CELEX: 62010CJ0007
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Uzturēšanās tiesības
Naturalizēta darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļi
Turcijas pilsonības saglabāšana
Naturalizācijas datums

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 7. panta interpretāciju. Asociācijas padome tika nodibināta ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas līgumu, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (
OV 1964, 217, 3685. lpp.
; turpmāk tekstā – “EEK-Turcijas asociācijas līgums”).
Šie lūgumi tika iesniegti divās tiesvedībās, pirmkārt, starp
Staatssecretaris van Justitie
(tieslietu valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “
Staatssecretaris
”) un
T. Kahveci
k-gu un, otrkārt, starp
Staatssecretaris
un
O. Inan
k-gu par to, vai darba ņēmēja, kurš ir ne tikai Turcijas pilsonis, bet arī uzņemošās dalībvalsts pilsonis, ģimenes loceklis var atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Lēmums Nr. 1/80
Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir formulēts šādi:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
—
ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
—
ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
[..]”
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktu:
“Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem.”
Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar 2000. gada Ārvalstnieku likuma (
Vreemdelingenwet 2000
,
Stb. 2000
, Nr. 495; turpmāk tekstā – “
Vw 2000
”) 18. panta 1. punkta ievaddaļu un e) apakšpunktu pieteikums par pagaidu uzturēšanās atļaujas termiņa pagarināšanu var tikt noraidīts, ja ārvalstnieks, kurš iesniedzis pieteikumu, apdraud sabiedrisko kārtību vai valsts drošību. Minētā likuma 19. pantā ir noteikts, ka pagaidu uzturēšanās atļauja var tikt atsaukta saskaņā ar šiem pašiem norādītajiem iemesliem.
Saskaņā ar
Vw 2000
67. panta 1. punkta ievaddaļu un b) apakšpunktu ar
Staatssecretaris
lēmumu ārvalstnieks var tikt atzīts par nevēlamu, ja pēdējais ir notiesāts ar spēkā stājušos tiesas spriedumu par noziedzīgu nodarījumu, par kuru var tikt piespriests brīvības atņemšanas sods uz trim vai vairākiem gadiem. Saskaņā ar minētā panta 3. punktu ārvalstnieks, kurš atzīts par nevēlamu, nevar Nīderlandē uzturēties likumīgi.
2000. gada Ārvalstnieku noteikumu (
Vreemdelingenbesluit 2000
,
Stb. 2000
, Nr. 497) 3.86. panta 1. punkta ievaddaļā un d) apakšpunktā ir noteikts, ka pieteikumu par pagaidu uzturēšanās atļaujas termiņa pagarināšanu saskaņā ar
Vw 2000
18. panta 1. punkta ievaddaļu un e) apakšpunktu, ņemot vērā draudus sabiedriskajai kārtībai, var noraidīt, ja ārvalstnieks tostarp ir notiesāts ar spēkā stājušos tiesas spriedumu par noziedzīgu nodarījumu, par kuru var tikt piespriests brīvības atņemšanas sods uz trim vai vairākiem gadiem, un kuram piemērots brīvības atņemšanas sods uz laiku, kas atbilst termiņam, kāds ir paredzēts 3.86. panta 2. punktā, kurā, ņemot vērā attiecīgās personas uzturēšanās ilgumu Nīderlandē, ir noteikta mainīga skala.
Pamata tiesvedības un prejudiciālie jautājumi
Lieta C-7/10
T. Kahveci
ir Turcijas pilsonis. Viņa sieva, kas arī ir Turcijas pilsone, ir dzimusi Nīderlandē darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis, ģimenē un ir likumīgi nodarbināta Nīderlandes darba tirgū. 1999. gada jūnijā, pirms viņas vīrs tajā pašā gadā bija likumīgi ieradies Nīderlandē, viņa ieguva Nīderlandes pilsonību, saglabājot Turcijas pilsonību.
T. Kahveci
piešķirtajai uzturēšanās atļaujai tika noteikts ierobežojums, proti, “dzīvošana kopā ar sievu
R. Kahveci
”. Šī atļauja tika pagarināta vairākas reizes, pēdējo reizi – līdz 2009. gada 12. martam. Līdz apcietināšanai
T. Kahveci
dzīvoja pie savas sievas.
2007. gada 23. janvārī
T. Kahveci
tika galīgi notiesāts ar brīvības atņemšanu uz sešiem gadiem un deviņiem mēnešiem, sodu nepiemērojot nosacīti.
Ar 2007. gada 20. marta lēmumu
Staatssecretaris
atzina
T
.
Kahveci
par nevēlamu un atsauca viņam piešķirto uzturēšanās atļauju.
Sūdzība, ko
T. Kahveci
iesniedza par šo lēmumu, tika noraidīta, jo viņš nevarot atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. pantu, tādēļ ka viņa sievai ir Nīderlandes pilsonība. Līdz ar to viņš nevarot tikt uzskatīts par darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis un kas ir likumīgi nodarbināts darba tirgū, ģimenes locekli, pat ja minētais darba ņēmējs papildus Nīderlandes pilsonībai ir saglabājis Turcijas pilsonību.
Tā kā
Rechtbank s
-
Gravenhage
pagaidu noregulējuma tiesnesis
T. Kahveci
celto prasību pret minētās sūdzības noraidīšanu atzina par pamatotu,
Staatssecretaris
iesniedza apelācijas sūdzību
Raad van State
.
