāspriež (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Torre
u.c./Komisija, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz ierēdņa vai bijušā ierēdņa interesi celt prasību, lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, kas uz viņu attiecas,
pirmkārt, ir jānorāda, ka minētais ziņojums ir priekšnieku novērtējošs lēmums par to, kā novērtējamais ierēdnis ir pildījis
tam uzticētos pienākumus, un par viņa uzvedību darbā konkrētajā periodā, un ka neatkarīgi no tā lietderības nākotnē tas ir
rakstveida un oficiāls pierādījums par ierēdņa veiktā darba kvalitāti. Šāds novērtējums nav vienkāršs konkrētajā periodā veikto
pienākumu apraksts, bet tas ietver arī cilvēcisko īpašību, ko novērtējamā persona ir parādījusi savas profesionālās darbības
veikšanā, vērtējumu. Tādēļ katram ierēdnim ir tiesības uz to, ka par viņa darbu tiek pareizi un taisnīgi sagatavots novērtējums.
Līdz ar to atbilstoši tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā katrā ziņā ir jāatzīst ierēdņa tiesības apstrīdēt par
viņu sagatavoto karjeras attīstības ziņojumu tā satura dēļ vai tādēļ, ka tas nav sagatavots saskaņā ar Civildienesta noteikumos
paredzētajām normām (Tiesas 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑198/07 P
Gordon
/Komisija, Krājums, I‑10701. lpp., 43.–45. punkts).
Otrkārt, lai gan ir tiesa, ka ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja ir atzinusi, ka viņam ir pilnīga pastāvīga
invaliditāte, tiek pensionēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu, šāda ierēdņa situācija atšķiras no tāda
ierēdņa situācijas, kurš ir sagaidījis pensijas vecumu, ir atvaļinājies vai ir atbrīvots no amata, jo runa ir par atgriezenisku
situāciju (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Gordon
/Komisija, 46. punkts). Proti, ierēdnis, kuru skārusi šāda invaliditāte, kādu dienu var atjaunoties savā amatā kādā no Savienības
iestādēm. Šajā ziņā Civildienesta noteikumu 53. pantā ietvertais vispārējais noteikums ir aplūkojams kopā ar speciālajiem
noteikumiem, kas ietverti šo pašu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13.–15. pantā. Ierēdņa, kam ir atzīta invaliditāte,
darbība ir vienīgi apturēta, jo viņa stāvokļa novērtējums iestādēs ir pakļauts tam, ka turpinās tie nosacījumi, kas pamato
šo invaliditāti, ko var periodiski pārbaudīt (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Gordon
/Komisija, 47. punkts). Turklāt tā kā ierēdnis, kam atzīta pilnīga pastāvīga invaliditāte, var atjaunoties darbā iestādē,
viņam saglabājas interese – šā sprieduma 156. punktā izklāstītajā nozīmē – par to, lai viņa karjeras attīstības ziņojums tiktu
sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem. Atjaunošanas darbā gadījumā minētais ziņojums
būtu lietderīgs ierēdņa novērtēšanai savā dienestā vai Savienības iestādēs (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Gordon
/Komisija, 46.–51. punkts).
Atšķirīgs risinājums var būt tikai īpašos gadījumos, kuros, izvērtējot ierēdņa, kam atzīta invaliditāte, konkrēto situāciju,
tiek atklāts, ka viņš vairs nespēj kādu dienu atsākt pildīt savas funkcijas iestādē, ņemot vērā, piemēram, invaliditātes komisijas,
kas pilnvarota izvērtēt viņa invaliditātes stāvokli, atzinumus, no kuriem izriet, ka invaliditāti izraisījusī patoloģija ir
nemainīga un ka nebūs vajadzības veikt nekādu atkārtotu medicīnisko pārbaudi (šajā ziņā skat. iepriekš 156. punktā minēto
rīkojumu lietā
Ross
/Komisija, 9. un 32. punkts), vai ņemot vērā attiecīgā ierēdņa paziņojumus, no kuriem izriet, ka jebkurā gadījumā viņš vairs
neatsāks pildīt savas funkcijas iestādē (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Combescot
/Komisija, 27. un 29. punkts).
Šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 117. punktā Civildienesta tiesa,
Q
neapstrīdot pretapelācijas sūdzībā, nosprieda, ka
Q
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu celtās prasības priekšmets tostarp bija prasība atcelt KAZ par 2003. gadu.
