CELEX: 62008TJ0394
Valstybės pagalba
Pagalba viešbučių pramonei Sardinijos regione
Sprendimas, kuriuo dalis pagalbos pripažįstama suderinama, o dalis nesuderinama su bendrąja rinka ir kuriuo nurodoma ją susigrąžinti
Nauja pagalba
Pareiga motyvuoti
Teisėtų lūkesčių apsauga
Skatinamasis poveikis
De minimis taisyklė

Ginčo aplinkybės
1998 m. kovo 11 d.
Regione autonoma della Sardegna
(toliau – Sardinijos regionas) priėmė
la legge regionale n° 9, incentivi per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative
e integrative della legge regionale 14 settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera)
(Regioninis įstatymas Nr. 9, kuriuo nustatomos viešbučių renovavimo ir pritaikymo skatinimo priemonės ir nuostatos, iš dalies
pakeičiančios ir papildančios 1993 m. rugsėjo 14 d. Regioninį įstatymą Nr. 40 (iniciatyvos kreditai viešbučių pramonei), 1998 m.
kovo 21 d.
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
Nr. 9, toliau – Įstatymas Nr. 9/1998), kuris įsigaliojo 1998 m. balandžio 5 dieną.
Šio įstatymo 2 straipsnyje viešbučių sektoriaus įmonėms nustatoma pagalba pradinėms investicijoms, suteikiant subsidijas ir
lengvatines paskolas, taip pat veiklos pagalba pagal
de minimis
taisyklę (toliau – pirminė pagalbos schema).
1998 m. gegužės 6 d. laišku Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Įstatymą Nr. 9/1998, įsipareigodamos netaikyti
pirminės pagalbos schemos tol, kol Komisija jos nepatvirtins.
1998 m. birželio 22 d. laišku Italijos valdžios institucijos, atsakydamos į Komisijos prašymą pateikti papildomos informacijos,
pranešė, kad pirminės pagalbos schemos įgyvendinimo nuostatos bus priimtos tik po to, kai ši schema bus patvirtinta.
1998 m. rugsėjo 28 d. laišku Italijos valdžios institucijos taip pat informavo Komisiją, kad Įstatyme Nr. 9/1998 numatyta
pagalba galės būti suteikta tik „vėliau“ vykdytiniems projektams ir kad ši sąlyga bus patvirtinta minėto įstatymo įgyvendinimo
nuostatose.
1998 m. lapkričio 12 d. Sprendimu SG(98) D/9547 Komisija patvirtino Įstatymu Nr. 9/1998 nustatytą pagalbos schemą „N 272/98
– Italija – pagalba viešbučių pramonei“ (toliau – patvirtinamasis sprendimas). Šiame sprendime Komisija nurodė, kad pirminė
pagalbos schema yra suderinama su bendrąja rinka pagal EB 92 straipsnio 3 dalies a punktą (po pakeitimo – EB 87 straipsnio
3 dalies a punktas).
1999 m. balandžio 29 d. Sardinijos regiono
Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio
(Turizmo, amatų ir prekybos asesorius) priėmė
decreto n° 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998 come modificata dalla deliberazione
n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della LR 11 marzo 1998 n. 9 disciplinante
: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi della LR 14.9.1993 n. 40
(Dekretas Nr. 285 dėl Įstatymo Nr. 9/1998 įgyvendinimo, 1999 m. gegužės 8 d.
Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
Nr. 15, toliau – Dekretas Nr. 285/1999).
Pagal Dekreto Nr. 285/1999 2 straipsnį pirminė pagalbos schema turėjo būti įgyvendinama taikant kvietimo teikti paraiškas
procedūrą. To paties dekreto 4 ir 5 straipsniuose atitinkamai numatyta, kad pagalba turi būti susijusi su projektais, kurie
bus įgyvendinti po pagalbos paraiškų pateikimo, ir kad reikalavimus atitinka tik po minėtų paraiškų pateikimo patirtos išlaidos.
Vis dėlto Dekreto Nr. 285/1999 17 straipsnyje „Pereinamojo pobūdžio nuostatos“ buvo numatyta, jog dekreto pirmo taikymo etape
reikalavimus atitinka po 1998 m. balandžio 5 d., t. y. po Įstatymo Nr. 9/1998 įsigaliojimo, patirtos išlaidos ir investicijos.
2000 m. liepos 27 d. Sardinijos regionas priėmė
deliberazione n° 33/3
(Nutarimas Nr. 33/3), kuriuo buvo panaikintas Dekretas Nr. 285/1999 dėl šio formos trūkumų, ir
deliberazione n° 33/4
(Nutarimas Nr. 33/4), kuriuo nustatomos naujos pirminės pagalbos schemos įgyvendinimo nuostatos.
Tą pačią dieną Sardinijos regionas taip pat priėmė
deliberazione n° 33/6
(Nutarimas Nr. 33/6), kuriame buvo numatyta, kad kadangi paskelbus Dekretą Nr. 285/1999, kuriame buvo įtvirtintos Bendrijos
teisės neatitinkančios nuostatos, potencialiems pagalbos gavėjams galėjo atsirasti lūkesčių, jog visi po 1998 m. balandžio
5 d. atlikti darbai bus laikomi atitinkančiais reikalavimus, pirmą kartą taikant Įstatymą Nr. 9/1998 reikia atsižvelgti į
darbus, kurie buvo atlikti po šios datos, jei jie buvo nurodyti pagalbos paraiškoje, pateiktoje pagal pirmąjį metinį kvietimą
teikti paraiškas.
2000 m. lapkričio 2 d. laišku Italijos valdžios institucijos, atsakydamos į Komisijos prašymą dėl atitinkamų priemonių, numatytų
užtikrinti nuo 2000 m. sausio 1 d. esamos pagalbos schemos suderinamumą su 1998 m. kovo 10 d. Nacionalinės regioninės pagalbos
teikimo gairėmis (OL C 74, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 226; toliau – 1998 m. gairės),
pranešė Komisijai apie Įstatymo Nr. 9/1998 taikymo nuostatas nusiųsdama jai
deliberazione n° 33/4
kopiją, tačiau neužsiminė apie
deliberazione n° 33/6
.
2000 m. gruodžio 29 d.
Région Sardaigne
paskelbė pirmą kvietimą teikti paraiškas ir taip pradėjo įgyvendinti pirminę pagalbos schemą.
2001 m. vasario 28 d. laišku Komisija paprašė Italijos valdžios institucijų pateikti papildomos informacijos apie Įstatymo
Nr. 9/1998 taikymą ir apie kvietimo (teikti paraiškas) mechanizmą bei apie tai, kaip įgyvendinant šį mechanizmą buvo laikomasi
nuostatos, pagal kurią paraiška turėjo būti pateikta prieš projekto įgyvendinimą.
2001 m. balandžio 25 d. laišku, prie kurio dar kartą buvo pridėtas
deliberazione n° 33/4
, Italijos valdžios institucijos patvirtino, kad taikyta pagalbos schema atitiko 1998 m. gaires.
2003 m. vasario 21 d. Komisija gavo skundą, kuriame buvo pranešta apie netinkamą pirminės pagalbos schemos taikymą. Reaguodama
į šį skundą Komisija 2003 m. vasario 26 d. paprašė Italijos valdžios institucijų papildomos informacijos.
2003 m. balandžio 22 d. laišku Italijos valdžios institucijos atsakė į Komisijos prašymą pateikti papildomos informacijos
ir pirmą kartą paminėjo ir
deliberazione n° 33/6
.
2004 m. vasario 3 d. sprendimu Komisija pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl (pirminės pagalbos schemos)
netinkamo taikymo (OL C 79, p. 4, toliau – sprendimas pradėti procedūrą). Šiame sprendime Komisija nurodė, kad leisdamos suteikti
pagalbą jau pradėtiems investiciniams projektams Italijos valdžios institucijos nesilaikė pareigos, numatytos patvirtinamame
sprendime, ir 1998 m. gairėse nustatytų taisyklių. Dėl to Komisija nusprendė, kad gali būti netinkamai taikoma pirminė pagalbos
schema, kaip numatyta 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB (88) straipsnio taikymo
taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339) 16 straipsnyje, ir suabejojo dėl
prieš pateikiant pagalbos paraišką pradėtiems investiciniams projektams suteiktos pagalbos suderinamumo.
2004 m. balandžio 19 d. Italijos valdžios institucijos Komisijai pateikė savo pastabas. 2004 m. balandžio 30 d. Komisija gavo
ieškovės byloje T‑454/08,
Grand Hotel Abi d’Oru SpA
pastabas. 2005 m. birželio 25 d. iš Italijos valdžios institucijų ji gavo papildomos informacijos.
2006 m. lapkričio 22 d. Komisija priėmė sprendimą dėl pagal EB 88 straipsnio 2 dalį vykstančios procedūros C 1/2004 klaidų
ištaisymo ir taikymo ribų išplėtimo (OL C 32, 2007, p. 2, toliau – sprendimas dėl klaidų taisymo). Šio sprendimo „Priežastys
taisyti procedūros klaidas ir išplėsti jos taikymo ribas“ dalyje Komisija be kita ko nurodė, kad
deliberazione n° 33/6
nebuvo paminėta sprendime pradėti procedūrą, tačiau, remiantis ne
deliberazione n° 33/4
, kaip tai klaidingai buvo nurodyta sprendime pradėti procedūrą, o pirmiau minėtu aktu, 28 atvejais buvo suteikta pagalba
investiciniams projektams, pradėtiems prieš pateikiant pagalbos paraiška. Be to, Komisija nurodė, kad netinkamo pagalbos taikymo
sąvoka pagal Reglamento Nr. 659/1999 16 straipsnį, į kurią sprendime pradėti procedūrą daroma nuoroda, susijusi su atvejais,
kai patvirtintos pagalbos gavėjas pagalbą panaudoja kitaip nei nurodyta sprendime teikti pagalbą arba pagalbos sutartyje,
o ne atvejais, kai valstybė narė, keisdama esamą pagalbos schemą, sukuria naują neteisėtą pagalbą (Reglamento Nr. 659/1999
1 straipsnio c ir f punktai).

Ginčijamas sprendimas
2008 m. liepos 2 d. Komisija priėmė sprendimą 2008/854/EB dėl pagalbos schemos „1998 m. regionų įstatymas Nr. 9 – neteisėtas
pagalbos N 272/98 taikymas“ C 1/04 (ex NN 158/03 ir CP 15/2003) (OL L 302, p. 9, toliau – ginčijamas sprendimas).
Šiame sprendime Komisija, be kita ko, nurodė, kad
deliberazione n° 33/6
buvo padaryti priemonės, apie kurią buvo pranešta, pakeitimai, nesuderinami su patvirtinamojo sprendimo sąlygomis. Apie
deliberazione n° 33/6
Komisijai nebuvo pranešta, todėl buvo pažeista EB 88 straipsnio 3 dalis ir Italijos Respublika nesilaikė pareigos bendradarbiauti
pagal EB 10 straipsnį. Todėl Komisija mano, kad taikyta pagalbos schema neatitinka patvirtinamojo sprendimo, o pagalbos projektai,
kurių vykdymas buvo pradėtas prieš pateikiant bet kokią pagalbos paraišką, turi būti laikomi neteisėtais.
Dėl aptariamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka Komisija, priminusi savo sprendime pradėti procedūrą ir sprendime dėl
klaidų ištaisymo pateiktą vertinimą, nusprendė, kad individuali pagalba, kuri remiantis pateikiant pagalbos paraišką galiojusiomis
atitinkamomis įgyvendinimo priemonėmis buvo suteikta projektams, kurių reikalavimus atitinkančios išlaidos buvo patirtos prieš
pateikiant pagalbos paraišką, ir kuri viršijo pagal 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 69/2001 dėl (EB) 87
ir (EB) 88 straipsnių taikymo
de minimis
valstybės pagalbai (OL L 10, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 138) apskaičiuotą
de minimis
sumą, kuria tuo metu galėjo pasinaudoti pagalbos gavėjas, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„1 straipsnis
Valstybės pagalba, suteikta pagal 1998 m. Regionų įstatymą Nr. 9 ir Italijos (Respublikos) neteisėtai įgyvendinta Sprendimu
Nr. 33/6 bei pirmuoju kvietimu teikti paraiškas, yra nesuderinama su bendrąja rinka, jei pagalbos gavėjas pagalbos paraiškos
pagal šią schemą nepateikė prieš pradėdamas vykdyti darbus, susijusius su pradinių investicijų projektu.
2 straipsnis
1.      Italijos Respublika pradeda susigrąžinti pagal 1 straipsnyje nurodytą schemą suteiktą nesuderinamą pagalbą iš jos gavėjų.
2.      Į reikalaujamas grąžinti sumas įeina palūkanos, kurios skaičiuojamos nuo tos dienos, kurią
3.      <...>
4.      Italijos Respublika nuo šio sprendimo priėmimo dienos panaikina visus dar neatliktus pagalbos pagal 1 straipsnyje nurodytą
schemą mokėjimus.
3 straipsnis
1.      Pagal 1 straipsnyje nurodytą schemą suteikta pagalba susigrąžinama nedelsiant ir veiksmingai.
2.      Italijos Respublika užtikrina, kad šis sprendimas būtų įgyvendintas per keturis mėnesius nuo jo paskelbimo dienos.
<...>
5 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.“

Procesas
Sardinijos regionas pareiškė ieškinį byloje T‑394/08, kurį Teismo kanceliarija gavo 2008 m. rugsėjo 16 dieną.

SF Turistico Immobiliare Srl
pateiškė ieškinį byloje T‑408/08, kurį Teismo kanceliarija gavo 2008 m. rugsėjo 25 dieną.

Timsas Srl
pareiškė ieškinį byloje T‑453/08, kurį Teismo kanceliarija gavo 2008 m. spalio 3 dieną.

Grand Hotel Abi d’Oru SpA
pareiškė ieškinį byloje T‑454/08, kurį Teismo kanceliarija gavo 2008 m. spalio 6 dieną.
2008 m. gruodžio 19 d. Teismo kanceliarijos gautu dokumentu
Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas,
Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence
Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di
Cogoni Giuseppe & C. Snc ir Le Dune di Stefanelli Vincento & C. Snc
(toliau – į bylą įstojusios šalys) paprašė leisti įstoti į bylą T‑394/08 Sardinijos regiono pusėje. 2009 m. birželio 15 d.
nutartimi Teismo antrosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą.
Išklausęs šalis, 2009 m. birželio 25 d. nutartimi Teismo antrosios kolegijos pirmininkas sujungė bylas T‑394/08, T‑408/08,
T‑453/08 ir T‑454/08, kad pagal Procedūros reglamento 50 straipsnį būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis.
2009 m. liepos 27 d. į bylą įstojusios šalys pateikė savo įstojimo į bylą T‑394/08 paaiškinimą. 2009 m. rugsėjo 21 d. Komisija
pateikė savo pastabas dėl šio paaiškinimo. Sardinijos regionas per Teismo kanceliarijos nustatytą terminą nepateikė jokių
pastabų.
Pakeitus Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į ketvirtąją kolegiją, todėl jai ir buvo paskirtos šios
bylos.
2010 m. gruodžio 7 d., taikydamas proceso organizavimo priemones, Teismas Komisijai ir
Grand Hotel Abi d’Oru
, ieškovei byloje T‑454/08, raštu pateikė klausimus, į kuriuos jos atsakė per nustatytą terminą.

Šalių reikalavimai
Byloje T‑394/08 Sardinijos regionas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Byloje T‑408/08
SF Turistico Immobiliare
Teismo prašo:
–        visų pirma
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
–        arba iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame konstatuojama, kad visa pagalbos schema nesuderinama su bendrąja
rinka, ir nurodoma susigrąžinti sumas, kurios neviršija
de minimis
pagalbą reglamentuojančiose nuostatose numatytų ribų,
–        arba
–        pirma, panaikinti 1998 m. gairių 4.2 punktą tiek, kiek pagal jį pripažįstama, jog visa gavėjams skirtina pagalba neatitinka
reikalavimų, neišskiriant tos pagalbos dalies, kuri susijusi su investicijomis, padarytomis po paraiškos pateikimo, kurios
funkciškai ar struktūriškai yra autonomiškos, ir
–        antra, panaikinti iš dalies ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame nurodyta Italijos Respublikai susigrąžinti visas anksčiau
pervestas sumas, neišskiriant pagalbos, susijusios su gavėjo po pagalbos paraiškos pateikimo patirtomis išlaidomis, kurios
funkciškai ar struktūriškai yra autonomiškos nuo pradėto projekto.
Byloje T‑453/08
Timsas
Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Byloje T‑454/08
Grand Hotel Abi d’Oru
Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas,
–        nurodyti įstojusioms į bylą šalims padengti savo bei dėl jų įstojimo į bylą Komisijos patirtas išlaidas.

Dėl teisės
Išklausęs šiuo klausimu šalis, Teismas mano, jog reikia sujungti šias bylas, kad būtų bendrai priimtas galutinis sprendimas,
remiantis Procedūros reglamento 50 straipsniu.
1.
Dėl tam tikrų į bylą T‑394/08 įstojusių šalių nurodytų pagrindų priimtinumo
Komisija nurodo, kad į bylą įstojusios šalys pateikė keletą pagrindų, kurių nenurodė Sardinijos regionas, ieškovas byloje
T‑394/08, ir todėl šių pagrindų neapima Sardinijos regiono ieškinyje nurodytais pagrindais apibrėžtas ginčo dalykas.
Komisija nurodo, kad tai yra:
–        pagrindas, susijęs su tuo, kad ji pradėjo formalaus tyrimo procedūrą remdamasi klaidinga prielaida dėl ankstesnio sąlyginio
sprendimo pažeidimo,
–        pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu, nes ji prieš priimdama ginčijamą sprendimą turėjo panaikinti
patvirtinamąjį sprendimą,
–        pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 659/1999 16 straipsnio, kuriame nenumatomas jau pradėtos procedūros klaidų ištaisymas
ir jos taikymo ribų išplėtimas, pažeidimu,
–        pagrindas, susijęs su EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų pažeidimu, nes ji neteisingai aptariamą pagalbą pripažino nesuderinama
su bendrąja rinka, ir su ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka šiuo klausimu, kadangi jis prieštarauja ankstesniems sprendimams,
–        pagrindas, susijęs su tam tikrų Reglamento Nr. 659/1999 nuostatų, susijusių su procedūriniais terminais, pažeidimu ir procedūros
protingos trukmės principo pažeidimu,
–        pagrindas, susijęs su nešališkumo ir konkurencijos apsaugos principų pažeidimu,
–        pagrindas, susijęs su
de minimis
taisyklės pažeidimu, nes iš pagalbos, kurią ji nurodė susigrąžinti, nebuvo išskaičiuota 100 000 eurų arba 200 000 eurų suma.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi reikalavimai gali būti pateikiami
tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Procedūros reglamento 116 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad įstojimo į bylą paaiškinime,
be kita ko, nurodomi įstojusios į bylą šalies reikalavimai, kuriais visiškai arba iš dalies palaikomi vienos ar kitos šalių
reikalavimai arba jiems prieštaraujama, ir pagrindai bei argumentai, kuriais remiasi įstojusi į bylą šalis.
Šios nuostatos įstojančiai į bylą šaliai suteikia teisę savarankiškai nurodyti ne tik argumentus, bet ir ieškinio pagrindus,
jei jais palaikomi vienos iš pagrindinių šalių reikalavimai ir iš esmės jie nesiskiria nuo reikalavimų, kuriais pagrįstas
ginčas tarp ieškovo ir atsakovo, dėl ko galėtų būti pakeistas bylos dalykas (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimas
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
, T‑171/02, Rink. p. II‑2123, 152 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Taigi Teismas, norėdamas nuspręsti dėl įstojančios į bylą šalies nurodytų ieškinio pagrindų priimtinumo, turi patikrinti,
ar jie susiję su bylos dalyku, kaip jis buvo apibrėžtas pagrindinių šalių.
Be to, paaiškėjus, kad ieškinys, dėl kurio priimtinumo kilo ginčas, bet kuriuo atveju turi būti atmestas dėl esmės, Teismas,
siekdamas proceso ekonomijos, gali iš karto nuspręsti dėl jo esmės (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑233/02, Rink. p. I‑2759, 26 punktą). Taip pat paaiškėjus, kad ieškinio pagrindas, kurio ryšys su bylos dalyku yra ginčytinas,
bet kuriuo atveju turi būti atmestas kaip nepriimtinas dėl kitų motyvų ar kaip neturintis pagrindo, Teismas gali atmesti šį
ieškinio pagrindą, nespręsdamas klausimo, ar įstojanti į bylą šalis viršijo savo galimybes palaikyti vienos iš pagrindinių
bylos šalių reikalavimus (2002 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑118/99, Rink. p. I‑747, 64 ir 65 punktai ir 42 punkte minėto Sprendimo
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
155 punktas).
Šioje byloje reikia konstatuoti, pirma, kad daugelis įstojusių į bylą šalių nurodytų ieškinio pagrindų, kurių nebuvo nurodęs
Sardinijos regionas, buvo nurodyti kitų ieškovų bylose T‑408/08, T‑453/08 ir T‑454/08. Antra, šie pagrindai bet kuriuo atveju
yra nepagrįsti dėl toliau šiame sprendime nurodytų priežasčių.
Tokiomis aplinkybėmis ir siekiant proceso ekonomijos, nereikia nagrinėti Komisijos nurodyto nepriimtinumo pagrindo.
2.
Dėl tam tikrų dublike nurodytų kaltinimų priimtinumo
Komisija tvirtina, kad ieškovai pirmą kartą dublike nurodė naujus ieškinio pagrindus, kurie dėl to turi būti atmesti kaip
nepriimtini.