Pārsūdzētā sprieduma 218.–224. punktā tā izklāstīja iemeslus, kādēļ tā nosprieda, ka prasījumi atcelt KAZ par 2003. gadu bija
pieņemami prasības celšanas pirmajā instancē datumā. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 225.–230. punktā tā uzskatīja, ka par minētajiem
prasījumiem vairs nav jāspriež, jo
Q
bija zaudējusi savu interesi celt prasību, lai atceltu KAZ par 2003. gadu. Lai šajā gadījuma noliegtu jebkādu
Q
interesi celt prasību, Civildienesta tiesa norādīja, ka viņa “tika pensionēta un viņai ar iecēlējinstitūcijas 2005. gada
23. augusta lēmumu no 2005. gada 31. augusta tika piešķirts invaliditātes pabalsts”, ka “turklāt invaliditātes komisija uzskatīja,
ka, “ņemot vērā invaliditāti izraisījušās patoloģijas nemainīgo raksturu, nav vajadzības veikt nekādu atkārtotu medicīnisko
pārbaudi””, ka “tādējādi KAZ par 2003. gadu grozījumi nevarētu nekādā veidā ietekmēt [
Q
] karjeru” un ka “turklāt [
Q
] nav ne pierādījusi, ne arī atsaukusies uz to, ka pastāv īpašs apstāklis, kas attaisnotu personīgas un pastāvošas intereses
panākt [KAZ par 2003. gadu] atcelšanu saglabāšanos”.
Izvērtējot
Q
interesi celt prasību, Civildienesta tiesa pamatoti varēja balstīties uz invaliditātes komisijas atzinumiem, no kuriem atbilstoši
pašas
Q
konstatējumiem izriet, ka var uzskatīt, ka ir galīgi izpildīti visi nosacījumi, kas ir vajadzīgi, lai attaisnotu
Q
pensionēšanu pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 13. pantu, jo, pirmkārt,
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. un 78. pantu tikai minētās komisijas kompetencē bija spriest par
Q
invaliditātes stāvokli un, otrkārt, šīs komisijas atzinumi nebija prettiesiski tikai tādēļ, ka tie tika panākti – kā izriet
no Komisijas iesniegtajiem dokumentiem – tikai ar komisijas locekļu balsu vairākumu, vienam no viņiem izsakot atšķirīgu viedokli.
Proti, invaliditātes komisijas lēmumi ir koleģiāli lēmumi, ko pieņem ar tās locekļu balsu vairākumu.
Tomēr Civildienesta tiesa – kā likumīgi tika apgalvots – neņēma vērā intereses, kas
Q
jebkurā gadījumā varēja saglabāties, lai apstrīdētu KAZ par 2003. gadu, to satura dēļ un tostarp tādēļ, ka tajos – kā konstatēts
pārsūdzētā sprieduma 273. punktā – bija “iekļauts skaidrs [
Q
] spēju negatīvs vērtējums”, saskaņā ar ierēdņa vai bijušā ierēdņa intereses celt prasību, lai atceltu savu karjeras attīstības
ziņojumu, jēdziena interpretāciju, ko Tiesa piemēroja iepriekš 157. punktā minētajā spriedumā lietā
Gordon
/Komisija (43.–45. punkts).
Protams, iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Gordon
/Komisija tika pasludināts dažas dienas pēc pārsūdzētā sprieduma. Tomēr tas neattaisno to, ka Vispārējā tiesa pārbauda pārsūdzētā
sprieduma pamatotību, ņemot vērā intereses celt prasību, lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, jēdzienu un neņemot vērā
interpretāciju, ko Tiesa piešķīra šim jēdzienam iepriekš 157. punktā minētajā spriedumā lietā
Gordon
/Komisija.