Byla T‑394/08
Byloje T‑394/08 Komisija naujais laiko, pirma, ieškinio pagrindą, susijusį su akivaizdžia klaida vertinant pagalbos skatinamąjį
pobūdį, antra, ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos pareigos ištirti nesilaikymu, ir, trečia, pagrindą, susijusį su tuo,
kad pagalbos reikalingumo principo pažeidimas aptariama schema yra tik tariamas.
Dėl Komisijos ginčijamų pirmojo ir trečiojo pagrindų, pažymėtina, jog panašu, kad argumentai, kuriuos Komisija laikė naujais
ieškinio pagrindais, yra skirti tik pagrįsti ieškinyje nurodant pirmąjį ieškinio pagrindą jau pateiktus kaltinimus.
Iš tikrųjų šis pirmasis Sardinijos regiono nurodytas pagrindas pavadintas „Esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas dėl
motyvų prieštaringumo: tariamas lūkesčių vertinant „skatinamąjį poveikį“ pagalbos gavėjų atžvilgiu ir vertinant „pagalbos
būtinumo“ sąlygas svarbos nebuvimas“. Šiuo pavadinimu, atrodo, apribojama pagrindo dėl motyvavimo pareigos nesilaikymo apimtis.
Vis dėlto skyriaus su šiuo pavadinimu tekste yra vietų, pavyzdžiui, ieškinio 17 punkto ketvirta įtrauka ir 18, 20 bei 23 punktai,
kur aiškiai kalbama apie klaidą vertinant pagalbos skatinamąjį poveikį. Tačiau pagalbos skatinamojo pobūdžio kriterijų Sardinijos
regionas naudojo kaip pagalbos būtinumo kriterijaus sinonimą, nes pagalbos suteikimas turėjo skatinti jos gavėją įgyvendinti
tam tikrą projektą, kuris kitu atveju nebūtų įgyvendintas. Todėl Sardinijos regiono nurodytas pirmasis ieškinio pagrindas
iš tikrųjų apima du pagrindus, vieną susijusį su klaida vertinant pagalbos skatinamąjį pobūdį ir kitą susijusį su motyvų šiuo
klausimu stoka.
Dėl antrojo Komisijos ginčijamo pagrindo Komisija nurodo, kad dublike tariamai norėdamas pagrįsti savo argumentus dėl pareigos
motyvuoti skatinamojo pobūdžio vertinimą nesilaikymo, Sardinijos regionas kritikuoja tai, kad Komisija priimdama ginčijamą
sprendimą atliko nepakankamą tyrimą.
Tačiau atsižvelgiant į aptariamo dubliko tam tikras vietas matyti, kad Sardinijos regionas, kuris visiškai nesiekė pateikti
naujo pagrindo, susijusio su nepakankamu tyrimu, norėjo paprasčiausiai pagrįsti savo pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį,
kaip buvo nurodyta šio sprendimo 50 punkte, tiek su klaida vertinant pagalbos skatinamąjį poveikį, tiek su motyvavimo stoka
šiuo klausimu.
Todėl Sardinijos regionas dublike nepateikė naujų pagrindų, taigi reikia atmesti Komisijos nurodytą nepriimtinumo pagrindą.

Byla T‑408/08
Byloje T‑408/08 Komisija nauju laiko pagrindą, susijusį su motyvavimo stoka kalbant apie aptariamos schemos poveikį valstybių
narių tarpusavio prekybai.
Šis Komisijos nurodytas nepriimtinumo pagrindas susijęs su neteisingu
SF Turistico Immobiliare
pateiktų dokumentų, kurie iš tikrųjų yra painūs, supratimu. Iš tikrųjų minėta ieškovė jau savo ieškinyje pateikdama devintąjį
ieškinio pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir 1998 m. gairių pažeidimu, nurodė „prekybos sąlygų pakitimą,
prieštaraujantį bendrajam interesui“. Tačiau tokiu būdu ji siekė tik pagrįsti šį pagrindą, susijusį su nuostatų, reglamentuojančių
pagalbos suderinamumą, pažeidimu, o ne pateikti atskirą ieškinio pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu
dėl to, kad Komisija klaidingai konstatavo valstybės pagalbos buvimą.
Todėl
SF Turistico Immobiliare
dublike padaryta nuoroda, kad ji „be to, (ieškinyje) nurodė nepakankamą pagalbos poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai
motyvavimą“, turi būti suprantama taip pat, t. y. kaip skirta pagrįsti ieškinio pagrindą, susijusį su nuostatų, reglamentuojančių
pagalbos suderinamumą, pažeidimu.
Todėl
SF Turistico Immobiliare
dublike nepateikė naujo ieškinio pagrindo ir Komisijos nurodytas nepriimtinumo pagrindas turi būti atmestas.

Byla T‑453/08
Šioje byloje Komisija nauju laiko pagrindą, susijusį su EB 253 straipsnio pažeidimu taikant
de minimis
taisyklę.
Šiuo klausimu ji tvirtina, kad ieškinyje nurodytas pagrindas susijęs su tiksliu
de minimis
ribos taikymu, o ne su tinkamu šio taikymo motyvavimu.
Tačiau šis tvirtinimas neteisingas atsižvelgiant į aptariamų ieškinio klausimų tekstą, kur nurodyti „pagalbos skatinančio
poveikio buvimo motyvavimo stoka, kiek tai susiję su tuo, kad subsidijų dalis, atitinkanti išlaidas, patirtas prieš pateikiant
paraišką, yra mažesnė už
de minimis
ribą“, ir „nesuderinamumas“ tarp ginčijamo sprendimo ir Komisijos bendraujant su Sardinijos regionu pateiktų tvirtinimų dėl
de minimis
ribos.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškinio pagrindas, susijęs su
de minimis
taisyklės taikymo motyvavimo stoka buvo
Timsas
nurodytas ieškinyje, taigi reikia atmesti Komisijos prieštaravimą dėl priimtinumo.

Byla T‑454/08
Šioje byloje Komisija nauju laiko pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu, kurį
Grand Hotel Abi d’Oru
tariamai nurodė tik dublike.
Šiuo klausimu ji tvirtina, kad savo ieškinyje
Grand Hotel Abi d’Oru
dėl aplinkybės, kad Komisija jai nepateikė tam tikrų dokumentų, aiškiai nurodė tik EB 254 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999
20 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
Tačiau atsakydamas į Teismo raštu pateiktą klausimą
Grand Hotel Abi d’Oru
patvirtino, kad Komisijos nurodytoje dubliko vietoje jis nesiekė pateikti naujo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą
pažeidimu, nes minėta vieta buvo skirta pagrįsti ieškinyje nurodytą pagrindą, susijusį su EB 254 straipsnio ir Reglamento
Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
3.
Dėl pagrindų, susijusių su sprendimo dėl klaidų ištaisymo neteisėtumu, priimtinumo
Į bylą įstojusios šalys ir
SF Turistico Immobiliare,
grįsdamos ginčijamo sprendimo neteisėtumą, nurodė, kad neteisėtas yra sprendimas dėl klaidų ištaisymo.
Komisija šiuo klausimu formaliai nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo nurodo, kad aptariami pagrindai yra nepriimtini,
nes sprendimas dėl klaidų ištaisymo jau įsigaliojo ir tapo galutinis. Iš tikrųjų jis buvo paskelbtas 2007 m. vasario 14 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
ir nebuvo ginčijamas per EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje numatytą terminą.

SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad sprendimas dėl klaidų ištaisymo jai nepadarė žalos, o konkretus neigiamas poveikis jos interesams atsirado tik
dėl ginčijamo sprendimo. Taigi tik pastarojo atžvilgiu ji turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia nustatyti sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinį pobūdį, o vėliau prireikus nustatyti, ar
ieškovai, neginčiję jo per EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje numatytą terminą, neteko teisės nurodyti jo neteisėtumą
pareikšdamos ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Dėl sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinio pobūdžio
Tekstai, reglamentuojantys procedūra valstybės pagalbos srityje, aiškiai nenumato sprendimo dėl vykstančios procedūros klaidų
taisymo ir taikymo ribų išplėtimo.
Šiuo klausimu iš Reglamento Nr. 659/1999 8 konstatuojamosios dalies ir 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad sprendime pradėti
formalią tyrimo procedūrą apibendrinami reikšmingi ginčytini faktai ir teisės klausimai, pateikiamas pirminis pasiūlytos pagalbos
pobūdžio priemonės įvertinimas ir išdėstomos abejonės dėl pagalbos atitikimo bendrajai rinkai, kad suinteresuotoji valstybė
narė ir kitos suinteresuotosios šalys galėtų pateikti pastabas ir tai darant suteikti Komisijai visą jai reikalingą informaciją,
kad ji galėtų įvertinti pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka. Pati formali tyrimo procedūra leidžia detalizuoti ir išaiškinti
sprendime pradėti procedūrą iškeltus klausimus. Iš Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio matyti, jog po šios procedūros Komisijos
analizė gali keistis, nes ji galiausiai gali nuspręsti, kad priemonė nėra pagalba arba kad abejonės dėl jos nesuderinamumo
išnyko. Taigi galutinis sprendimas gali skirtis nuo sprendimo pradėti procedūrą, jei pastarasis nedaro galutinio sprendimo
negaliojančio (2009 m. kovo 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, T‑424/05, Rink. p. II‑0000, 69 punktas). Todėl Komisijai nereikia taisyti sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą klaidų.
Tačiau logiška ir visų pirma naudinga galimam pagalbos gavėjui, kad Komisija, po sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą
priėmimo pastebėjusi, jog jis pagrįstas nepakankamomis faktinėmis aplinkybėmis ar klaidingu aplinkybių teisiniu vertinimu,
turėtų galimybę patikslinti savo poziciją priimdama sprendimą dėl klaidų ištaisymo. Iš tikrųjų toks sprendimas dėl klaidų
ištaisymo, dėl kurio suinteresuotosioms šalims iš naujo siūloma pateikti savo pastabas, leidžia joms reaguoti į Komisijos
pirminio vertinimo pasikeitimus, aptariamą priemonę ir pateikti savo nuomonę šiuo klausimu.
Be to, reikia pažymėti, kad Komisija taip pat galėjo pirmiausia priimti sprendimą, kuriuo užbaigiama procedūra, ir po to priimti
naują sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, pagrįstą jos nauju teisiniu vertinimu ir kurio turinys iš esmės būtų buvęs
toks pats kaip ir sprendimo dėl klaidų ištaisymo. Tokiomis aplinkybėmis proceso ekonomijos argumentai ir gero administravimo
principas palankesni yra sprendimo dėl klaidų ištaisymo, o ne sprendimo dėl procedūros užbaigimo ir sprendimo pradėti naują
procedūrą priėmimui. Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad procedūros dalyko ištaisymas leido Komisijai priimant ginčijamą
sprendimą atsižvelgti į
Grand Hotel Abi d’Oru
pastabas, pateiktas dėl sprendimo pradėti procedūrą, o taip nebūtų buvę, jei ji būtų užbaigusi formalaus tyrimo procedūrą,
kad galėtų pradėti naują.
Kalbant apie tokio sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinę kvalifikaciją, kadangi jis susijęs su sprendimu pradėti procedūrą
ir jie kartu sudaro vieną iš dalies pakeistą sprendimą pradėti procedūrą, reikia konstatuoti, kad jų teisinis pobūdis vienodas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pranešimas pradėti formalią tyrimo procedūrą yra skirtas tik tam, kad iš suinteresuotųjų
asmenų būtų surinkta visa informacija, kuri leistų Komisijai turėti aiškesnę nuomonę dėl tolesnių veiksmų (1973 m. liepos
12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, 70/72, Rink. p. 813, 19 punktas; 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Skibsværftsforeningen ir kt. prieš Komisiją
, T‑266/94, Rink. p. II‑1399, 256 punktas).
Nagrinėjamu atveju Komisija sprendime dėl klaidų ištaisymo nurodė priežastis, dėl kurių ji mano, kad teisinis aptariamos pagalbos
schemos vertinimas, pateiktas sprendime pradėti procedūrą, turi būti ištaisytas. Be kita ko, ji paaiškino, kad, jos nuomone,
tai neteisėta schema, o ne netinkamas jos patvirtintos schemos taikymas. Dėl šių paaiškinimų Komisija suinteresuotosioms šalims
leido iš naujo pateikti savo pastabas. Taigi sprendimas dėl klaidų ištaisymo turi tą patį dalyką ir tą patį tikslą kaip ir
sprendimas pradėti procedūrą, todėl jį reikia kvalifikuoti kaip ir sprendimą pradėti procedūrą.

Dėl pagrindų, susijusių su sprendimo dėl klaidų ištaisymo neteisėtumu, priimtinumo nagrinėjamu atveju
Iš pradžių reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį galima
pareikšti tik dėl aktų ar sprendimų, sukeliančių privalomų teisinių padarinių, kurie gali turėti įtakos ieškovo interesams,
reikšmingai pakeisdami jo teisinę padėtį (1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IBM prieš Komisiją
, 60/81, Rink. p. 2639, 9 punktas ir 1992 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑10/92–T‑12/92 ir T‑15/92, Rink. p. II‑2667, 28 punktas).
Kalbant apie aktus ar sprendimus, kurių rengimas apima keletą etapų, ypač vidaus procedūrą, iš principo gali būti ginčijamos
tik priemonės, kuriomis šios procedūros pabaigoje galutinai patvirtinama institucijos pozicija, o ne laikinos priemonės, skirtos
galutiniam sprendimui parengti (75 punkte minėto Sprendimo
IBM prieš Komisiją
10 punktas ir 75 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
28 punktas).
Taikant šią teismų praktiką, Komisijos užbaigiant formalią tyrimo procedūrą priimtas galutinis sprendimas pagal EB 88 straipsnio
2 dalį yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį. Toks sprendimas iš tikrųjų turi privalomų teisinių
pasekmių, galinčių paveikti suinteresuotųjų šalių interesus, nes juo užbaigiama aptariama procedūra ir galutinai nusprendžiama
dėl nagrinėtų priemonių atitikimo taisyklėms, taikomoms valstybės pagalbai. Suinteresuotosios šalys visada gali pareikšti
ieškinį dėl galutinio sprendimo, kuriuo užbaigiama formalaus tyrimo procedūra, ir, pareikšdamos ieškinį, turi turėti galimybę
ginčyti įvairias aplinkybes, kuriomis grindžiamas galutinis Komisijos sprendimas (2003 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
, T‑190/00, Rink. p. II‑5015, 45 punktas). Ši galimybė nepriklauso nuo to, ar sprendimu pradėti formalią tyrimo procedūrą
sukeliama teisinių padarinių, kurie gali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas. Tiesa, Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo
praktikoje pripažįstama, jog dėl sprendimo pradėti procedūrą gali būti pareiškiamas ieškinys, jei šis sprendimas sukelia galutinių
teisinių padarinių, kurių vėliau negalima ištaisyti galutiniame sprendime. Taip yra tuo atveju, kai, kaip ir nagrinėjamu atveju,
Komisija pradeda formalią tyrimo procedūrą dėl priemonės, kurią ji laikinai kvalifikuoja kaip naują pagalbą: šis sprendimas
sukelia nuo galutinio sprendimo atskirus teisinius padarinius. Atitinkamos priemonės taikymo sustabdymas, kuris pagal EB 88 straipsnio
3 dalį yra laikino šios priemonės kvalifikavimo kaip naujos pagalbos rezultatas, yra atskiras nuo galutinio sprendimo ir trunka
ribotą laiką, kol užbaigiama formali procedūra (1992 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑312/90, Rink. p. I‑4117, 12–24 punktai, 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑47/91, Rink. p. I‑4635, 29 ir 30 punktai ir 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑400/99, Rink. p. I‑7303, 56–62 ir 69 punktai; 2002 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją
, T‑195/01 ir T‑207/01, Rink. p. II‑2309, 80–86 punktai).
Vis dėlto ši galimybė ginčyti sprendimą pradėti tyrimo procedūrą negali apriboti suinteresuotųjų šalių procesinių teisių ir
neleisti joms ginčyti galutinio sprendimo bei savo ieškiniui pagrįsti remtis trūkumais, susijusiais su bet kuriuo procedūros,
kurios pabaigoje priimamas šis sprendimas, etapu (minėto sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
47 punktas).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog aplinkybė, kad ieškovai ir į bylą įstojusios šalys per nustatytą terminą nepateikė ieškinio
dėl sprendimo dėl klaidų ištaisymo panaikinimo, netrukdo jiems remtis pagrindais, susijusias su minėto sprendimo neteisėtumu,
siekiant panaikinti ginčijamą sprendimą, todėl reikia atmesti Komisijos nurodytus nepriimtinumo pagrindus.
4.
Dėl ieškinių pagrindų, susijusių su procedūros pažeidimais
Ieškovai ir į bylą įstojusios šalys nurodo tris pagrindus, susijusius su procedūros pažeidimais, pirma, dėl EB 88 straipsnio
2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimo, antra, dėl EB 254 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio
1 dalies pažeidimo, ir, trečia, dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimu
Šis pagrindas sudarytas iš trijų kaltinimų, atitinkamai susijusių su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu, tyrimo
netinkamu atlikimu ir Reglamente Nr. 659/1999 numatytų terminų nesilaikymu.
Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu
Į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad kadangi ginčijamu sprendimu nesuderinama su bendrąja rinka pripažinta pagalba anksčiau
buvo patvirtinta Komisijos, ši institucija turėjo panaikinti patvirtinamąjį sprendimą, kaip to iš jos reikalaujama Reglamento
Nr. 659/1999 9 straipsnyje.
Komisija nepareiškė aiškios nuomonės dėl šio kaltinimo pagrįstumo.
Pagal Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnį Komisija iš tikrųjų gali panaikinti sprendimą, kuriuo ji pavirtino pagalbą, po to,
kai suteikia suinteresuotajai valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, jeigu sprendimas buvo priimtas remiantis tyrimo
proceso metu pateikta klaidinga informacija, nulėmusia sprendimą.
Tačiau reikia konstatuoti, kad patvirtinamasis sprendimas nėra pagrįstas klaidinga informacija. Šiuo klausimu reikia pažymėti,
kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 51, 54, 59, 61 ir 72 konstatuojamųjų dalių, Komisija nepriekaištauja Italijos valdžios
institucijoms pateikus jai neteisingą ar neišsamią informaciją per procedūrą, vykusią prieš patvirtinamojo sprendimo priėmimą.
Iš tikrųjų šioje byloje nagrinėjamos pagalbos nesuderinamumą su bendrąja rinka ji sieja su aplinkybe, kad
deliberazione n° 33/6
buvo padaryti priemonės, apie kurią iš pradžių buvo pranešta, pakeitimai, nesuderinami su patvirtinančio sprendimo nuostatomis,
nes pagal pirmą siūlymą teikti paraiškas pagal aptariamą pagalbos schemą buvo galima atrinkti projektus, kurie buvo pradėti
prieš paraiškos pagalbai gauti pateikimą (toliau – ginčijama pagalbos schema arba ginčijama schema).
Deliberazione n° 33/6
buvo priimtas 2000 m. liepos 27 d., taigi jau po 1998 m. lapkričio 12 d. patvirtinamojo sprendimo.
Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnis šiuo atveju neturi būti taikomas.
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad nebuvo jokios priežasties Komisijai panaikinti patvirtinamąjį sprendimą, nes jos vertinimas
dėl šiuo sprendimu patvirtintos pagalbos schemos nepasikeitė. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo,
kad „valstybės pagalba, suteikta pagal Įstatymą Nr. 9/1998 ir Italijos neteisėtai įgyvendinta Sprendimu Nr. 33/6 <...>, yra
nesuderinama su bendrąja rinka, jei pagalbos gavėjas pagalbos paraiškos pagal šią schemą nepateikė prieš pradėdamas vykdyti
darbus <...>“. Iš to matyti, kad ginčijamame sprendime nekvestionuojamas pagalbos, suteiktos pagal Įstatymą Nr. 9/1998, suderinamumas
su bendrąja rinka, jei pagalbos paraiška buvo pateikta prieš pradedant vykdyti darbus. Būtent su šia sąlyga Komisija patvirtinamajame
sprendime pažymėjo neprieštaraujanti dėl pagalbos, apie kurią pranešė Italija, schemos.
Todėl reikia atmesti į bylą įstojusių šalių nurodytą kaltinimą, susijusį su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu.
Dėl kaltinimo, susijusio su netinkamu tyrimo atlikimu

Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
priekaištauja Komisija tinkamai neatlikus tyrimo, nes nebuvo atsižvelgta į jų ypatingą situaciją. Konkrečiai kalbant, Komisija
nenagrinėjo jų, kaip privačių asmenų, lyginant su Sardinijos regionu, situacijos ir skirtumų tarp įvairių įmonių, susijusių
su aptariamos pagalbos schemos įgyvendinimu. Be to, Komisija nenagrinėjo jų teisėtų lūkesčių, kuriuos sukėlė Sardinijos regionas
ir Komisija.
Komisija atmeta
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
argumentus.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad pagalbos schemos atveju Komisija iš esmės neprivalo atlikti individualiais
atvejais skirtos pagalbos tyrimo, tačiau gali nagrinėti tik bendrus aptariamos schemos požymius (šiuo klausimu žr. 1987 m.
spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 248/84, Rink. p. 4013, 18punktą; 2002 m. kovo 7 d. Sprendimą
Italija prieš Komisiją
, C‑310/99, Rink. p. I‑2289, 89 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C‑278/00, Rink. p. I‑3997, 24 punktą). Be to, ypatingos individualiems pagalbos gavėjams būdingos aplinkybės gali būti vertinamos
tik atitinkamai valstybei narei susigrąžinant pagalbą (minėto 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
91 punktas ir 2006 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo,
Kuwait Petroleum (Nederland) prieš Komisiją
, T‑354/99, Rink. p. II‑1475, 67 punktas). Iš tikrųjų, jei būtų kitaip, Komisijai tenkanti tyrimo našta būtų didesnė tuo atveju,
kai neteisėtai, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, taikoma pagalbos schema, nei tuo atveju, kai atitinkama valstybė narė
laikosi minėtoje nuostatoje nustatytos pareigos pranešti apie pagalbą, nes pastaruoju atveju ypatingos galimų pagalbos gavėjų
aplinkybės paprastai nėra žinomos tyrimo etape.
Todėl nagrinėjamu atveju Komisija galėjo nagrinėti tik pačią pagalbos schemą ir neprivalėjo atsižvelgti nei į santykius tarp
įvairių įmonių ir Sardinijos regiono, nei į galimus teisėtus lūkesčius, kuriais gali remtis kai kurios šių įmonių ir kuriuos
joms galimai sukėlė Komisija ar Sardinijos regionas. Į šias aplinkybes bus galima atsižvelgti tik susigrąžinant individualią
programą.
Iš to matyti, kad kaltinimas dėl netinkamo tyrimo atlikimo turi būti atmestas.
Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamente Nr. 659/1999 numatytų terminų nesilaikymu
Į bylą įstojusios šalys priekaištauja Komisijai nesilaikius šių Reglamente Nr. 659/1999 nustatytų terminų:
–        2 mėnesių termino, pradedamo skaičiuoti gavus išsamų pranešimą, per kurį Komisija turi priimti sprendimą po pirminio patikrinimo,
kaip numatyta Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje,
–        2 mėnesių termino, per kurį Komisija turi priimti sprendimą po pirminio patikrinimo, jeigu ji turi informaciją apie įtariamą
neteisėtą pagalbą, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalyje ir išaiškinta teismų praktikoje,
–        18 mėnesių termino, skaičiuojamo nuo formalios tyrimo procedūros pradžios, per kurį Komisija turi priimti sprendimą, kuriuo
užbaigiama ši procedūra, kaip numatyta Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalyje.
Komisija nepareiškė aiškios nuomonės dėl šio kaltinimo pagrįstumo.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad 2 mėnesių terminas pirminiam patikrinimui užbaigti, nustatytas Reglamento Nr. 659/1999
4 straipsnio 5 dalyje, pradedamas skaičiuoti nuo kitos dienos po tos, kurią gaunamas išsamus pranešimas. Tačiau nagrinėjamu
atveju ginčijamos schemos pirminis patikrinimas buvo pradėtas ne Italijos Respublikai pranešus apie šią schemą, o gavus skundą
dėl netinkamo pirminės pagalbos schemos taikymo, kurį Komisija gavo 2003 m. vasario 21 dieną. Todėl Komisija nebuvo saistoma
Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje numatyto 2 mėnesių termino (šiuo klausimu žr. dar prieš Reglamento Nr. 659/1999
įsigaliojimą priimtų 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Gestevisión Telecinco prieš Komisiją
, T‑95/96, Rink. p. II‑3407, 79 punktą ir 2000 m. gegužės 10 d. Sprendimo
SIC prieš Komisiją
, T‑46/97, Rink. p. II‑2125, 103 punktą).
Antra, dėl 2 mėnesių termino, tariamai nustatyto teismų praktikoje aiškinant Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalį,
pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal šią nuostatą, jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą
neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto patikrina. Ši nuostata turi būti suprantama ne kaip nuoroda į pirminio patikrinimo
užbaigimą, o greičiau kaip nuoroda į pirminio patikrinimo pradžią, o tokį požiūrį patvirtina šio sprendimo 96 punkte nurodyta
aplinkybė, kad Komisija nėra saistoma įprastų terminų, jei pirminis patikrinimas pradedamas gavus skundą.
Į bylą įstojusių šalių nurodytoje teismų praktikoje nepateikiamas kitoks nei pirmiau išdėstytas šių nuostatų išaiškinimas.
Iš tikrųjų, nors šioje teismų praktikoje pabrėžiama aplinkybė, kad Komisija turi užbaigti pirminį patikrinimą per 2 mėnesius,
tačiau tai taikoma tik tada, kai apie valstybės pagalbą praneša valstybės narės, kaip tai aiškiai matyti iš į bylą įstojusių
šalių nurodytų punktų aplinkybių, o ne tais atvejais, kai, kaip šioje byloje, pirminis patikrinimas pradėtas gavus skundą.
Iš tiesų tai negali lemti Komisijos leidimo savo nuožiūra tęsti pirminį patikrinimą. Yra nuspręsta, kad Komisija, turėdama
išimtinę kompetenciją vertinti valstybės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, gero Sutarties pagrindinių taisyklių valstybės
pagalbos srityje administravimo sumetimais privalo atlikti kruopštų ir nešališką skundo, kuriame teigiama, kad pagalba yra
nesuderinama su bendrąja rinka, tyrimą (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval et Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 62 punktą ir minėto Sprendimo
Gestevisión Telecinco prieš Komisiją
72 punktą) ir negali neapibrėžtam terminui atidėti pirminio valstybės priemonių, sudarančių skundo pagrindą, patikrinimo
(minėto Sprendimo
Gestevisión Telecinco prieš Komisiją
74 punktas). Pagal nusistovėjusią teismų praktiką protinga skundo patikrinimo trukmė turi būti vertinama atsižvelgiant į
konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, visų pirma į jos kontekstą, skirtingus procedūros etapus, kurių Komisija privalo laikytis,
ir į bylos sudėtingumą bei jos poveikį suinteresuotosioms šalims (1997 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Oliveira prieš Komisiją
, T‑73/95, Rink. p. II‑381, 45punktas; 1997 m. spalio 22 d. Sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
, T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 57 punktas ir minėto Sprendimo
Gestevisión Telecinco prieš Komisiją
75 punktas).
Nagrinėjamu atveju nuo 2003 m. vasario 21 d., kai Komisija gavo skundą, iki 2004 m. vasario 3 d., kai buvo priimtas sprendimas
pradėti procedūrą, praėjo truputį daugiau nei 11 mėnesių. Atsižvelgiant į Komisijos poreikį prašyti papildomos informacijos
iš Sardinijos regiono tarpininkaujant Italijos Respublikai, toks terminas negali būti laikomas pernelyg ilgu.
Trečia, pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 2 dalį ir 16 straipsnį, įtariant neteisėtą pagalbą, kaip, pavyzdžiui,
pagalbos, kuri buvo taikoma galimai piktnaudžiaujant, atveju, Komisija, be kita ko, nesaistoma Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio
6 dalyje nustatyto termino. Nagrinėjamu atveju Komisijos pradėta formali tyrimo procedūra iš pradžių buvo susijusi su pagalba,
kuri, kaip įtariama, buvo taikoma netinkamai, o vėliau, priėmus sprendimą dėl klaidų ištaisymo – su tariamai neteisėta pagalba.
Iš to matyti, kad reikia atmesti kaltinimą dėl Reglamente Nr. 659/1999 numatytų terminų nesilaikymo.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 254 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies pažeidimu

Grand Hotel Abi d’Oru
tvirtina, kad Komisija nevykdė EB 254 straipsnio 3 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos,
nes neatsiuntė jai nei Komisijos 2003 m. vasario 26 d. prašymo pateikti papildomos informacijos, skirto Italijos Respublikai
(žr. šio sprendimo 15 punktą), nei sprendimo dėl klaidų ištaisymo, nors ji atsakydama į sprendime pradėti procedūrą esantį
raginimą pateikė pastabas dėl ginčijamos pagalbos schemos.
Komisija ginčija
Grand Hotel Abi d’Oru
argumentus.
Visų pirma, remiantis EB 254 straipsnio 3 dalimi, apie sprendimus pranešama tiems, kuriems jie skirti, ir jie įsigalioja po
tokio pranešimo.
Pirma, kalbant apie sprendimą dėl klaidų ištaisymo, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Komisijos priimti sprendimai
valstybės pagalbos srityje skirti tik atitinkamoms valstybėms narėms (minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
45 punktas; 1999 m. birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ARAP ir kt. prieš Komisiją
, T‑82/96, Rink. p. II‑1889, 28 punktas ir minėto Sprendimo
SIC prieš Komisiją
45 punktas). Ši iki Reglamento Nr. 659/1999 nusistovėjusi teismų praktika aiškiai patvirtinama minėto reglamento 25 straipsnyje,
kuriame nustatyta, kad sprendimai, priimti pagal šio reglamento II, III, IV, V ir VII skyrius, yra skirti suinteresuotajai
valstybei narei, kurią Komisija apie juos iš karto informuoja. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip buvo konstatuota šio
sprendimo 69–74 punktuose, sprendimas dėl klaidų ištaisymo teisiškai turi būti vertinamas taip pat, kaip ir sprendimas pradėti
formalią tyrimo procedūrą.
Iš to matyti, kad sprendimas dėl klaidų ištaisymo buvo skirtas tik Italijos Respublikai, o ne pagalbos pagal ginčijamą schemą
gavėjams. Taigi EB 254 straipsnio 3 dalis neįpareigojo Komisijos išsiųsti
Grand Hotel Abi d’Oru
sprendimo dėl klaidų ištaisymo.
Antra, kalbant apie prašymą pateikti papildomos informacijos, tai nėra sprendimas EB 249 straipsnio ketvirtos pastraipos prasme,
vadinasi, jam EB 254 straipsnio 3 dalis netaikoma.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl šios nuostatos pažeidimo.
Antra, pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalį kiekvienai suinteresuotajai šaliai, pateikusiai pastabas po to,
kai Komisija priima sprendimą pradėti formalaus tyrimo procesą, išsiunčiama pagal minėto reglamento 7 straipsnį priimto Komisijos
sprendimo kopija.
Tačiau nei sprendimas dėl klaidų ištaisymo, nei prašymas pateikti papildomos informacijos negali būti vertinami kaip „pagal
(Reglamento Nr. 659/1999) 7 straipsnį priimtas sprendimas“. Iš tikrųjų šis straipsnis tiek savo pavadinimu, tiek tekstu yra
susijęs su Komisijos sprendimais dėl formalios tyrimo procedūros užbaigimo. Kaip buvo paaiškinta šio sprendimo 73 ir 74 punktuose,
sprendimas dėl klaidų ištaisymo turi būti vertinamas ne kaip užbaigiantis formalią tyrimo procedūrą, o, atvirkščiai, kaip
pradedantis formalią tyrimo procedūrą. Kalbant apie prašymą pateikti papildomos informacijos, kaip buvo nurodyta šio sprendimo
108 punkte, tai nėra aktas, kuri gali būti vertinamas kaip sprendimas, todėl jam Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalis
taip pat netaikoma.
Vadinasi, reikia atmesti kaltinimą dėl šios nuostatos pažeidimo.
Taigi reikia atmesti ieškinių pagrindą, susijusį su EB 254 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies
pažeidimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka
Ieškovai ir į bylą įstojusios šalys nurodo šešis kaltinimus dėl ginčijamo sprendimo ir sprendimo dėl klaidų ištaisymo motyvavimo
stokos.
Dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka kalbant apie protingos procedūros trukmės principo pažeidimą

SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad tiek sprendimas dėl klaidų ištaisymo, tiek ginčijamas sprendimas yra nemotyvuoti dėl tariamo protingos procedūros
trukmės principo pažeidimo.
Sprendime dėl klaidų ištaisymo nepaaiškinamos priežastys, kodėl Komisija turėjo laukti dvejus su puse metų, kad ištaisytų
klaidas ir išplėstų procedūros taikymo ribas, nors turėjo visą reikiamą informaciją nuo 2003 m. balandžio mėnesio.
Dėl ginčijamo sprendimo
SF Turistico Immobiliare
pripažįsta, kad, pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 2 dalį esant galimai neteisėtai pagalbai, Komisija neprivalo
laikytis šio reglamento 4 straipsnio 5 dalyje, 7 straipsnio 6 dalyje ir 7 straipsnio 7 dalyje nustatytų terminų. Tačiau tai
nereiškia, kad protingos procedūros trukmės principas netaikomas tokiu atveju. Kadangi ginčijamame sprendime nepateikiamas
paaiškinimas dėl neįprastai ilgos, daugiau nei ketverius metus ir penkis mėnesius trukusios tyrimo procedūros, jis yra nepakankamai
motyvuotas.
Komisija neigia
SF Turistico Immobiliare
argumentus.
Pirmiausia reikia priminti, kad nagrinėjant ši kaltinimą nereikia aiškintis, ar iš tikrųjų ši procedūra truko per ilgai, o
tik atsakyti į klausimą, ar Komisijos pareiga motyvuoti taikoma procedūros trukmei, ir jei taip, ar ji įvykdė šią pareigą.
Į pirmą šių klausimų reikia atsakyti neigiamai, t. y. Komisijos pareiga motyvuoti taikoma tik pačiam sprendimo turiniui ir
netaikoma procedūros trukmei.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš nusistovėjusios teismų praktikos, EB 253 straipsnyje reikalaujama motyvacija turi atitikti ginčijamo
akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, argumentus, kad suinteresuotieji
asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindus, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama
atsižvelgiant į bylos aplinkybes, tai yra į akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį bei asmenų, kuriems aktas skirtas, ar kitų
asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai su juo susiję, suinteresuotumą gauti paaiškinimus (žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval et Brink’s France
63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką, taip pat žr. 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 166 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau procedūros trukmė nėra susijusi su atitinkamos institucijos vertinimu, galinčiu pateisinti šią trukmę, o yra visiškai
faktinė aplinkybė, priklausanti tik nuo laiko, reikalingo institucijai užbaigti minėtą procedūrą. Todėl trukmė nėra sprendimo
turinio dalis, kurią galima motyvuoti šio sprendimo 121 punkte nurodytoje teismų praktikoje pavartota prasme. Kaip teisingai
nurodo Komisija, trukmė reikalauja tik faktinio atskirų procedūros etapų išvardijimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl motyvavimo stokos kalbant apie protingos procedūros trukmės principo pažeidimą.
Dėl kaltinimo, susijusio su pagalbos pripažinimo nauja ir neteisėta motyvavimo stoka
Sardinijos regionas nurodo, kad ginčijamame sprendime trūksta motyvų dėl pagalbos iki paraiškos pateikimo jau pradėtiems projektams
pripažinimo neteisėta, o ne netinkama.
Komisija ginčija Sardinijos regiono argumentus.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Komisija ginčijamo sprendimo 48–55 konstatuojamosiose dalyse iš esmės nurodė, kad pagalbos
schema, kuri buvo įgyvendinta priimant
deliberazione n° 33/6
, neatitiko patvirtinamojo sprendimo sąlygų, nes neužtikrino aptariamos pagalbos skatinamojo pobūdžio, ir todėl pagalba, suteikta
iki pagalbos paraiškos pateikimo pradėtiems vykdyti projektams, turi būti laikoma neteisėta.
Toks motyvavimas aiškiai ir nedviprasmiškai atskleidžia aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų suvokti priimtos priemonės motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę šio sprendimo 121 punkte nurodytoje
teismų praktikoje pavartota prasme.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka kalbant apie pagalbos regioninei plėtrai nesuderinamumu su bendrąja rinka
Į bylą įstojusios šalys ir
SF Turistico Immobiliare
nurodo ginčijamo sprendimo motyvavimo stoką kalbant apie pagalbos, skirtos pagal ginčijamą schemą (toliau – ginčijama pagalba),
suderinamumą su bendrąja rinka, ypač įvertinant jos teigiamą įtaką regioninei plėtrai pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
Komisija tariamai nenurodė motyvų, kodėl, priešingai nei kitais atvejais, kuriems būdingos analogiškos aplinkybės, ji nenusprendė,
jog taikytinos EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktuose numatytos išimtys.
Komisija ginčija į bylą įstojusių šalių ir
SF Turistico Immobiliare
argumentus.
Pirmiausia dėl
SF Turistico Immobiliare
nurodyto kaltinimo priimtinumo reikia pažymėti, kad kadangi pagrindas, susijęs su motyvavimo stoka, yra su viešąją tvarka
susijęs pagrindas, jis negali būti atmestas kaip nepriimtinas, o Teismas jį turi išnagrinėti
ex officio
(žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 52 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Antra, reikia atmesti Komisijos argumentą, kad ji neprivalo įrodyti pagalbos nesuderinamumo, nes atitinkama valstybė narė
turi įrodyti jos suderinamumą. Iš tikrųjų, jeigu sprendime pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą pateikta pakankama
pirminė Komisijos analizė, kurioje išdėstytos priežastys, kodėl ji abejoja dėl aptariamos pagalbos suderinamumo su bendrąja
rinka, valstybė narė ir potencialus gavėjas turi pateikti informaciją, galinčią įrodyti, kad ši pagalba yra suderinama su
bendrąja rinka (2004 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
, T‑109/01, Rink. p. II‑127, 45 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, T‑176/01, Rink. p. II‑3931, 93 ir 94 punktus; pagal analogiją žr. 2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 170 punktą). Tačiau ši taisyklė susijusi su įrodinėjimo pareigos nustatymu, o ne
su pareiga motyvuoti, nes būtent Komisija prireikus turi savo sprendime išdėstyti motyvus, leidusius jai nuspręsti, jog, nepaisant
valstybės narės ar pagalbos gavėjų pateiktų įrodymų, nagrinėjama pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka.
Tačiau, trečia, Komisija šioje byloje aptariamu klausimu įvykdė savo pareigą motyvuoti.
Iš tikrųjų ji ginčijamo sprendimo 56–73 konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad ginčijama pagalba nesuderinama su bendrąja rinka
dėl šios pagalbos skatinamojo pobūdžio nebuvimo, nes ji buvo suteikta dar prieš pagalbos paraiškos pateikimą pradėtiems vykdyti
projektams. Ji, be kita ko, šiuo klausimu priminė, kad pagalbos būtinumo principas yra teismų praktikoje patvirtintas bendrasis
principas, kuris nurodytas tiek patvirtinamajame sprendime, tiek 1998 m. gairėse (žr. ginčijamo sprendimo 58–61 konstatuojamąsias
dalis). Šios aplinkybės pakako motyvuoti pagalbos nesuderinamumą, nes ji gali paneigti bet kokios pagalbos regioninei plėtrai
suderinamumą. Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Teismas yra nusprendęs, jog primindama gairėse apibrėžtus kriterijus
ir konstatuodama, kad konkrečiu atveju neįvykdyti šie kriterijai, Komisija pakankamai motyvavo savo sprendimą atsisakyti taikyti
išimtį pagal EB 87 straipsnio 3 dalį (1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 102 punktas). Nors ginčijamo sprendimo 62–69 konstatuojamosiose dalyse Komisija atmetė tam tikrus
Italijos valdžios institucijų pateiktus argumentus ir nors minėto sprendimo 71 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad ginčijama
pagalba negali būti patvirtinta remiantis ir kitais teisiniais pagrindais, tokie paaiškinimai yra paprasčiausiai pertekliniai.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl pagalbos regioninei plėtrai nesuderinamumo motyvavimo stokos.
Dėl kaltinimo, susijusio su ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio vertinimo motyvavimo stoka
Nurodydami šį kaltinimą Sardinijos regionas, į bylą įstojusios šalys,
SF Turistico Immobiliare
,
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
pateikia tris argumentus, susijusius su Komisijos ginčijamos pagalbos skatinamojo pobūdžio vertinimo motyvavimo stoka.
Pirma, į bylą įstojusios šalys tvirtina, jog Komisija turėjo paaiškinti priežastis, kodėl šioje byloje Sardinijos regiono
nurodytais argumentais nebuvo galima paneigti 1998 m. gairių 4.2 punkte nurodytos prezumpcijos, kad skatinamojo pobūdžio nėra,
jeigu darbai pradedami prieš pagalbos paraišką. Komisija bent jau turėjo konkrečiai palyginti tariamą disbalansą, kurį atitinkamoje
rinkoje sukėlė aptariamos pagalbos išmokėjimas. Tačiau ginčijamame sprendime nėra jokių užuominų apie tokį pateisinimą.
Antra, Sardinijos regionas tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas ir prieštaringas kalbant apie priežastis,
dėl kurių Komisija, vertindama ginčijamos pagalbos schemos skatinamąjį pobūdį, neatsižvelgė į pagalbos gavėjų lūkesčius, kilusius
iš nacionalinės ir Bendrijos teisės aktų, taikytų priimant sprendimą investuoti.
Trečia,
SF Turistico Immobiliare
,
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas kalbant apie priežastis, dėl kurių Komisija, vertindama ginčijamos pagalbos
schemos skatinamąjį pobūdį, neatsižvelgė į ypatingą minėtos pagalbos gavėjų situaciją.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Visų pirma, kalbant apie Sardinijos regiono ir į bylą įstojusių šalių pateiktus argumentus, reikia pirmiausia atmesti argumentą,
kad Komisija turėjo konkrečiai palyginti tariamą disbalansą, kurį rinkoje sukėlė pagalbos išmokėjimas. Iš tikrųjų klausimas,
ar aptariama pagalba sukėlė disbalansą rinkoje, t. y. klausimas, kurį iš esmės apima valstybės pagalbos apibrėžimas, neturi
reikšmės vertinant jos skatinamąjį poveikį, t. y. nagrinėjant aptariamos pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka.
Be to, reikia atmesti argumentą, kad Komisija turėjo paaiškinti priežastis, dėl kurių šioje byloje Sardinijos regiono nurodytais
argumentais, o konkrečiai vertinimais, susijusiais su ginčijamos pagalbos gavėjų teisėtais lūkesčiais, nebuvo galima paneigti
1998 m. gairių 4.2 punkte nurodytos prezumpcijos, net nepateikiant šiame etape nuomonės dėl į bylą įstojusių šalių nurodytos
aplinkybės, kad pagalbos paraiškos pateikimo prieš darbų pradžią reikalavimas išplaukia iš paneigiamos prezumpcijos. Iš tikrųjų
reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 62–67 konstatuojamosiose dalyse Komisija pirmiausia glaustai priminė Italijos
valdžios institucijų per formalią tyrimo procedūrą pateiktus argumentus, kurie plačiau buvo išdėstyti minėto sprendimo 36–43 konstatuojamosiose
dalyse. Toliau ji dėl kiekvieno iš jų nurodė priežastis, leidusias jai juos atmesti. Vadinasi, bet kuriuo atveju negali kilti
klausimas dėl motyvavimo stokos šiuo klausimu, todėl reikia atmesti Sardinijos regiono ir į bylą įstojusių šalių pateiktus
argumentus.
Visų antra, reikia atmesti šio sprendimo 139 punkte nurodytą argumentą, nesant reikalo, remiantis šio sprendimo 44 punkte
išdėstytais argumentais, priimti sprendimo dėl jo priimtinumo, nes jį pateikė
SF Turistico Immobiliare
.
Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 91 ir 92 punktuose, nagrinėdama valstybės pagalbos schemą Komisija gali nagrinėti
tik bendrus ir abstrakčius minėtos schemos požymius, ir neprivalo nagrinėti ypatingos atskirų pagalbos gavėjų situacijos.
Todėl kadangi Komisija neprivalėjo nagrinėti pagalbos gavėjų ypatingos situacijos, pareiga motyvuoti taip pat netaikoma minėtai
situacijai, todėl reikia atmesti
SF Turistico Immobiliare
,
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
pateiktus argumentus.
Taigi reikia atmesti kaltinimą dėl pagalbos skatinančio poveikio vertinimo motyvavimo stokos.
Dėl kaltinimo, susijusio su atsisakymo taikyti
de minimis
taisyklę motyvavimo stoka

SF Turistico Immobiliare
ir
Timsas
tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime nepaaiškino priežasčių, kodėl, anot jos, negalima taikyti
de minimis
taisyklės pagalbos daliai, atitinkančiai išlaidas, patirtas iki pagalbos paraiškos pateikimo.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė priežastis, dėl kurių
ji manė, kad šiuo atveju
de minimis
taisyklė negali būti taikoma siekiant išvengti gairėse nustatytos pareigos pateikti pagalbos prašymą prieš pradedant projekto
vykdymą. Ji taip pat pabrėžė, kad svarstoma turi būti apskritai viso projekto suma, todėl negalima svarstyti galimybės pradinius
darbus laikyti atitinkančiais reikalavimus pagal
de minimis
taisyklę. Be to, ji nurodė, kad Italijos valdžios institucijos neatsižvelgė į tai, kad tas pats pagalbos gavėjas galėjo būti
gavęs
de minimis
pagalbą pagal kitas schemas.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl atsisakymo taikyti
de minimis
taisyklę motyvavimo stokos, net nesant reikalo, remiantis šio sprendimo 44 punkte minėta teismų praktika, nagrinėti jo priimtinumo.
Dėl kaltinimo, susijusio su nurodymo susigrąžinti pagalbą motyvavimo stoka
Sardinijos regionas nurodo ginčijamo sprendimo motyvavimo stoką kalbant apie nurodymą susigrąžinti pagalbą iš jos gavėjų.
Jis šiuo klausimu pažymi, jog Komisija pateikdama minėto sprendimo motyvus turėjo atsižvelgti į tai, kad, remiantis teismų
praktika, neteisėtos pagalbos gavėjas gali remtis ypatingomis aplinkybėmis, kurios galėjo jam suteikti pagrįstus lūkesčius,
jog ši pagalba yra teisėta.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės pagalbos srityje, kai pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalies nuostatas pagalba
jau yra suteikta, Komisija, kuri gali įpareigoti nacionalinės valdžios institucijas ją susigrąžinti, neprivalo nurodyti specialių
motyvų, pagrindžiančių jos veiksmus (1999 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑75/97, Rink. p. I‑3671, 82 punktas; minėto 2002 m kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
106 punktas ir 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Unicredito Italiano
, C‑148/04, Rink. p. I‑11137, 99 punktas). Ši iki Reglamento Nr. 659/1999 įsigaliojimo nusistovėjusi praktika ir toliau taikytina
remiantis šio reglamento 14 straipsnio 1 dalimi. Iš tikrųjų minėtoje nuostatoje nurodyta, kad „jeigu esant neteisėtai pagalbai
priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, jog suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos,
kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo“. Sprendimas nurodyti susigrąžinti pagalbą yra beveik automatiška pasekmė tuo atveju,
kai konstatuojamas pagalbos neteisėtumas ir jos nesuderinamumas, su viena iš antro minėtos nuostatos sakinio išplaukiančia
sąlyga – susigrąžinimas neturi prieštarauti bendrajam Bendrijos teisės principui. Taigi Komisija šiuo klausimu neturi diskrecijos.
Vadinasi, tokiomis aplinkybėmis, nurodžiusi priežastis, kodėl ji mano, kad aptariama pagalba yra neteisėta ir nesuderinama
su bendrąja rinka, ji neprivalo motyvuoti sprendimo, kuriuo nurodoma susigrąžinti pagalbą.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl sprendimo, kuriuo nurodoma susigrąžinti ginčijamą pagalbą, motyvavimo stokos, taigi reikia
atmesti ir visa ieškinių pagrindą, susijusį su motyvavimo stoka apskritai.
5.
Dėl ieškinių pagrindų dėl esmės
Ieškovai ir į bylą įstojusios šalys nurodo dešimt pagrindų dėl esmės, susijusių, pirma, su sprendimo dėl klaidų ištaisymo
teisinio pagrindo nebuvimu, antra, piktnaudžiavimu įgaliojimais priimant šį sprendimą, trečia, tuo, kad patvirtinamajame sprendime
nebuvo nurodyta išankstinės paraiškos sąlyga, ketvirta, klaidingu aptariamos pagalbos pripažinimu neteisėta, penkta, 1998 m.
gairių netaikymu, šešta, akivaizdžia vertinimo klaida dėl skatinamojo poveikio buvimo, septinta, EB 87 straipsnio pažeidimu,
aštunta, nešališkumo ir konkurencijos apsaugos principų pažeidimu, devinta, teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu ir,
dešimta, nuostatų, susijusių su
de minimis
pagalba, pažeidimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinio pagrindo nebuvimu

SF Turistico Immobiliare
ir į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad nė vienoje EB sutarties ar Reglamento Nr. 659/1999 nuostatoje nenumatyta galimybė
iš naujo pradėti, išplėsti formalią tyrimo procedūrą ir ištaisyti jos klaidas. Be to,
SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnį ši procedūra turi būti užbaigta aiškiu sprendimu, o ne naujo tyrimo
pradėjimu. Todėl sprendimas dėl klaidų ištaisymo yra neteisėtas, dėl ko turi būti panaikintos ir vėliau priimtos priemonės.
Komisija neigia šiuos argumentus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 69–72 punktų, nors procedūrą valstybės pagalbos srityje reglamentuojančiuose tekstuose aiškiai
nenumatytas sprendimas dėl vykstančios procedūros klaidų ištaisymo, tokį sprendimą galima priimti, kai Komisija, priėmusi
sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, pastebi, jog jis pagrįstas nepakankamomis faktinėmis aplinkybėmis ar klaidingu
aplinkybių teisiniu vertinimu. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 73 ir 74 punktuose, kadangi toks sprendimas susijęs su
sprendimu pradėti procedūrą ir jie kartu sudaro vieną iš dalies pakeistą sprendimą pradėti procedūrą, reikia konstatuoti,
kad jų teisinis statusas vienodas.
Todėl nagrinėjamu atveju sprendimas dėl klaidų ištaisymo, kaip ir bet koks sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, galėjo
būti pagrįstas EB 88 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa ir Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalimi, prie kurių dar
galima pridurti procedūros ekonomijos ir gero administravimo principus, kaip nurodyta šio sprendimo 72 punkte esančiame vertinime.
Todėl reikia atmesti pagrindą, susijusį su sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinio pagrindo nebuvimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais priimant sprendimą dėl klaidų taisymo

SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad priimdama sprendimą dėl klaidų ištaisymo Komisija pasinaudojo „teisės aktuose nenumatytu išvengimu“, kad neribotam
laikui galėtų pratęsti 2004 m. pradėtą formalią tyrimo procedūrą ir taip ištaisytų savo neveikimą. Ji mano, kad siekdama leisti
susigrąžinti išmokėtą pagalbą Komisija perkvalifikavo kaip neteisėtą pagalbą, kurią ji iš pradžių buvo pripažinusi netinkamai
taikyta.
Komisija neigia šiuos argumentus.
Pirmiausia dėl
SF Turistico Immobiliare
tvirtinimo, kad formali tyrimo procedūra buvo pratęsta neribotam laikui, reikia priminti, kad nors formalios tyrimo procedūros
trukmė nagrinėjamu atveju gali pasirodyti ilga, Komisija bet kuriuo atveju nebuvo saistoma Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio
6 dalyje nustatyto termino, kaip tai nurodyta šio sprendimo 101 punkte.
Antra, kaip konstatuota šio sprendimo 157–159 punktuose, sprendimas dėl klaidų ištaisymo pagrįstas EB 88 straipsnio 2 dalies
pirma pastraipa ir Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalimi, ir tai nėra, kaip tvirtina
SF Turistico Immobiliare
, „teisės aktuose nenumatytas išvengimas“.
Trečia, priimant sprendimą dėl klaidų ištaisymo negalėjo būti siekiama leisti susigrąžinti išmokėtą pagalbą, kaip tvirtina
SF Turistico Immobiliare
. Iš tikrųjų, kadangi Reglamento Nr. 659/1999 16 straipsnio antrame sakinyje, be kita ko, daroma nuoroda į to paties reglamento
14 straipsnį, netinkamai taikoma pagalba turi būti grąžinta taip pat, kaip ir neteisėta pagalba, jei Komisija konstatuoja,
kad ji yra nesuderinama su bendrąja rinka. Todėl teisinio vertinimo pakeitimas sprendime dėl klaidų ištaisymo visiškai nebuvo
būtinas, norint priimti sprendimą dėl pagalbos susigrąžinimo.
Todėl reikia atmesti pagrindą, susijusį su piktnaudžiavimu įgaliojimais.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su tuo, kad patvirtinamajame sprendime nebuvo nurodyta išankstinės paraiškos sąlyga
Į bylą įstojusios šalys tvirtina, jog patvirtinamajame sprendime nebuvo nurodyta sąlyga, kad pagalbos paraiška turi būti pateikta
prieš pradedant darbus. Taigi Komisija šiuo sprendimu patvirtino pagalbos schemą, kuri leido prieš pagalbos paraiškos pateikimą
darbus pradėjusiems ūkio subjektams gauti pagalbą pagal šią schemą. Tokiu būdu Komisija pripažino šios pagalbos skatinamąjį
pobūdį ir jos būtinumą. Todėl ginčijamas sprendimas yra pagrįstas klaidinga išvada dėl sąlygos, kurios iš tikrųjų nebuvo,
pažeidimo.
Komisija ginčija šį argumentą.
Reikia atmesti šį pagrindą. Iš tikrųjų patvirtinamojo sprendimo dalyje, skirtoje patvirtintos schemos aprašymui, Komisija
aiškiai nurodė, kad „įmonės turi pateikti paraiškas dėl finansavimo prieš pradedant įgyvendinti investicinius projektus“.
Iš tikrųjų ieškinio byloje T‑394/08 priede A.2 esanti patvirtinamojo sprendimo kopija padaryta taip, kad nematyti aptariamo
sakinio, kuris yra šio dokumento antro puslapio viršuje. Vis dėlto Komisijos byloje T‑408/08 atsiliepimo į ieškinį priede
esanti kopija įrodo, kad šis sakinys tikrai buvo. Be to, tiek iš ikiteisminės procedūros tarp Komisijos ir Sardinijos regiono,
tiek iš šio regiono elgesio Teisme matyti, kad jis žinojo apie sąlygą pateikti pagalbos paraišką prieš pradedant darbus. Iš
tikrųjų, kaip teisingai pažymėjo Komisija, Sardinijos regionas niekada nei susirašinėjimuose su Komisija, nei Teisme neneigė
įsipareigojęs suteikti pagalbą tik iki pagalbos paraiškos pateikimo pradėtiems projektams.
Iš to matyti, kad ginčijamas sprendimas tikrai nėra pagrįstas išvada dėl sąlygos, kurios iš tikrųjų nebuvo, pažeidimo, kaip
tai tvirtina į bylą įstojusios šalys. Todėl reikia atmesti jų pateiktą pagrindą.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su klaidingu pagalbos pripažinimu neteisėta, o ne netinkamai taikyta
Sardinijos Regionas, į bylą įstojusios šalys ir
SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad sprendime dėl klaidų ištaisymo ir ginčijamame sprendime Komisija klaidingai pripažino pagalbą neteisėta, o ne
netinkamai taikyta, remdamasi tvirtinimu, kad ši pagalba – tai esamos pagalbos pakeitimas Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio
c ir f punktų prasme. Tačiau iš tikrųjų aptariama pagalba turėtų būti laikoma esama pagalba, kuri vis dėlto buvo įgyvendinta
pažeidžiant ją patvirtinančiose nuostatose nustatytą tvarką.
Į bylą įstojusios šalys priduria, kad aptariamu atveju pagalba nebuvo pakeista, nes sąlygos, kad pagalbos paraiška turi būti
pateikta prieš darbų pradžią, nebuvo nei Įstatyme Nr. 9/1998, nei patvirtinamajame sprendime. Bet kuriuo atveju esama pagalba
būtų pakeista tik tuo atveju, jei pakeitimas turėtų esminės reikšmės pačiai pirminei schemai. Tačiau šiuo atveju pakeitimas
gali būti laikomas tik minimaliu.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia, norint kvalifikuoti ginčijamą pagalbą, reikia priminti šiuo Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnyje pateiktus apibrėžimus:
„Šiame reglamente:
<...>
b)      „esama pagalba“ – tai:
<...>
ii)      patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba;
<...>
c)      „nauja pagalba“– tai visa pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra egzistuojanti pagalba, įskaitant
egzistuojančios pagalbos pakeitimus;
<...>
f)      „neteisėta pagalba“– tai nauja pagalba, įgyvendinta prieštaraujant (EB) (88) straipsnio 3 daliai;
g)      „netinkamas pagalbos taikymas“ – tai pagalba, kurią gavėjas taiko pažeisdamas (patvirtinantį) sprendimą;
<...>“
Pirma, iš šių nuostatų matyti, kad jei pagal pirminę, patvirtinamuoju sprendimu patvirtintą schemą suteikta pagalba turi būti
laikoma esama pagalba Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkte pavartota prasme, tai pagalba, suteikta remiantis iš esmės
skirtingu teisiniu pagrindu nei patvirtinamajame sprendime patvirtinta schema, turi būti laikoma nauja pagalba to paties reglamento
1 straipsnio c punkte pavartota prasme.
Toks atskyrimas atitinka iki Reglamento Nr. 659/1999 priėmimo nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią priemonės, kuriomis
nustatoma ar keičiama pagalba, laikomos nauja pagalba (1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Heineken Brouwerijen
, 91/83 ir 127/83, Rink. p. 3435, 17 ir 18 punktai bei 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Namur-Les assurances du crédit
, C‑44/93, Rink. p. I‑3829, 13 punktas; 2008 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hôtel Cipriani prieš Komisiją
, T‑254/00, T‑270/00 ir T‑277/00, Rink. p. II‑3269, 358 punktas). Kai pakeitimas daro poveikį pirminės schemos esmei, ši schema
tampa nauja pagalba. Tačiau kai pakeitimas nėra esminis, tik pats pakeitimas gali būti laikomas nauja pagalba (minėtų Sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją
109 ir 111 punktai bei Sprendimo
Hôtel Cipriani prieš Komisiją
358 punktas).
Nagrinėjamu atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 168 punkte, patvirtinamajame sprendime aiškiai nurodyta sąlyga, kad pagalbos
paraiška būtinai turi būti pateikta prieš pradedant vykdyti investicinius projektus. Tačiau šalys neginčija, kad po pirmojo
kvietimo teikti paraiškas pagal Įstatymu Nr. 9/1998 nustatytą schemą, Sardinijos regionas remdamasis
deliberazione n° 33/6
, galėjo suteikti pagalbą projektams, kurie buvo pradėti vykdyti prieš pateikiant pagalbos paraiškas. Taigi, kalbant apie
ginčijamą pagalbą, taikyta schema buvo pakeista, palyginti su patvirtinamajame sprendime patvirtinta schema.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šis pakeitimas negali būti laikomas mažareikšmiu ar nežalingu. Iš tikrųjų, kadangi, kaip
matyti iš 1998 m. gairių 4.2 punkto, Komisija, patvirtindama regionui skirtos pagalbos schemą, nuolat nustato sąlygą, kad
pagalbos paraiškos būtų būtinai pateiktos prieš projektų vykdymą, akivaizdu, kad šios sąlygos panaikinimas galėjo turėti įtakos
pagalbos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka vertinimui.
Iš to matyti, kad ginčijama pagalba turėjo būti laikoma nauja pagalba Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punkte pavartota
prasme, o ne esama pagalba.
Antra, ši nauja pagalba turi būti laikoma neteisėta Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio f punkte pavartota prasme, nes apie
patvirtintos schemos pakeitimą, kurio ėmėsi Sardinijos regionas priimdamas
deliberazione n° 33/6
, nebuvo pranešta Komisijai prieš aptariamos pagalbos suteikimą, ir tuo buvo pažeista EB 88 straipsnio 3 dalis.
Siekiant išsamumo, trečia, iš Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio g punkto matyti, kad netinkamas pagalbos taikymas reiškia,
kad jos gavėjas naudoja pagalbą pažeisdamas sprendimą, kuriuo ji buvo patvirtinta. Tačiau nagrinėjamu atveju patvirtinamojo
sprendimo pažeidimas priskirtinas ne pagalbos gavėjams, o Sardinijos regionui. Todėl ginčijama pagalba negali būti laikoma
netinkamai taikyta.
Todėl reikia atmesti ieškinių pagrindą, susijusį su tuo, kad Komisija klaidingai pripažino pagalbą neteisėta, o ne netinkamai
taikyta.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių netaikymu
Sardinijos Regionas ir
SF Turistico Immobiliare
nurodo keletą kaltinimų, iš esmės susijusių su 1998 m. gairių ar bent jų 4.2 punkto netaikymu.
Dėl 1998 m. gairių taikymo
ratione temporis
Sardinijos regionas ir
SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad Įstatyme Nr. 9/1998 nebuvo galima atsižvelgti į 1998 m. gaires, nes jis buvo priimtas kitą dieną po jų paskelbimo,
ir bet kuriuo atveju pačiose gairėse buvo numatyta, kad jos visiškai įsigalios tik nuo 2000 m. sausio 1 dienos.
Komisija nepateikė aiškios nuomonės apie šiuos argumentus.
Pirma, reikia pažymėti, kad nuostata, dėl kurios ginčijama schema yra neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, yra ne
Įstatyme Nr. 9/1998, kuriame nieko nekalbama apie
ratione temporis
tarp pagalbos paraiškos pateikimo ir darbų pradžios, o
deliberazione n° 33/6
, kuriuo leidžiama atsižvelgti į tam tikrus iki paraiškos pateikimo pradėtus vykdyti projektus (žr. šio sprendimo 10 punktą).
Deliberazione n° 33/6
buvo priimtas 2000 m. liepos 27 d., taigi aiškiai po visiško 1998 m. gairių įsigaliojimo 2000 m. sausio 1 dieną.
Antra, 1998 m. gairių 6.1 punkte nurodyta:
„Komisija turi įvertinti regioninės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka remdamasi šiomis gairėmis, kai tik bus galima
jas taikyti. Tačiau pagalbos siūlymai, apie kuriuos pranešama dar nesupažindinus valstybių narių su šiomis gairėmis ir Komisijai
dėl jų dar nepriėmus galutinio sprendimo, turi būti vertinami remiantis pranešimo metu galiojančiais kriterijais.“
Kaip konstatuota šio sprendimo 177–180 punktuose, ginčijamos schemos neapėmė patvirtinamasis sprendimas, taigi todėl Italijos
valdžios institucijos apie ją nepranešė, bet pradėjo įgyvendinti neteisėtai. Todėl, remiantis šio sprendimo 187 punkte nurodyta
nuostata, šios schemos suderinamumas su bendrąja rinka turėjo būti vertinamas remiantis 1998 m. gairėmis.
Dėl argumento apie nuostatas, susijusias su ankstesne schema
Sardinijos regionas ir
SF Turistico Immobiliare
nurodo, kad Įstatymu Nr. 9/1998 buvo tęsiama ankstesnės Komisijos patvirtintos pagalbos schemos koncepcija, pagal kurią pagalbos
suteikimas nepriklausė nuo to, ar jau buvo pradėta investuoti, ar dar ne. Dėl netikėto Bendrijos nuostatų pasikeitimo paskelbus
1998 m. gaires, pirmam pasiūlymui teikti paraiškas
deliberazione n° 33/6
nepanaikino galimybės remti ir tuos projektus, kurie buvo pradėti vykdyti nuo Įstatymo Nr. 9/1998 įsigaliojimo iki paraiškų
pateikimo.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagalbos schemos suderinamumas su bendrąja rinka turi būti vertinamas tik pagal jai būdingus
požymius, atsižvelgiant į vertinimo metu Komisijos vykdomą politiką. Tačiau pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja rinka
vertinimui negali daryti įtakos aplinkybė, kuria buvo remiamasi vertinant kitas schemas, dėl kurių Komisija sutiko su tam
tikromis sąlygomis. Iš tikrųjų, jei būtų kitaip, Komisija negalėtų keisti kriterijų, kuriais remdamasi ji vertina valstybės
pagalbą, o tai yra jos teisė, kurią ji privalo turėti, kad galėtų reaguoti į valstybių narių praktikos suteikiant valstybės
pagalbą pasikeitimą ir bendrosios rinkos vystymąsi.
Todėl reikia atmesti šį argumentą.
Dėl argumento, susijusio su nacionalinės teisės aktų kontekstu
Sardinijos regionas tvirtina, kad Įstatymas Nr. 9/1998 iš pradžių buvo įgyvendinamas Dekretu Nr. 285/1999, kuriame buvo numatyta
„langelio“ sistema. Tik dėl „pernelyg didelio rūpestingumo“ jis vėliau nusprendė
deliberazione n
o
33/4
ir
deliberazione n° 33/6
įtvirtinti kvietimo teikti paraiškas procedūrą tam, kad laikytųsi 1998 m. gairių, priimtų tuo metu. Sardinijos regionas nurodo,
kad norėdamas prisitaikyti prie gairių, nors tai ir nebuvo būtina, jis buvo priverstas numatyti nuostatą, pagal kurią prieš
pirmąją kvietimo teikti paraiškas procedūrą pateiktos paraiškos galėjo būti priimtos, siekiant užtikrinti paraiškas pagal
Dekrete Nr. 285/1999 numatytą procedūrą pateikusių suinteresuotųjų asmenų teisėtus lūkesčius. Todėl Sardinijos regionas tvirtina,
kad tai buvo paprasčiausias iki kvietimo teikti paraiškas procedūros nustatymo pateiktų paraiškų „aktualizavimas“.
Komisija ginčija šį argumentą.
Reikia konstatuoti, kad Sardinijos regiono tvirtinimai tam tikrais atžvilgiais yra klaidingi.
Pirma, Dekreto Nr. 285/1999 2 straipsnio „Benefici della legge“ (Įstatymo (Nr. 9/1998) nauda) penktoje pastraipoje numatyta:
„Šiame straipsnyje nurodyta pagalba investicijoms suteikiama remiantis kas pusę metų organizuojamu kvietimo metodu, paraiškoms
pateikti suteikiant 60 dienų nuo kvietimo paskelbimo ir atitinkamo reikalavimus atitinkančių iniciatyvų sąrašo sudarymo pagal
9 straipsnį.“
Iš šios nuostatos matyti, kad, priešingai nei tvirtina Sardinijos regionas, Dekretu Nr. 285/1999 nebuvo nustatyta langelio
sistema, atvirkščiai, jame buvo numatyta, kad pagalba suteikiama „remiantis kas pusę metų organizuojamu kvietimo metodu“.
Antra, iš Sardinijos regiono Komisijai 2003 m. balandžio 22 d. atsiųsto laiško 3.3 punkto matyti, kad pagal Dekrete Nr. 285/1999
numatytą procedūrą pagalbos paraiškas buvo pateikusios dešimt įmonių. Nors panaikinus šį dekretą ir jį pakeitus
deliberazione n° 33/4
šios įmonės turėjo iš naujo pateikti naujas paraiškas pagal
deliberazione n° 33/4
numatytus formos reikalavimus, Sardinijos regionas minėtame laiške tvirtino, kad šioms 10 įmonių suteikta pagalba atitiko
paraiškos pateikimo prieš darbų pradžią kriterijų.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija pritarė šiai nuomonei. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nesuderinama
su bendrąja rinka pripažįstama pagal Įstatymą Nr. 9/1998 suteikta pagalba, jei pagalbos gavėjas pagalbos paraiškos pagal šią
schemą nepateikė prieš pradėdamas vykdyti darbus, susijusius su pradinių investicijų projektu. Kadangi šiame straipsnyje nekalbama
apie formalumus, kuriuos turi atitikti paraiškos, reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas susijęs ne su pagalba, suteikta
aptariamų 10 įmonių atliktiems investicijų projektams, o pagalba, suteikta projektams, kurių vykdymas buvo pradėtas prieš
pateikiant paraišką pagal Įstatyme Nr. 9/1998 numatytą schemą.
Priešingai nei tvirtina Sardinijos regionas, nuostatos, esančios
deliberazione n° 33/6
, visiškai nebuvo būtinos norint apsaugoti pagal Dekrete Nr. 285/1999 numatytą procedūrą paraiškas pateikusių įmonių teisėtus
lūkesčius.
Trečia, nors Dekreto Nr. 285/1999 4 ir 5 straipsniuose buvo atitinkamai numatyta, kad pagalba gali būti skiriama „po pagalbos
paraiškos“ atliktiniems darbams finansuoti ir kad „reikalavimus atitinka pirmiau nurodytos išlaidos, jei jos patirtos po paraiškos
pateikimo“, minėto dekreto 17 straipsnio „Pereinamosios nuostatos“ antroje pastraipoje buvo numatyta, kad, „pirmą kartą taikant
šias (Įstatymo Nr. 9/1998 įgyvendinimo) nuostatas, <...> reikalavimus atitinka po 1998 m. balandžio 5 d. (Įstatymo (Nr. 9/1998)
įsigaliojimo data) pradėtų ar užbaigtų darbų išlaidos“.
Iš to matyti, kad nuostata, pagal kurią pagalba galėjo būti skiriama projektams, kurių vykdymas buvo pradėtas prieš pagalbos
paraiškos pateikimą, buvo nustatyta ne, kaip tvirtina Sardinijos regionas,
deliberazione n
o
33/4
ir
deliberazione n° 33/6
, pakeičiant Dekretą Nr. 285/1999, bet pačiame minėtame dekrete, kuriame pirmą kartą buvo įtvirtintos Įstatymą Nr. 9/1998
įgyvendinančios nuostatos. Taigi, priešingai nei teigia Sardinijos regionas, minėtos nuostatos nustatymas nebuvo pagrįstas
procedūrų pakeitimais dėl Dekreto Nr. 285/1999 pakeitimo
deliberazione n° 33/4
.
Todėl reikia atmesti Sardinijos regiono argumentą kaip neatitinkantį faktinių aplinkybių.
Dėl prieštaravimo dėl 1998 m. gairių 4.2 punkto teisėtumo

SF Turistico Immobiliare
, remdamasi EB 241 straipsniu, nurodo, kad 1998 m. gairių 4.2 punktas neteisėtas, nes jis neleidžia ar yra aiškinamas taip,
kad neleidžia vertinti pagalbos, suteiktos projektų, kurie buvo pradėti įgyvendinti prieš pateikiant pagalbos paraišką, finansavimui,
suderinamumo su bendrąja rinka. Iš tikrųjų tokiomis aplinkybėmis minėtas 4.2 punktas prieštarauja Bendrijos politikos valstybės
pagalbos srityje
ratio legis
.