Precīzāk, Tiesas sniegtā Savienības tiesību normas interpretācija izskaidro un vajadzības gadījumā precizē šīs normas nozīmi
un piemērojamību, kā to ir vai bija jāsaprot un jāpiemēro kopš tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šādi interpretētu
tiesību normu tiesa var piemērot un tai tā ir jāpiemēro pat tādām tiesiskām attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms
Tiesas sprieduma taisīšanas, ja turklāt ir izpildīti nosacījumi strīda, kas attiecas uz minētās tiesību normas piemērošanu,
izskatīšanai kompetentajās tiesās (attiecībā uz Tiesas, īstenojot EKL 234. pantā piešķirto kompetenci, sniegtās interpretācijas
iedarbību laikā šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1980. gada 27. marta spriedumu lietā 61/79
Denkavit italiana
,
Recueil
, 1205. lpp., 16. punkts, un 1995. gada 11. augusta spriedumu apvienotajās lietās no C‑367/93 līdz C‑377/93
Roders
u.c.,
Recueil
, I‑2229. lpp., 42. punkts). Ņemot vērā šos principus, Tiesas sniegtās interpretācijas iedarbību var ierobežot izņēmuma kārtā
(iepriekš minētie spriedumi lietā
Denkavit italiana
, 17. punkts, un apvienotajās lietās
Roders
u.c., 43. punkts).
Šajā gadījumā no iepriekš 157. punktā minētā sprieduma lietā
Gordon
/Komisija neizriet, ka būtu konstatēti apstākļi, kas attaisnotu atkāpi no Tiesas šajā spriedumā sniegtās intereses celt prasību,
lai atceltu karjeras attīstības ziņojumu, jēdziena interpretācijas piemērošanas ar atpakaļejošu spēku principa.
Līdz ar to ir jāpieņem devītais pamats un tātad jāatceļ pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl tajā atzīts, ka nav jāspriež
par prasījumiem atcelt KAZ par 2003. gadu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir daļēji jāpieņem pretapelācijas sūdzība un pārējā daļā tā jānoraida.

Par lietas nosūtīšanu Civildienesta tiesai
Atbilstoši Tiesas Statūtu I pielikuma 13. panta 1. punktam, ja apelācija ir pamatota, Vispārējā tiesa atceļ Civildienesta
tiesas spriedumu un pati taisa spriedumu attiecīgajā lietā. Tomēr tā nodod lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Civildienesta
tiesai gadījumos, ja tiesvedības apstākļi neļauj Tiesai nākt klajā ar spriedumu.
Šajā gadījumā, tā kā Civildienesta tiesa nav spriedusi – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 230. punkta – par prasījumiem atcelt
KAZ par 2003. gadu, šajā lietā Vispārējā tiesa nevar nākt klajā ar spriedumu par šo jautājumu un lieta ir jānosūta Civildienesta
tiesā sprieduma taisīšanai par minētajiem prasījumiem.
Turklāt, tā kā Civildienesta tiesa nav spriedusi – kā izriet no pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkta, ko skata
kopā ar šā paša sprieduma 250.–254. punktu, – par summu, kas Komisijai jāsamaksā
Q
tikai par morālo kaitējumu, kas radies Komisijas atteikuma veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus dēļ, Vispārējā tiesa nevar
nākt klajā ar spriedumu par šo jautājumu un lieta ir jānosūta Civildienesta tiesai sprieduma taisīšanai par minēto summu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tā kā lieta tiek nosūtīta Civildienesta tiesai, lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā ir
jāatliek.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
nospriež:
1)
atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā F‑52/05
Q
/Komisija (Krājums, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp.) tiktāl, ciktāl tā rezolutīvās daļas 2) punktā Eiropas Kopienu Komisijai
piespriests pārskaitīt
Q
atlīdzību EUR 500 apmērā, kā arī EUR 15 000, ja ar šo summu bija paredzēts atlīdzināt morālo kaitējumu, ko
Q
cietusi apgalvotā kavējuma administratīvās izmeklēšanas uzsākšanā dēļ, un ja, lai rezolutīvās daļas 3) punktā noraidītu prasības
pieteikumu pirmajā instancē, 147.–189. punktā tā sprieda par “[
Q
] izvirzīto iebildi par psiholoģisko vardarbību” un 230. punktā nosprieda, ka nav jāspriež par prasījumiem atcelt
Q
karjeras attīstības ziņojumus, kas izstrādāti attiecīgi par laika posmiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim un no
2003. gada 1. novembra līdz 31. decembrim;
2)
pārējā daļā apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt;
3)
nosūtīt lietu Civildienesta tiesai sprieduma par prasījumiem atcelt iepriekš minētos karjeras attīstības ziņojumus, kā arī
par summu, kura Komisijai jāsamaksā
Q
tikai par morālo kaitējumu, kas radies Komisijas atteikuma veikt pagaidu pārcelšanas pasākumus dēļ;
4)
lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem atlikt.
Jaeger
Pelikánová
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. septembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.