SF Turistico Immobiliare
šiuo klausimu pažymi, kad projektuose, kuriems prašoma valstybės pagalbos, dažnai numatomi struktūriniai ir infrastruktūriniai
pakeitimai, skatinami pagal tą pačią pagalbos schemą, ir jie, sudarydami koordinuojamą darbų kompleksą, kurie yra vienas su
kitu susiję, išlaiko tam tikrą funkcinę autonomiją. Todėl nagrinėjamu atveju pagal ginčijamą schemą buvo pateikta viena bendra
paraiška dėl apdailos, išplėtimo, modernizavimo ar naujos atskirų įrengimo ir pastatų statybos projektų, kurie, nors ir nurodyti
vienoje finansavimo paraiškoje, galėjo būti vykdomi atskirai. Tačiau griežtas 1998 m. gairių 4.2 punkto taikymas dėl mažos
numatytų darbų dalies, sudarančios apie 5 % visų darbų, atlikimo lemtų visos pagalbos neleistinumą, nors kitos numatytų darbų
dalys ir būtų pradėtos vykdyti jau po pagalbos paraiškos pateikimo.
Komisija neigia šiuos argumentus.
–       Dėl prieštaravimo dėl teisėtumo priimtinumo
Pirmiausia reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog EB 241 straipsnis yra bendrojo principo, užtikrinančio
kiekvienos proceso šalies, siekiančios panaikinti sprendimą, kuris yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs, teisę ginčyti
institucijų ankstesnių aktų, kurie, nors ir nėra reglamento formos, yra skundžiamo sprendimo teisinis pagrindas, galiojimą,
jei ši šalis pagal EB 230 straipsnį neturėjo teisės pareikšti tiesioginio ieškinio dėl šių aktų, kurių teisines pasekmes ji
tokiu būdu patiria negalėdama reikalauti jų panaikinimo, išraiška (1979 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Simmenthal prieš Komisiją
, 92/78, Rink. p. 777, 39 ir 40 punktai ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 272 punktas)
Kadangi EB 241 straipsnio tikslas nėra leisti vienai šaliai ginčyti kokio nors bendrojo pobūdžio akto taikymą, kai tai yra
naudinga kokiam nors ieškiniui, bendro pobūdžio aktas, kurio teisėtumas ginčijamas, turi būti tiesiogiai ar netiesiogiai taikytinas
byloje, kurioje nagrinėjamas ieškinys, ir turi būti tiesioginis teisinis ryšys tarp skundžiamo individualaus sprendimo bei
atitinkamo bendro pobūdžio akto (1965 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Macchiorlati Dalmas prieš Haute Autorité
, 21/64, Rink. p. 227, 245 punktas ir 1966 m. liepos 13 d. Sprendimo
Italija prieš Tarybą ir Komisiją
, 32/65, Rink. p. 563, 594 punktas; 1993 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Reinarz prieš Komisiją
, T‑6/92 ir T‑52/92, Rink. p. II‑1047, 57 punktas; 206 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
273 punktas ir 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Heubach prieš Komisiją
, T‑64/02, Rink. p. II‑5137, 35 punktas).
Kalbant apie 1998 m. gaires, reikia pažymėti, kad iš jų įžanginės dalies matyti, jog jos bendrai ir abstrakčiai nustato kriterijus,
kuriuos Komisija taiko vertindama regioninės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies a ir
c punktus, ir taip užtikrina tokią pagalbą teikiančių valstybių narių teisinį saugumą. Konkrečiai kalbant, 1998 m. gairių
4.2 punkte nustatytas kriterijus taikomas visai šiose gairėse numatomai pagalbai, neatsižvelgiant į jos tikslą, formą ar dydį.
Ginčijamame sprendime Komisija aiškiai rėmėsi 1998 m. gairių 4.2 punktu vertindama ginčijamos pagalbos suderinamumą su bendrąja
rinka. Iš to matyti, kad nors 1998 m. gairių 4.2 punktas nėra ginčijamo sprendimo, kuris grindžiamas EB 88 straipsnio 2 dalimi
ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 62 straipsnio 1 dalies a punktu, teisinis pagrindas, ši sąlyga bendrai ir abstrakčiai
nulėmė būdą, kuriuo Komisija vertino aptariamos pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka.
Todėl nagrinėjamu atveju yra tiesioginis ryšys tarp ginčijamo sprendimo ir bendrojo pobūdžio akto, t. y. 1998 m. gairių. Kadangi
SF Turistico Immobiliare
negalėjo reikalauti gairių kaip bendro pobūdžio akto panaikinimo, gali būti pateiktas prieštaravimas dėl jų teisėtumo (šiuo
klausimu ir pagal analogiją žr. 206 punkte minėtą Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
272–276 punktus).
Todėl prieštaravimas dėl 1998 m. gairių teisėtumo yra priimtinas.
–       Dėl esmės
1998 m. gairių 4.2 punkte pasakyta, jog „pagalbos schemose turi būti numatyta, kad prašymas suteikti pagalbą turi būti pateiktas
iki projektų įgyvendinimo pradžios“. Ieškovė prieštaravimui dėl teisėtumo pagrįsti nurodytais argumentais iš esmės tvirtina,
kad pagal Komisijos pasirinktą šios nuostatos aiškinimą, jog nagrinėjama pagalbos schema neturi skatinamojo poveikio, nes
ja leidžiama suteikti pagalbą finansuoti darbus, pradėtus prieš pateikiant pagalbos prašymą, nepakankamai įvertinamos bylos
aplinkybės ir, be to, toks aiškinimas prieštarauja Bendrijos politikos valstybės pagalbos srityje logikai.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teismas jau yra nusprendęs, jog 1998 m. gairių 4.2 punkte kalbama apie su laiku susijusią
aplinkybę ir kad taip daroma nuoroda į tyrimą
ratione temporis
, kuris visiškai tinkamas skatinamajam poveikiui vertinti. Vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į atitinkamos įmonės
sprendimą investuoti, kuris žymi šio dinaminio proceso, kurį būtinai sudaro investicijos į bendrovę, pradžią (2009 m. sausio
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kronoply prieš Komisiją,
T‑162/06, Rink. p. II‑1, 80 punktas). Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad išvada, jog nėra būtina gauti pagalbą,
gali būti daroma dėl to, kad suinteresuotoji įmonė jau pradėjo ar net baigė vykdyti darbus pagal projektą, kuriam buvo skirta
pagalba, iki paraiškos pagalbai gauti pateikimo kompetentingoms valdžios institucijoms, o tai pašalina galimybę, kad atitinkama
pagalba gali turėti skatinamąją reikšmę (2008 m. balandžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nuova Agricast
, C‑390/06, Rink. p. I‑2577, 69 punktas).
Neatsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad reikalavimas pateikti paraišką prieš vykdant projektą yra tinkamas.
Iš tikrųjų 1998 m. gairių 4.2 punkte numatyto kriterijaus taikymas skirtas išsiaiškinti, ar pagalbos priemonė turi skatinamąjį
pobūdį tuo atveju, kai neįmanoma atlikti išsamaus visų būsimų pagalbos gavėjų sprendimų investuoti ekonominių aspektų. Šiuo
klausimu iš 1998 m. gairių 2 punkto antros ir ketvirtos pastraipų matyti, kad Komisija regioninę pagalbą iš principo patvirtina
tik kaip pagalbos schemą, nes ji mano, kad individuali
ad hoc
pagalba neatitinka sąlygos, pagal kurią turi būti užtikrinta pusiausvyra tarp dėl pagalbos atsiradusio konkurencijos iškraipymo
ir pagalbos naudos mažiau išsivysčiusių regionų plėtrai. Tačiau nagrinėjant pagalbos schemos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumą
su bendrąja rinka, ypatingos atskiriems potencialiems pagalbos gavėjams ir konkretiems projektams, kuriems vykdyti šie gali
prašyti subsidijų, būdingos aplinkybės yra nežinomos Komisijai. Todėl ši institucija, vertindama pagalbos schemos suderinamumą
su bendrąja rinka, turi remtis kriterijais, nepriklausomais nuo atskiriems būsimiems pagalbos gavėjams būdingų ypatingų aplinkybių
arba vienodais visiems gavėjams. Reikalavimas, kad pagalbos paraiška būtų pateikta iki subsidijuojamo projekto vykdymo, leidžia
užtikrinti, kad atitinkama įmonė aiškiai išreikštų savo norą pasinaudoti atitinkama pagalbos schema prieš pradėdama vykdyti
minėtą projektą. Taigi tai leidžia išvengti
ex post
paraiškų dėl projektų, kurie buvo pradėti vykdyti nepaisant pagalbos schemos. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, paprasčiausia
išvada, kad pagalbos paraiška buvo pateikta prieš pradedant vykdyti investicijų projektą, yra paprastas ir tinkamas kriterijus,
leidžiantis Komisijai preziumuoti skatinamojo poveikio buvimą.
Be to, dėl ypatingų
SF Turistico Immobiliare
investicijų projekto aplinkybių, kuriomis ji remiasi siekdama įrodyti, kad 1998 m. gairių 4.2 punkto taikymas lemia nepriimtinas
pasekmes, reikia priminti šio sprendimo 91 ir 92 punktuose pateiktas išvadas ir nurodytą teismų praktiką, pagal kurias vertindama
pagalbos schemą Komisija gali nagrinėti tik bendrus ir abstrakčius aptariamos schemos požymius ir neprivalo nagrinėti ypatingos
atskirų pagalbos gavėjų situacijos.
Todėl reikia atmesti prieštaravimą dėl 1998 m. gairių teisėtumo.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida kalbant apie skatinamojo poveikio buvimą
Sardinijos regionas, į bylą įstojusios šalys,
SF Turistico Immobiliare
,
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
tvirtina, kad Komisija tinkamai neįvertino ginčijamos schemos skatinamojo poveikio atsižvelgiant į nacionalinės rinkos požymius
ir į ūkio subjektų subjektyvius įsitikinimus dėl paramos mechanizmo veikimo.
Šiuo klausimu jie nurodo keletą argumentų, susijusių su 1998 m. gairių netaikymu, nuostatomis dėl ankstesnės pagalbos schemos,
nacionalinės teisės kontekstu, įmonių turėtais įsitikinimais, Įstatymo Nr. 9/1998 priėmimu, galimybe pasinaudoti jame numatyta
pagalba ir ypatinga ginčijamos pagalbos gavėjų situacija ar elgesiu.
Dėl argumentų, susijusių su ginčijamos pagalbos gavėjų ypatinga situacija ar elgesiu
Sardinijos regionas, palaikomas į bylą įstojusių šalių, tvirtina, jog iš su pagalbos gavėjų investicijomis susijusių aplinkybių
matyti, kad Įstatymas Nr. 9/1998 vaidino skatinamąjį vaidmenį, net jei juo nustatyta pagalbos schema neturėjo galutinės išraiškos.
Būtinumo sąlygos pažeidimas yra tik tariamas, nes visi gavėjai pateikė pagalbos paraiškas po Įstatymo Nr. 9/1998, apie kurį
buvo pranešta Komisijai ir kurį ši institucija patvirtino, įsigaliojimo. Be to, daugelis pagalbos gavėjų savanoriškai pasirinko
ginčijamą pagalbos schemą atsisakydami kitų alternatyvių priemonių, kuriomis jie tikrai galėjo pasinaudoti ir beveik visi
turėjo paimti paskolas iš bankų, kurių sąlygos be numatytos pagalbos nesiderintų su atitinkamos įmonės valdymu.
Sardinijos regionas mano, kad Komisija negalėjo iš to, jog pagalbos paraiška nebuvo pateikta prieš darbų pradžią, padaryti
išvados, kad jos gavėjai būtų atlikę investicijas nepriklausomai nuo pagalbos, nei atmesti skatinamąjį pobūdį
a posteriori
vertinimu, grindžiamu iš dalies pakeistais teisės aktais.
Į bylą įstojusios šalys priduria, kad bet kuriuo atveju būtinumo ar skatinamojo pobūdžio nebuvimas tuo atveju, kai darbai
pradėti prieš pateikiant pagalbos paraišką, yra tik prezumpcija, kurią galima nuginčyti, jeigu pagalbos gavėjai ar nacionalinės
valdžios institucijos pateikia Komisijai įrodymų, patvirtinančių, kad skatinimo ir būtinumo kriterijai yra tenkinami. Taigi
nagrinėjamu atveju Komisija turėjo tai išsiaiškinti, o ne prisidengti formaliu paraiškos pateikimo prieš darbų pradžią kriterijumi.

SF Turistico Immobiliare
priekaištauja Komisijai dėl to, kad ji atmetė skatinamojo poveikio kriterijų ne tik kalbėdama apie darbus, pradėtus prieš
pateikiant pagalbos paraišką, tačiau ir apie didesnius ir funkciniu požiūriu nepriklausomus projektus, dėl kurių pagalbos
paraiškos buvo pateiktos prieš darbų pradžią, nors pagalbos pripažinimą neteisėta reikėjo taikyti tik prieš pagalbos paraiškos
pateikimą atliktiems darbams. Iš tikrųjų, jei Komisija norėjo būti tikra dėl visiškos skatinamojo pobūdžio apsaugos, ji galėjo
priimti tik sąlyginį sprendimą, patikslindama, kad pagalba yra suderinama su bendrąja rinka, tačiau išlaidas, turėtas iki
pagalbos paraiškos, padengia įmonės. Tai jai būtų leidę „išgryninti“ pagalbą nuo netinkamo Įstatymo Nr. 9/1998 taikymo Sardinijos
regionui priimant
deliberazione n° 33/6
.

Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
tvirtina, kad dėl pagalbos skatinamojo poveikio Komisija tik nurodė, jog neįmanoma vienos schemos skatinamojo poveikio perkelti
kitai schemai. Tačiau jie primena pateikę paraiškas pagal ginčijamą schemą tik dėl to, kad pasibaigė finansiniai ištekliai
pagal ankstesnes, į ginčijamą schemą panašias pagalbos schemas, pagal kurias jie buvo pateikę paraiškas dėl tų pačių projektų.
Todėl netiesa, kad jie pradėjo darbus prieš pateikdami pagalbos paraiškas, taigi skatinamojo poveikio buvimas ir išlikimas
nekelia jokių abejonių.
Komisija neigia ieškovų argumentus.
Pirma, reikia priminti šio sprendimo 213–215 punktuose pateiktas išvadas, kad kriterijus dėl pagalbos paraiškų pateikimo prieš
pradedant įgyvendinti projektus yra tinkamas vertinant pagalbos schemos skatinamąjį poveikį. Todėl analizuojant šį pagrindą
daugiau nebereikia aiškintis dėl šio kriterijaus tinkamumo, o tik išnagrinėti, ar ieškovai šiose bylose įrodė aplinkybes,
galinčias užtikrinti ginčijamos schemos skatinamąjį poveikį net ir pagalbos paraišką pateikus prieš atitinkamo projekto įgyvendinimo
pradžią.
Antra, dar kartą reikia priminti, kad ginčijamame sprendime buvo aptariama pagalbos schema, nustatyta
deliberazione n° 33/6
, o ne individuali pagalba, kurią gavo ieškovai pasinaudodami šia schema, ir kad todėl Komisija neprivalėjo vertinti ypatingų
individualių gavėjų aplinkybių, nes ši pareiga tenka Italijos valdžios institucijoms susigrąžinant pagalbą iš kiekvieno gavėjo
(žr. šio sprendimo 91 ir 92 punktus). Todėl, nagrinėjant šį ieškinių pagrindą, argumentą dėl ypatingos gavėjų situacijos ar
elgesio reikia atmesti kaip nereikšmingą.
Todėl nereikia nagrinėti šio sprendimo 220–224 punktuose nurodytų argumentų ir reikia ištirti tik argumentus, bendrai susijusius
su ginčijama sistema.
Dėl argumento, kad paprasčiausias Įstatymo Nr. 9/1998 įsigaliojimas suteikė įmonėms garantiją dėl galimybės pasinaudoti pagalba
Į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad 1998 m. balandžio 5 d. įsigaliojant Įstatymui Nr. 9/1998 jame jau detaliai buvo numatyti
tiek objektyvūs kriterijai, kuriuos turėjo atitikti pagalbos gavėjai ir projektai, kuriems pagalba galėtų būti skirta, tiek
sumos, skirtinos pagal aptariamą pagalbos schemą. Iš tikrųjų
deliberazione n
o
33/4
ir
deliberazione n 33/6
tik primenamas Įstatymo Nr. 9/1998 3 straipsnis, nekeičiant ir nepatikslinant kriterijų, kuriuos turėtų atitikti pagalba,
kad būtų patvirtinta. Taigi akivaizdu, kad įmonė, kuri atitiko šiuos kriterijus, teisėtai galėjo tikėtis gauti šią pagalbą
ir jaustis skatinama pradėti vykdyti darbus.
Komisija atmeta į bylą įstojusių šalių argumentus.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šio argumento teisinė apimtis turi būti skiriama nuo argumentų, susijusių su pagalbos gavėjų
teisėtų lūkesčių apsauga, nagrinėtų šio sprendimo 268 ir kituose punktuose, teisinės apimties, nors faktinės aplinkybės, į
kurias reikia atsižvelgti nagrinėjant visus šiuos argumentus, yra iš esmės tapačios. Iš tikrųjų klausimas dėl ginčijamos pagalbos
skatinamojo pobūdžio susijęs su jos suderinamumo su bendrąja rinka nagrinėjimu, o klausimas dėl pagalbos gavėjų tariamų teisėtų
lūkesčių susijęs su ginčijamame sprendime esančio nurodymo susigrąžinti pagalbą teisėtumo nagrinėjimu. Vis dėlto abiem atvejais
reikia įvertinti, kaip pats Įstatymo Nr. 9/1998 priėmimas galėjo su aptariama schema susijusioms įmonėms suteikti garantiją,
kad jos gaus minėtame įstatyme numatytą pagalbą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagalbos priemonės ar pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas priklauso
išimtinei Komisijos, veikiančios kontroliuojant Sąjungos teismui, kompetencijai (1977 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Steinike & Weinlig
, 78/76, Rink. p. 595, 9 punktas; 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs
de saumon
, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 14 punktas ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lucchini,
C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 52 punktas). Todėl nesant Komisijos sprendimo dėl pagalbos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumo,
tai, kad nacionalinės valdžios institucijos priėmė teisės nuostatas, numatančias pagalbos schemos nustatymą, negali suteikti
galimiems šios pagalbos gavėjams tikrumo dėl minėtose nuostatose numatytos pagalbos gavimo (šiuo klausimu žr. 1990 m. rugsėjo
20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑5/89, Rink. p. I‑3437, 14 punktą ir 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑169/95, Rink. p. I‑135, 51 punktą).
Todėl nagrinėjamu atveju aplinkybė, kad Sardinijos regionas priėmė Įstatymą Nr. 9/1998, negalėjo įmonei, atitinkančiai šiame
įstatyme numatytus kriterijus, suteikti tikrumą, kad jai pagal minėtame įstatyme numatytą schemą bus suteikta pagalba. Konkrečiai
kalbant, buvo galimybė, kad atlikusi tyrimą Komisija aptariamą schemą pripažins nesuderinama su bendrąja rinka ar paprašys
pakeisti subsidijuojamų įmonių ar projektų atrankos kriterijus.
Be to, 1998 m. lapkričio 12 d. Komisijai priėmus patvirtinamąjį sprendimą bet kuriuo atveju buvo panaikinta bet kokia galimų
pagalbos gavėjų viltis dėl prieš pagalbos paraišką pradėtų projektų finansavimo, nes šiame sprendime aiškiai buvo nurodyta,
kaip konstatuota šio sprendimo 168 punkte, kad pagalba pagal Įstatymu Nr. 9/1998 nustatytą schemą tokiems projektams neteikiama.
Be to, reikia pažymėti, jog į bylą įstojusių šalių tvirtinimas, kad Įstatyme Nr. 9/1998, be kita ko, jau buvo detaliai numatyti
objektyvūs kriterijai, kuriuos turėjo atitikti projektai, kuriems pagalba galėtų būti skirta, neatitinka realybės. Iš tikrųjų,
nors Įstatyme Nr. 9/1998 nebuvo nuostatų dėl santykio laiko atžvilgiu tarp pagalbos paraiškos pateikimo ir darbų pradžios,
Dekrete Nr. 285/1999 aiškiai ir išimtinai buvo nurodyta sąlyga, pagal kurią pirmą kartą taikant schemą priimtini buvo projektai,
pradėti nuo Įstatymo Nr. 9/1998 įsigaliojimo, vadinasi, prieš pagalbos paraiškos pateikimą, kaip tai buvo konstatuota šio
sprendimo 200 ir 201 punktuose. Iš to matyti, kad šių projektų priimtinumas tikrai neišplaukė iš minėtame įstatyme numatytos
schemos.
Taigi reikia atmesti į bylą įstojusių šalių argumentą.
Todėl ir atsižvelgiant, be kita ko, į jau šio sprendimo 184–216 punktuose išdėstytus vertinimus dėl argumentų, susijusių su
1998 m. gairių netaikymu, ankstesne pagalbos schema ir nacionalinės teisės kontekstu, turi būti atmestas visas ieškinių pagrindas,
susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida kalbant apie ginčijamos schemos skatinamąjį poveikį.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu
Į bylą įstojusios šalys ir
SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiama EB 87 straipsnio 3 dalis, kiek jame ginčijama schema pripažįstama nesuderinama
su bendrąja rinka.
Šiuo klausimu į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad Įstatymu Nr. 9/1998, kaip ir jo taikymo reglamentu, pagal ankstesnę Komisijos
patvirtintą schemą numatytos lengvatos buvo išplėstos ir turizmo bei viešbučių sektoriui remiantis EB 87 straipsnio 3 dalies
a punkte numatyta išimtimi. Todėl pripažindama šią pagalbos schemą nesuderinama su bendrąja rinka, kalbant apie turizmo ir
viešbučių sektorių, Komisija pažeidė minėtą Sutarties nuostatą.

SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad Komisija sukeitė įrodinėjimo pareigą ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdama, jog Italijos
valdžios institucijos nepateikė jokių argumentų, kurie patvirtintų, kad aptariama pagalba gali būti suderinama su bendrąja
rinka remiantis kitomis nei EB 87 straipsnio 3 dalies a punktas nuostatomis, nors jai pačiai reikėjo įvertinti, kokia buvo
su bendrąja rinka suderinama suma. Visų pirma Komisija neapskaičiavo sumų, faktiškai susijusių su laikotarpiu iki pagalbos
paraiškos pateikimo, kad galėtų įvertinti poveikį „apimčiai“, kiek šios išlaidos gali turėti neigiamos įtakos valstybių narių
tarpusavio prekybai. Tačiau pačioje pagalbos paraiškoje galima atskirti paraišką, susijusią su darbais, pradėtais iki paraiškos
pateikimo, ir visiškai nepriklausomą paraišką, susijusią su darbais, pradėtais po minėtos pagalbos paraiškos pateikimo.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Visų pirma reikia atmesti į bylą įstojusių šalių tvirtinimus, kad Įstatymu Nr. 9/1998 buvo tik išplėsta ankstesnė Komisijos
patvirtinta schema ir turizmo bei viešbučių sektoriui, t. y. priežastis, dėl kurios šiame įstatyme numatyta schema negalėjo
būti pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka.
Pirma, ginčijamame sprendime konstatuotas nesuderinamumas nebuvo susijęs su Įstatymu Nr. 9/1998 nustatyta schema, apie kurią
pranešė Italijos Respublika ir dėl kurios buvo priimtas patvirtinamasis sprendimas. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo
87 punkto, Komisija visada manė, kad ši schema yra suderinama su bendrąja rinka. Tačiau šios schemos taikymo išplėtimas ir
projektams, kurie buvo pradėti vykdyti prieš pagalbos paraiškos pateikimą, pagrįstas
deliberazione n° 33/6
, buvo pripažintas nesuderinamu su bendrąja rinka.
Antra, net manant, kad ginčijama schema yra ankstesnės Komisijos schemos išplėtimas ar atnaujinimas, reikia priminti, kad,
kaip buvo nurodyta šio sprendimo 190 punkte, pagalbos schemos suderinamumo vertinimui negali daryti įtakos aplinkybė, kuria
galėjo būti remiamasi nustatant kitas schemas, dėl kurių Komisija sutiko su tam tikromis sąlygomis.
Antra, taip pat reikia atmesti
SF Turistico Immobiliare
kaltinimą, kad iš esmės Komisija turi įrodyti, jog ginčijama pagalba buvo nesuderinama su bendrąja rinka, o ne Italijos valdžios
institucijos turi įrodyti priešingai.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad, Komisijai nusprendus pradėti formalią tyrimo procedūrą, atitinkama valstybė
narė ir aptariamos priemonės gavėjai turi pateikti savo argumentus, siekdami įrodyti, kad aptariama priemonė nėra pagalba
ar kad ji yra suderinama su bendrąja rinka, nes šios procedūros tikslas yra būtent užtikrinti, jog Komisija būtų išsamiai
informuota apie visas bylos aplinkybes. Nors Komisija turi aiškiai suformuluoti savo abejones dėl pagalbos suderinamumo, kai
pradeda formalią tyrimo procedūrą, kad valstybė narė ar kitos suinteresuotosios šalys galėtų kuo geriau atsakyti, vis dėlto
pastarosios turi išsklaidyti šias abejones ir įrodyti, jog aptariama priemonė atitinka išimties sąlygas (šiuo klausimu žr.
132 punkte minėto Sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
93 ir 94 punktus ir nurodytą teismų praktiką). Nukrypstant nuo Sutarties taisyklių, ypač siekiant gauti patvirtinimą apie
pakeistą ar naują pagalbą, atitinkama valstybė narė, įgyvendindama savo pareigą bendradarbiauti su Komisija, turi pateikti
visą reikiamą informaciją, kad ši institucija galėtų patikrinti, ar įvykdytos nukrypti leidžiančios nuostatos sąlygos (šiuo
klausimu žr. 1993 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑364/90, Rink. p. I‑2097, 20 punktą
ir 42 punkte minėto Sprendimo
Tribunal Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
129 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke prieš Komisiją
, T‑17/03, Rink. p. II‑1139, 48 punktą).
Taigi nagrinėjamu atveju Italijos Respublika arba ginčijamos pagalbos gavėjai turėjo įrodyti, kad projektai, kuriems buvo
suteikta pagalba, buvo suderinami su bendrąja rinka.
Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 91 punkto, esant pagalbos schemai, Komisija iš principo neprivalo nagrinėti atskirų pagalbos
suteikimo atvejų ir gali nagrinėti tik bendrus aptariamos schemos požymius, ir neprivalo nagrinėti ypatingos atskirų pagalbos
gavėjų situacijos.
Todėl reikia atmesti šio sprendimo 240 punkte nurodytą
SF Turistico Immobiliare
argumentą.
Taigi reikia atmesti visą ieškinių pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su bešališkumo ir konkurencijos apsaugos principų pažeidimu
Į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad Įstatyme Nr. 9/1998 numatyta pagalba buvo suteikta 10 turizmo įmonių, kurios darbus
pradėjo prieš paskelbiant įstatymą ir jį įgyvendinančius
deliberazione n
o
33/4
bei
deliberazione n
o
33/6
, tačiau pateikus pagalbos paraiškas. Atsižvelgiant į Komisijos nurodytus kriterijus skatinimui apibrėžti, šios įmonės buvo
tokioje pat situacijoje, kaip ir į bylą įstojusios šalys. Tačiau Komisija nereikalavo susigrąžinti šioms 10 įmonių išmokėtos
pagalbos, o tai reiškia, kad buvo pažeistas bešališkumo principas.
Be to, į bylą įstojusios šalys mano, kad aptariamos 10 įmonių gavo nepagrįstos naudos, palyginti su jomis, nes joms buvo nurodyta
grąžinti gautą pagalbą. Iš to matyti, kad buvo pažeista konkurencija tarp turizmo ir viešbučių sektoriaus įmonių.
Komisijai aiškiai nepateikė savo nuomonės dėl šio pagrindo pagrįstumo.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad į bylą įstojusios šalys savo įstojimo į bylą paaiškinimo 54 punkte nurodo 10 įmonių, kurios
paminėtos 2003 m. balandžio 14 d. Sardinijos regiono laiško Komisijai 3.3 punkte ir kurios pateikė pagalbos paraiškas pagal
vėliau panaikintame Dekrete Nr. 285/1999 numatytą procedūrą. Kaip nurodyta šio sprendimo 198 punkte, iš ginčijamo sprendimo
matyti, kad Komisija pritarė Sardinijos Regiono nuomonei, išdėstytai minėtame laiške, pagal kurią vertinant šių 10 įmonių
investicijų projektus reikėjo atsižvelgti į pirmos paraiškos datą. Todėl Komisija nusprendė, kad šioms 10 įmonių suteikta
pagalba atitiko kriterijų dėl paraiškos pateikimo prieš pradedant darbus, ir todėl ši pagalba nebuvo nei neteisėta, nei nesuderinamu
su bendrąja rinka.
Iš to matyti, kad 10 įmonių nebuvo panašioje situacijoje kaip ieškovai ir į bylą įstojusios šalys. Iš tikrųjų pastarosios
nepateikė jokios pagalbos paraiškos prieš pradėdamos su jų investicijų projektais susijusius darbus, o aptariamos 10 įmonių
pateikė paraiškas remdamosi vėliau panaikintu taikymo dekretu. Pagal Bendrijos teisę valstybės pagalbos kontrolės srityje
klausimas, ar pagalbos paraiška atitinka formos reikalavimus, numatytus nacionalinėse taikymo nuostatose, yra antraeilis.
Kaip nurodyta šio sprendimo 215 straipsnyje, reikalavimas, kad atitinkama įmonė aiškiai išreikštų savo norą pasinaudoti atitinkama
pagalbos schema iki subsidijuojamo projekto vykdymo, leidžia išvengti
ex post
paraiškų dėl projektų, kurie buvo pradėti vykdyti nepaisant pagalbos schemos.
Kadangi 10 į bylą įstojusių šalių nurodytų įmonių šį reikalavimą tenkino, o į bylą įstojusios šalys šio reikalavimo neatitiko,
šioje byloje panašios situacijos nebuvo vertinamos skirtingai, ir buvo laikytasi bešališkumo pareigos. Iš to taip pat matyti,
kad aptariamos 10 įmonių negavo nepagrįsto konkurencinio pranašumo, palyginti su bylą įstojusiomis šalimis.
Todėl reikia atmesti ieškinių pagrindą, susijusį su bešališkumo ir konkurencijos apsaugos principų pažeidimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
Dėl Sardinijos regiono teisėtų lūkesčių, susijusių su gairių nebuvimu priimant Įstatymą Nr. 9/1998
Sardinijos regionas tvirtina, kad Komisija, vertindama aptariamos pagalbos schemos suderinamumą su bendrąja rinka, neatsižvelgė
į jo teisėtus lūkesčius. Tačiau tokius lūkesčius Komisija turėjo išnagrinėti
ex officio
pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnį, kuris jai draudžia nurodyti susigrąžinti pagalbą, jei tai gali pažeisti bendrąjį
Bendrijos teisės principą.
Pirma, jis šiuo klausimu pažymi, jog pareiga numatyti, kad pagalbos paraiška būtų pateikta prieš darbų pradžią, tiesiogiai
išplaukia iš 1998 m. gairių, tačiau ji nebuvo numatyta pagal ankstesnę regioninės pagalbos schemą. Antra, minėtos gairės buvo
paskelbtos Oficialiajame leidinyje vieną dieną prieš priimant Įstatymą Nr. 9/1998. Todėl jis mano, kad objektyviai negalėjo
nuo pat pradžių užtikrinti Įstatymo Nr. 9/1998 atitikimo 1998 m. gairėms.
Komisija ginčija Sardinijos regiono argumentus.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisę remtis teisėtų lūkesčių apsauga turi kiekvienas asmuo, esantis tokioje padėtyje,
kurioje institucija paskatino jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą. Vis dėlto asmuo, kuris padarė akivaizdų galiojančių teisės
aktų pažeidimą, negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos pažeidimu (1991 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 30 punktas ir 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773, 41 punktas; 2003 m. balandžio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Forum des migrants prieš Komisiją
, T‑217/01, Rink. p. II‑1563, 76 punktas).
Nagrinėjamu atveju, kaip konstatuota šio sprendimo 177–180 punktuose, kadangi
deliberazione n° 33/6
numatytos nuostatos neatitinka sąlygos, pagal kurią pagalbos paraiška turi būti pateikta prieš darbų pradžią, Sardinijos regionas
nustatė neteisėtą pagalbos schemą, apie kurią nebuvo pranešta Komisijai. Sardinijos regionas pažeidė galiojančius teisės aktus,
nes nesilaikė EB 88 straipsnio 3 dalies, kurioje numatyta, kad valstybės narės negali teikti naujos pagalbos, kol Komisija
nepriėmė galutinio sprendimo dėl jos suderinamumo su bendrąja rinka.
Šis pažeidimas yra akivaizdus, nes tiek 1998 m. gairėse, tiek patvirtinamajame sprendime buvo aiškiai nurodyta sąlyga dėl
paraiškos pateikimo prieš darbų pradžią.
Be to, 1998 m. rugsėjo 28 d. laiške Sardinijos regionas užtikrino Komisiją, kad „Įstatyme (Nr. 9/1998) numatytą pagalbą galės
gauti tik įmonių vėliau įgyvendintini projektai“. Šiuo klausimu reikia priminti, kad pačiame Įstatymo Nr. 9/1998 tekste nebuvo
numatyta suteikti pagalbą investicijų projektams, pradėtiems įgyvendinti prieš pateikiant pagalbos paraišką. Taigi nėra svarbu,
kad priimant minėtą įstatymą Sardinijos regionas iš tikrųjų negalėjo atsižvelgti į 1998 m. gaires, kurios buvo paskelbtos
vieną dieną prieš priimant įstatymą. Tačiau tekstai, kuriuose numatyta galimybė atgaline data pateikti paraiškas dėl jau pradėtų
įgyvendinti projektų, t. y. Dekretas Nr. 285/1999 ir
deliberazione n° 33/6
, buvo priimti atitinkamai 1999 m. balandžio 29 d. ir 2000 m. liepos 27 d., taigi, gerokai vėliau, nei buvo paskelbtos 1998 m.
gairės ir patvirtinamasis sprendimas.
Galiausiai iš paties
deliberazione n° 33/6
teksto matyti, kad Sardinijos regionas tikrai žinojo, jog, priimant pagalbos jau pradėtiems įgyvendinti projektams paraiškas,
pažeidžiama Bendrijos teisė, nes
deliberazione n° 33/6
nurodyta regiono administracijos atsakomybė, „išplaukianti iš oficialaus direktyvų, kuriose, kaip šiuo atveju, yra nuorodų,
neatitinkančių ES reikalavimų, paskelbimo“.
Todėl pagal šio sprendimo 261 punkte nurodytą teismų praktiką Sardinijos regionas negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos
principu.
Taigi reikia atmesti pagrindą, susijusį su šio principo pažeidimu, kiek jis grindžiamas tariamais Sardinijos regiono lūkesčiais.
Dėl pagalbos gavėjų teisėtų lūkesčių, pagrįstų ankstesniu patvirtinamuoju sprendimu ir bylos aplinkybėmis
Sardinijos regionas, į bylą įstojusios šalys,
SF Turistico Immobiliare
,
Timsas
ir
Grand Hotel Abi d’Oru
tvirtina, kad nagrinėjamos pagalbos gavėjai galėjo remtis teisėtais lūkesčiais dėl gautos pagalbos suderinamumo. Šie lūkesčiai,
be kita ko, saugomi Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsniu.
Šios šalys nurodo, kad ginčijamos pagalbos gavėjų lūkesčiai grindžiami patvirtinamuoju sprendimu, aplinkybe, jog jau pačiame
Įstatyme Nr. 9/1998 buvo nurodyti visi kriterijai, reikalaujami individualiai pagalbai suteikti, Italijos valdžios institucijų
duotomis garantijomis ir 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimu iki 2006 m. liepos 12 d. neprieštarauti dėl pagalbos schemos
investicijoms Italijos mažiau išsivysčiusiems regionuose (Valstybės pagalba N 715/99 – Italija), apie kurį glaustai buvo pranešta
Oficialajame leidinyje
(OL C 278, p. 26) ir kuris buvo susijęs su pagalbos schema, numatyta 1992 m. gruodžio 19 d.
legge n° 488/92, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, concernente rifinanziamento
della legge 1 marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno
(Įstatymas Nr. 488/92, kuriuo konvertuojamas į įstatymą ir iš dalies pakeičiamas 1992 m. spalio 22 d. Dekretas–įstatymas Nr. 415
dėl 1986 m. kovo 1 d. Įstatymo Nr. 64, reglamentuojančio ypatingą įsikišimą į
Mezzogiorno
, sustiprinimo) (1992 m. gruodžio 21 d. GURI Nr. 299, p. 3, ir 1992 m. gruodžio 23 d. klaidų atitaisymas GURI Nr. 301, p. 40),
kuriame buvo numatyta, kad reikalavimus atitinka išlaidos, patirtos po kvietimo teikti paraiškas, paskelbto prieš kvietimą,
pagal kurį buvo pateikta pagalbos paraiška.
Jų teisėti lūkesčiai buvo sustiprinti Dekretu Nr. 285/1999 ir
deliberazione n° 33/6
, Sardinijos regiono administracijos tarnybų paaiškinimais dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, aplinkybe, kad Sardinijos
regionas paprastai patvirtindavo paraiškas dėl išlaidų atlyginimo, ir Komisijos darbų lėtumu, nepriimant pagalbos mokėjimą
sustabdančių priemonių.

SF Turistico Immobiliare
pažymi, jog šie lūkesčiai negali būti paneigti aplinkybe, kad nei apie Dekretą Nr. 285/1999, nei apie
deliberazione n° 33/6
nebuvo pranešta Komisijai.
SF Turistico Immobiliare
mano, jog reikalavimas, kad pagalbos gavėjai prašytų Sardinijos regiono pateikti neginčijamų įrodymų dėl pranešimo Komisijai
apie visas priemones, turinčias reikšmės procedūrai, ar kad po pagalbos suteikimo jie paklaustų Komisijos, ar apie visus vėlesnius
ir galimai reikšmingus aktus jai buvo pranešta, yra per didelis.
Komisija neigia ieškovų ir į bylą įstojusių šalių argumentus.
]
Iš teismų praktikos matyti, kad teisė reikalauti teisėtų lūkesčių apsaugos atsiranda, jei įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos.
Pirma, Bendrijos administracija suinteresuotajam asmeniui iš leidžiamų ir patikimų šaltinių turi būti suteikusi tikslius,
besąlyginius ir tarpusavyje derančius patikinimus. Antra, dėl šių patikinimų pobūdžio šiam asmeniui turi kilti teisėtų lūkesčių.
Trečia, šie patikinimai turi atitikti taikytinas taisykles (2005 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Branco prieš Komisiją
, T‑347/03, Rink. p. II‑2555, 102 punktas ir jame nurodyta teismų praktika; 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Cementbouw Handel & Industrie prieš Komisiją
, T‑282/02, Rink. p. II‑319, 77 punktas ir 2009 m. birželio 30 d. Sprendimo
CPEM prieš Komisiją
, T‑444/07, Rink. p. II‑2121, 126 punktas).
Tačiau teisėtais lūkesčiais pagalbos teisėtumo atžvilgiu iš principo ir ypatingais atvejais galima remtis, tik jei ši pagalba
buvo suteikta laikantis EB 88 straipsnyje numatytos procedūros. Iš tikrųjų paprastai rūpestingas ūkio subjektas turi įsitikinti,
jog šios procedūros buvo laikytasi (232 punkte minėto 1990 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
14 punktas; 232 punkte minėto 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
51 punktas ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo
Alcan Deutschland
, C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 25 punktas).
Nagrinėjamu atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 168 ir 180 punktuose, patvirtinamajame sprendime buvo aiškiai pažymėta, kad
Komisijos patvirtinimas susijęs tik su pagalba po paraiškos pateikimo pradėtiems įgyvendinti projektams, o ginčijama pagalba,
kuri neatitiko šio reikalavimo, buvo suteikta nesilaikant EB 88 straipsnyje numatytos procedūros. Iš to matyti, kad, remiantis
šio sprendimo 274 punkte nurodyta teismų praktika, ginčijamos pagalbos gavėjai iš esmės negali remtis teisėtais lūkesčiai
dėl minėtos pagalbos teisėtumo.
Iš tikrųjų teismų praktikoje neatmetama galimybė, kad neteisėtos pagalbos gavėjai per pagalbos grąžinimo procedūrą gali remtis
išimtinėmis aplinkybėmis, kurios galėjo pagrįsti jų teisėtus lūkesčius, jog ši pagalba yra teisėta, prieštaraudami jos grąžinimui
(232 punkte minėto 1990 m. rugsėjo 20 d. sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
16 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BFM ir EFIM prieš Komisiją
, T‑126/96 ir T‑127/96, Rink. p. II‑3437, 69 punktas ir 132 punkte minėto Sprendimo 136 punktas).
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos (232 punkte minėto 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
13–16 punktai ir 274 punkte minėto Sprendimo
Alcan Deutschland
24 ir 25 punktai) netiesiogiai išplaukia, be to, Teismas keletą kartų aiškiai yra nusprendęs (1995 m. birželio 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Siemens prieš Komisiją
, T‑459/93, Rink. p. II‑1675, 104 ir 105 punktai; 1998 m. sausio 27 d. Sprendimo
Ladbroke Racing prieš Komisiją
, T‑67/94, Rink. p. II‑1, 83 punktas ir 132 punkte minėto Sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
137 punktas), kad šie gavėjai gali remtis tokiomis išimtinėmis aplinkybėmis, pagrįstomis reikšmingomis nacionalinės teisės
nuostatomis, tik procese dėl pagalbos grąžinimo nacionaliniuose teismuose, kurie vieninteliai prireikus po to, kai pateikia
Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, gali įvertinti tokias aplinkybes.
Bet kuriuo atveju nė viena ieškovų ir į bylą įstojusių šalių šiuo klausimu nurodyta aplinkybė negali pagrįsti ginčijamo sprendimo
panaikinimo.
Pirma, kadangi buvo nurodyta, kad tariami pagalbos gavėjų teisėti lūkesčiai buvo grindžiami patvirtinamuoju sprendimu ir aplinkybe,
jog jau pačiame Įstatyme Nr. 9/1998 buvo nurodyti visi kriterijai, reikalaujami individualiai pagalbai suteikti, o šiuos kriterijus
atitinkantys potencialūs pagalbos gavėjai galėjo tikėtis gauti pagalbą, iš šio sprendimo 232–234 punktuose ir 168 punkte pateiktų
išvadų matyti, kad nei Įstatymo Nr. 9/1998 priėmimas, nei patvirtinamasis sprendimas negalėjo suteikti garantijų dėl galimybės
teisėtai gauti ginčijamą pagalbą. Todėl šiais aktais taip pat negalima pagrįsti ginčijamos pagalbos gavėjų teisėtų lūkesčių.
Iš 2001 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją
(T‑6/99, Rink. p. II‑1523) 189 punkto, kurį nurodė Sardinijos regionas, taip pat negalima daryti kitokios išvados. Iš tikrųjų,
kaip teisingai nurodė Komisija, byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, priešingai nei nagrinėjamu atveju, ji aiškiai
patvirtino atitinkamą pagalbą sprendimu, kuris buvo priimtas atitinkamai valstybei narei apie ją tinkamai pranešus. Būtent
dėl šios priežasties Teismas nusprendė, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas prieštarauja atitinkamos pagalbos susigrąžinimui
iš jos gavėjų, nepaisant to, kad Komisija, vėliau remdamasi nauja informacija, konstatavo šios pagalbos nesuderinamumą su
bendrąja rinka (minėto Sprendimo
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją
188 ir 189 punktai).
Antra, dėl Italijos valdžios institucijų suteiktų patikinimų, Dekreto Nr. 285/1999,
deliberazione n° 33/6
, Sardinijos regiono administracijos tarnybų suteiktų paaiškinimų dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka ir aplinkybės,
kad Sardinijos regionas paprastai patenkindavo paraiškas dėl išlaidų atlyginimo, reikia konstatuoti, kad visa tai priskirtina
nacionalinės valdžios elgesiui. Taigi jie neatitinka pirmosios šio sprendimo 273 punkte nurodytoje teismų praktikoje įtvirtintos
sąlygos, pagal kurią būtent Bendrijos administracija suinteresuotajam asmeniui turi būti suteikusi patikinimus, kuriais grindžiami
jo lūkesčiais.
Trečia, kalbant apie tariamą Komisijos procedūros lėtumą, neatsižvelgiant į šio sprendimo 100 punkte nurodytą aplinkybę, kad
pirminės tyrimo procedūros laikas nagrinėjamu atveju negali būti laikomas per ilgu, Komisija teisingai tvirtina, kad bet koks
jos neveikimas neturi reikšmės, kai apie pagalbos schemą jai nepranešama (2004 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją
, C‑183/02 P ir C‑187/02 P, Rink. p. I‑10609, 52 punktas).
Ketvirta, 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimas dėl
legge n° 488/92
numatytos pagalbos schemos, kuriame buvo numatyta, kad tam tikromis sąlygomis reikalavimus atitinka iki pagalbos paraiškos
pateikimo patirtos išlaidos, taip pat negali pagrįsti ginčijamos pagalbos gavėjų teisėtų lūkesčių. Iš tikrųjų reikia priminti
bendrą EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytą valstybės pagalbos draudimo principą. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką šio
principo išimtys aiškinamos griežtai (132 punkte minėto Sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
75 punktas). Iš to matyti, kad sprendimas neprieštarauti dėl pagalbos schemos susijęs tik su realiu pagalbos pagal šią schemą
suteikimu, ir todėl negali suteikti būsimų pagalbos projektų potencialiems gavėjams teisėtų lūkesčių dėl panašaus atitinkamos
pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nuova Agricast ir Cofra prieš Komisiją
, T‑362/05 ir T‑363/05, Rink. p. II‑0000, 80 punktą).
Todėl reikia atmesti ieškinių pagrindą, susijusį su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu.

Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su nuostatų dėl „de minimis“ pagalbos pažeidimu
Į bylą įstojusios šalys ir
SF Turistico Immobiliare
tvirtina, kad Komisija pažeidė nuostatas, taikomas
de minimis
pagalbos srityje.
Į bylą įstojusios šalys šiuo klausimu mano, kad Komisija turėjo nurodyti Sardinijos regionui susigrąžinti tik dalį išmokėtos
pagalbos, viršijančios 200 000 eurų
de minimis
ribą, nustatytą 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1998/2006 dėl (EB) 87 ir 88 straipsnių taikymo
de minimis
pagalbai (OL L 379, p. 5) 2 straipsnyje, arba bet kuriuo atveju dalį, viršijančią 100 000 eurų ribą, nustatytą Reglamento
69/2001 2 straipsnyje.

SF Turistico Immobiliare
priduria, kad nuspręsdama, jog iki pagalbos paraiškos patirtos išlaidos negali būti vertinamos kaip
de minimis
pagalba, Komisija neatsižvelgė į ypatingą situaciją Sardinijos regione, susidariusią dėl viena kitai prieštaraujančių įvairių
šaltinių nuostatų, kurios visos reglamentuoja pagalbą turizmo sektoriuje.
Ji mano, kad
de minimis
pagalba yra atleista nuo pareigos apie ją pranešti, apima „visą viešą pagalbą“ ir neturi įtakos galimybei gauti kitą pagalbą
tam pačiam projektui. Sąvoka „visas projektas“ Komisijos yra aiškinama per daug formaliai, remiantis pirmosiomis išlaidomis,
nurodytomis prie paraiškos pridėtame apskaičiavime.
Komisija neigia šiuos argumentus.
Pirmiausia reikia nustatyti, kuris iš
de minimis
pagalbos srityje vienas kitą keitusių instrumentų yra taikomas
ratione temporis
faktinėms šios bylos aplinkybėms. Iš tikrųjų ši sritis buvo reglamentuojama Komisijos pranešimu dėl
de minimis
pagalbos (OL C 68, 1996, p. 9), Reglamentu Nr. 69/2001 ir Reglamentu Nr. 1998/2006.
Pagal Reglamento Nr. 69/2001 5 konstatuojamosios dalies trečią sakinį ir Reglamento Nr. 1998/2006 10 konstatuojamąją dalį
de minimis
pagalba turėtų būti laikoma suteikta tuo momentu, kai įmonė pagal taikytiną nacionalinę teisę įgyja juridinę teisę tokią
pagalbą gauti. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš įvairių 2003 m. balandžio 14 d. Sardinijos regiono laiške pateiktų lentelių
matyti, jog ginčijamos pagalbos paraiškos buvo pateiktos laikotarpiu nuo 2001 m. sausio 20 d. iki kovo 31 dienos. Iš to išplaukia,
kad ši pagalba negalėjo būti suteikta anksčiau nei 2001 m. balandžio mėnesį. Remiantis Reglamento Nr. 69/2001 4 straipsnio
1 dalimi, šis reglamentas įsigaliojo 2001 m. vasario 2 d., dvidešimtą dieną po jo paskelbimo 2001 m. sausio 13 d. Oficialiajame
leidinyje. Taigi šioje byloje reikia taikyti Reglamente Nr. 69/2001 esančias su
de minimis
pagalba susijusias nuostatas.
Kalbant apie aptariamas nuostatas, Reglamento Nr. 69/2001 2 straipsnyje „
De minimis
pagalba“ nustatyta:
„1.      Pagalbos priemonės, kurios atitinka 2 ir 3 dalyse išdėstytus kriterijus, laikomos neatitinkančiomis Sutarties 87 straipsnio
1 dalies kriterijų, ir dėl to joms netaikomas Sutarties 88 straipsnio 3 dalyje numatytas pranešimo reikalavimas.
2.       Bendra
de minimis
pagalbos, suteiktos vienai įmonei per trejus metus, suma neviršija 100 000 eurų. Ši riba taikoma nepriklausomai nuo pagalbos
formos ar siekiamų tikslų.
<...>“
Be to, pagal Reglamento Nr. 69/2001 5 konstatuojamosios dalies ketvirtą sakinį „
de minimis
taisyklė nepanaikina galimybės įmonėms gauti valstybės pagalbos, patvirtintos Komisijos arba pagal reglamentą dėl bendrosios
išimties tam pačiam projektui finansuoti“.
Galiausiai nagrinėjamu atveju ginčijamame sprendime yra toliau cituojamų vietų, kur kalbama apie
de minimis
taisyklės taikymą.
Pagal ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamąją dalį:
„<...>Komisija (laiko nepriimtinais) su
de minimis
taisykle susijusius argumentus, kuriais remiasi Italijos valdžios institucijos, nes ši taisyklė negali būti naudojama siekiant
apeiti (1998 m.) gairėse nustatytą pareigą pateikti pagalbos prašymą prieš pradedant projekto vykdymą, kad būtų laikomasi
skatinamojo poveikio principo. Iš tikrųjų turėtų būti svarstoma apskritai viso projekto suma, o ne tik pagalbos dalis, kuri
buvo suteikta prieš pagalbos prašymą. Todėl Komisija negali svarstyti galimybės pradinius darbus laikyti atitinkančiais reikalavimus
pagal
de minimis
taisyklę, netaikant (1998 m.) gairėse numatytos nuostatos.“
Ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina:
„<...> nuomonė dėl (remiantis
deliberazione n° 33/6
suteiktos pagalbos) nesuderinamumo yra taikoma visai pagalbai, suteiktai projektams, kurių reikalavimus atitinkančios išlaidos
buvo patirtos prieš pateikiant pagalbos paraišką, ir pagalbai, viršijusiai pagal Reglamento (EB) Nr. 69/2001 2 straipsnį apskaičiuotą
sumą
de minimis
, kuria tuo metu galėjo pasinaudoti pagalbos gavėjas pagal susijusias įgyvendinimo priemones, galiojusias pateikiant paraišką.“
Iš šių dviejų kartu skaitomų konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija neketino visiškai netaikyti
de minimis
taisyklės ginčijamai pagalbai. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija ginčijamame sprendime nusprendė tik dėl
deliberazione n° 33/6
iš dalies pakeistos pagalbos schemos. Taigi iš ginčijamo sprendimo negalima daryti išvados, kad jis neleidžia taikyti
de minimis
taisyklės tam tikrai individualiai pagal šią schemą suteiktai pagalbai.
Tačiau Komisija nusprendė, jog taisyklės taikymas reiškia, kad bendra vienam konkrečiam projektui suteiktos pagalbos suma
neviršija
de minimis
ribos, taikytinos atitinkamai įmonei, ir kad todėl nebuvo galima iš susigrąžintinos pagalbos atimti minėtą ribą atitinkančią
sumą nei atsižvelgti tik į sumą už darbus, atliktus prieš pateikiant pagalbos paraišką.
Šalys nesutinka tik dėl to, ar taikant
de minimis
taisyklę galima skaidyti konkrečiam projektui suteiktą pagalbą, kad būtų galima pasinaudoti minėta taisykle sumai, neviršijančiai
taikytinos ribos, ar vis dėlto atvirkščiai, pagalbą konkrečiam projektui reikia vertinti kaip neskaidomą ir netaikyti
de minimis
taisyklės pagalbai, viršijančiai nustatytą ribą.
Nesant šiuo klausimu aiškių nuostatų Reglamente Nr. 69/2001, reikia šį klausimą išnagrinėti atsižvelgiant į
de minimis
taisyklės tikslus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad savo pranešimo dėl Bendrijos rekomendacijų dėl pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms (OL C 213,
1992, p. 2) 3.2 punkte Komisija pirmąjį
de minimis
taisyklės nustatymą motyvavo tuo, kad „ne visa pagalba turi esminį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai.
Tai ypač taikoma labai mažo dydžio pagalbai“, ir noru „palengvinti administracines procedūras mažoms ir vidutinėms įmonėms“.
Taigi „būtų gerai, jei pagalbai, iki tam tikro absoliutaus dydžio, iki kurio (EB 87) straipsnio 1 dalis gali būti laikoma
netaikytina, nebūtų taikoma pranešimo Komisijai pareiga“.
Be to, savo 1996 m. pranešimo dėl
de minimis
pagalbos (žr. šio sprendimo 290 punktą) antroje pastraipoje Komisija dar kartą išreiškė „rūpestį supaprastinti administracinę
procedūrą tiek valstybėms narėms, tiek Komisijos tarnyboms, kurios turi sutelkti savo išteklius Bendrijos lygiu svarbiems
atvejams“.
Kalbant apie Reglamentą Nr. 69/2001, jame nėra aiškiai
de minimis
taisyklės
ratio legis
skirtų nuostatų ir tik nurodoma:
„Atsižvelgiant į Komisijos patirtį gali būti nustatyta, kad pagalba, neviršijanti 100 000 eurų ribos per trejus metus, nedaro
poveikio prekybai tarp valstybių narių ir (arba) neiškraipo konkurencijos arba nekelia tokios grėsmės, ir todėl jai netaikoma
(EB) 87 straipsnio 1 dalis“ (Reglamento Nr. 69/2001 5 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys).
Iš šių nuostatų matyti, kad
de minimis
taisyklės tikslas yra supaprastinti administracines procedūras tiek santykinai mažos, negalinčios iškraipyti konkurencijos,
pagalbos gavėjų, tiek Komisijos, kuri turi sutelkti savo išteklius Bendrijai realiai svarbiems atvejams, atžvilgiu.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad aplinkybė leisti skaidyti pagalbą, kad jos daliai būtų galima pasinaudoti
de minimis
taisykle, neatitinka minėto tikslo. Iš tikrųjų iš įmonei numatytos skirti pagalbos paprasčiausiais atėmimas sumos, atitinkančios
de minimis
ribą, nepanaikintų nei Komisijos užduoties nagrinėti atitinkamos pagalbos dalies, viršijančios šią ribą suderinamumo su bendrąja
rinka, nei atitinkamos įmonės pareigos laukti šio tyrimo pabaigos, kad pasinaudotų pagalba, o pripažinus ją neteisėta – grąžintų.
Be to, kaip teisingai nurodo Komisija atsakydama į Teismo raštu pateiktą klausimą, leidimas skaidyti šioje byloje reikštų
principo, pagal kurį pagalbos suderinamumas suponuoja jos skatinamąjį pobūdį, netaikymą visai suteiktos pagalbos sumai. Iš
tikrųjų, jeigu iki pagalbos paraiškos pateikimo atliktų darbų suma neviršytų 100 000 eurų ribos, ir todėl neturėtų būti vertinama
kaip valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, reikėtų nuspręsti, kad iki pagalbos paraiškos nebuvo suteikta jokia
pagalba. Todėl projektas turėtų būti vertinamas kaip pradėtas po pagalbos paraiškos pateikimo, nors iš tikrųjų šio kriterijaus
nebuvo laikytasi.
Toks vertinimas galėtų pažeisti valstybės pagalbos bendros kontrolės tikslus, nes jis susilpnintų valstybių narių ir įmonių
norą laikytis pareigos neskirti pagalbos tol, kol Komisija nenusprendė dėl jos suderinamumo su bendrąja rinka. Iš tikrųjų,
net jei prieš pateikiant pagalbos paraišką atliktų darbų suma viršytų 100 000 eurų ribą, pagalbos gavėjai galėtų būti tikri,
kad bent dalis neteisėtai suteiktos pagalbos nebus išieškota. Tačiau, kaip teisingai nurodo Komisija,
de minimis
taisyklė neskirta tam, kad užtikrintų visas įmones, gavusias neteisėtą pagalbą, jog jos galės pasinaudoti
de minimis
ribos dydžio frančize.
Pastarąją išvadą sustiprina pačios „
de minimis
pagalbos“ sąvokos analizė. Leidimas
ex post
skaidyti šiuo atžvilgiu taikomą ribą viršijančią pagalbą reikštų leidimą iš dalies pasinaudoti
de minimis
taisykle dėl pagalbos, kuri suteikiant nebuvo maža.
Iš tikrųjų susigrąžinusi visą neteisėtai suteiktos pagalbos sumą atitinkama valstybė narė iš principo gali tuojau pat įmonei
suteikti naują
de minimis
pagalbą, neviršijančią 100 000 eurų ribos. Vis dėlto, kaip Komisija pažymėjo savo atsakyme į Teismo raštu pateiktą klausimą,
tam reikėtų naujo valstybės narės sprendimo skirti valstybines lėšas, ir ši valstybė nėra saistoma savo sprendimo, o skaidymo
draudimas negali būti vertinamas kaip paprasčiausia formos taisyklė.
Todėl Reglamento Nr. 69/2001 2 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad atleidimas nuo pareigos pranešti, numatytas
EB 88 straipsnio 3 dalyje, negali būti taikomas sumoms, sudarančioms pagalbos, viršijančios 100 000 eurų per trejus metus,
dalį.
Bet kuriuo atveju aiškus tokio aiškinimo pateikimas Reglamento Nr. 1998/2006 2 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje turi
būti vertinamas kaip paaiškinimas, o ne naujos
de minimis
taisyklės taikymo sąlygos nustatymas.
Todėl reikia atmesti į bylą įstojusių šalių argumentą, kad Komisija Sardinijos regionui turėjo nurodyti susigrąžinti tik dalį
išmokėtos pagalbos, viršijančią 200 000 eurų ribą arba 100 000 eurų ribą. Be to, reikia atmesti
SF Turistico Immobiliare
argumentą, jog Komisija, kad galėtų pritaikyti
de minimis
taisyklę, turėjo vertinti tik dalį išlaidų, patirtų prieš pateikiant pagalbos paraišką.
Tai nereiškia, kad, vertinant kiekvieną atvejį atskirai, o tai turės daryti Italijos valdžios institucijos susigrąžindamos
ginčijamą pagalbą, negalės būti nustatyta, jog tam tikri projektai, pradėti vykdyti prieš pateikiant pagalbos paraišką, taigi
kuriems negalėjo būti suteikta pagalba pagal Įstatyme Nr. 9/1998 nustatytą schemą, funkciniu požiūriu yra nepriklausomi nuo
kitų projektų, kurie buvo pradėti vykdyti tik pateikus pagalbos paraišką ir kuriems dėl to galėjo būti suteikta pagalba pagal
tą pačią schemą. Vis dėlto tai klausimas, kurio sprendimas nepriklauso Teismo kompetencijai nagrinėjant šią bylą.
Todėl reikia atmesti ieškinių pagrindą, susijusį su
de minimis
pagalbą reglamentuojančių nuostatų pažeidimu.
Taigi reikia atmesti visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovai ir į bylą įstojusios šalys pralaimėjo bylą, jie turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal
Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Sujungti bylas T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 ir T‑454/08 galutiniam sprendimui priimti.
2.
Atmesti ieškinius.
3.
Ieškovai padengia Komisijos bylinėjimosi išlaidas, išskyrus tas, kurias ji patyrė dėl įstojimo į bylą, ir visas savo išlaidas.
4.
Į bylą T‑394/08 įstojusios šalys padengia savo ir Komisijos su įstojimu į bylą susijusias bylinėjimosi išlaidas ir visas savo
išlaidas.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Paskelbta 2011 m. rugsėjo 20 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Ginčijamas sprendimas
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl tam tikrų į bylą T‑394/08 įstojusių šalių nurodytų pagrindų priimtinumo
2.  Dėl tam tikrų dublike nurodytų kaltinimų priimtinumo
Byla T‑394/08
Byla T‑408/08
Byla T‑453/08
Byla T‑454/08
3.  Dėl pagrindų, susijusių su sprendimo dėl klaidų ištaisymo neteisėtumu, priimtinumo
Dėl sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinio pobūdžio
Dėl pagrindų, susijusių su sprendimo dėl klaidų ištaisymo neteisėtumu, priimtinumo nagrinėjamu atveju
4.  Dėl ieškinių pagrindų, susijusių su procedūros pažeidimais
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimu
Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu
Dėl kaltinimo, susijusio su netinkamu tyrimo atlikimu
Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamente Nr. 659/1999 numatytų terminų nesilaikymu
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 254 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies pa˛eidimu
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka
Dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka kalbant apie protingos procedūros trukmės principo pažeidimą
Dėl kaltinimo, susijusio su pagalbos pripažinimo nauja ir neteisėta motyvavimo stoka
Dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka kalbant apie pagalbos regioninei plėtrai nesuderinamumu su bendrąja rinka
Dėl kaltinimo, susijusio su ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio vertinimo motyvavimo stoka
Dėl kaltinimo, susijusio su atsisakymo taikyti de minimis taisyklę motyvavimo stoka
Dėl kaltinimo, susijusio su nurodymo susigrąžinti pagalbą motyvavimo stoka
5.  Dėl ieškinių pagrindų dėl esmės
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su sprendimo dėl klaidų ištaisymo teisinio pagrindo nebuvimu
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais priimant sprendimą dėl klaidų taisymo
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su tuo, kad patvirtinamajame sprendime nebuvo nurodyta išankstinės paraiškos sąlyga
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su klaidingu pagalbos pripažinimu neteisėta, o ne netinkamai taikyta
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių netaikymu
Dėl 1998 m. gairių taikymo ratione temporis
Dėl argumento apie nuostatas, susijusias su ankstesne schema
Dėl argumento, susijusio su nacionalinės teisės aktų kontekstu
Dėl prieštaravimo dėl 1998 m. gairių 4.2 punkto teisėtumo
–  Dėl prieštaravimo dėl teisėtumo priimtinumo
–  Dėl esmės
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida kalbant apie skatinamojo poveikio buvimą
Dėl argumentų, susijusių su ginčijamos pagalbos gavėjų ypatinga situacija ar elgesiu
Dėl argumento, kad paprasčiausias Įstatymo Nr. 9/1998 įsigaliojimas suteikė įmonėms garantiją dėl galimybės pasinaudoti pagalba
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su bešališkumo ir konkurencijos apsaugos principų pažeidimu
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
Dėl Sardinijos regiono teisėtų lūkesčių, susijusių su gairių nebuvimu priimant Įstatymą Nr. 9/1998
Dėl pagalbos gavėjų teisėtų lūkesčių, pagrįstų ankstesniu patvirtinamuoju sprendimu ir bylos aplinkybėmis
Dėl ieškinių pagrindo, susijusio su nuostatų dėl „de minimis“ pagalbos pažeidimu
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.