Staatssecretaris
apgalvo, ka
T. Kahveci
vairs neietilpst Lēmuma Nr. 1/80 piemērošanas jomā un ka viņa sievai vairs nav jēgas atsaukties uz sociālajiem atvieglojumiem, kas ieviesti ar minēto lēmumu.
Lieta C-9/10
O. Inan
ir Turcijas pilsonis. Viņa tēvam,
H. Inan
, kas arī ir Turcijas pilsonis un saistībā ar kuru nav apstrīdēts, ka viņš ir likumīgi nodarbināts darba tirgū Nīderlandē, kopš 1993. gada papildus Turcijas pilsonībai ir Nīderlandes pilsonība.
1999. gadā
O. Inan
likumīgi ieradās Nīderlandē. Viņam piešķirtajā uzturēšanās atļaujā tika noteikts ierobežojums, proti, “ģimenes apvienošanās ar vienu no vecākiem
H. Inan
”. Šī atļauja tika vairākas reizes pagarināta, pēdējo reizi – līdz 2005. gada 10. jūnijam. Līdz apcietināšanai
O. Inan
dzīvoja pie sava tēva.
2007. gada 22. maijā
O. Inan
tika galīgi notiesāts ar brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem, sodu nepiemērojot nosacīti.
Ar 2007. gada 13. novembra lēmumu
Staatssecretaris
atzina
O. Inan
par nevēlamu sakarā ar viņa notiesāšanu un noraidīja viņa lūgumu pagarināt uzturēšanās atļauju.
Pēc tam pamata tiesvedība noritēja analogi
T. Kahveci
gadījumam, kā tas ir aprakstīts šī sprieduma 12.–14. punktā.
Šajos apstākļos, uzskatot, ka abu šo lietu risinājums ir atkarīgs no Eiropas Savienības tiesību interpretācijas,
Raad van State
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kuri ir identiski formulēti abās lietās:
“1)
Vai Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, ģimenes locekļi uz šo normu vairs nevar atsaukties pēc tam, kad darba ņēmējs, saglabājot Turcijas pilsonību, ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību?
2)
Vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir nozīme tam, kurā brīdī attiecīgais darba ņēmējs, kurš ir Turcijas pilsonis, ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 9. februāra rīkojumu lietas C-7/10 un C-9/10 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar abiem saviem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, ģimenes locekļi uz šo tiesību normu joprojām var atsaukties, ja darba ņēmējs, saglabājot Turcijas pilsonību, ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību.
Vispirms ir jānorāda, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā
C-192/89
Sevince
,
Recueil
, I-3461. lpp.
, 8. un 9. punkts). Tādējādi dalībvalstīm ir saistoši pienākumi, kas izriet no šīs tiesību normas, tieši tāpat, kā tām ir pienākums ievērot citas ES tiesību aktos noteiktās tiesības.
Vēl ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai ir tieša iedarbība; līdz ar to Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piemērojama šī tiesību norma – lai izvairītos no iekšējo tiesību normu, kas ir tai pretrunā, piemērošanas –, ir tiesības uz to atsaukties tieši dalībvalstu tiesās (šajā ziņā it īpaši skat. 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā
C-351/95
Kadiman
,
Recueil
, I-2133. lpp.
, 28. punkts; 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā
C-303/08
Bozkurt
, Krājums, I-13445. lpp.
, 31. punkts, un 2011. gada 16. jūnija spriedumu lietā
C-484/07
Pehlivan
, Krājums, I-5203. lpp.
, 39. punkts).
Ievērojot precizēto, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, minētā tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā tās formulējumu, mērķi un ar to izveidoto sistēmu (šajā ziņā skat. 2006. gada 23. marta spriedumu lietā
C-465/04
Honyvem Informazioni Commerciali
, Krājums, I-2879. lpp.
, 17. punkts).
Kā izriet no paša minētā 7. panta pirmās daļas formulējuma, šajā tiesību normā paredzēto tiesību iegūšanai ir jābūt izpildītiem diviem iepriekšējiem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, attiecīgajai personai ir jābūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgū likumīgi nodarbināta Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim un, otrkārt, viņai ir jābūt saņēmušai šīs valsts kompetento iestāžu atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam šajā valstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 26. punkts).
Ja iepriekš minētie nosacījumi ir izpildīti, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkā ir jāpārbauda, vai attiecīgais Turcijas pilsonis konkrētu laiku likumīgi ir dzīvojis uzņemošās dalībvalsts teritorijā kopā ar darba ņēmēju, saistībā ar kuru tas iegūst savas tiesības (it īpaši skat. 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā
C-373/03
Aydinli
, Krājums, I-6181. lpp.
, 29. punkts).
Līdz ar to Tiesa jau ir nospriedusi, ka darba ņēmēja ģimenes loceklis, kuram ir vienīgi Turcijas pilsonība, atbilst šī sprieduma 26. un 27. punktā minētajiem nosacījumiem un viņam minētajā valstī noteikti ir uzturēšanās tiesības, kas ir tieši pamatotas ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu (iepriekš minētais spriedums lietā
Pehlivan
, 43. punkts).
Saistībā ar pamata tiesvedībām nav strīda par to, ka
T. Kahveci
un
O. Inan
, kā tas ir norādīts šī sprieduma 8.–10. un 15.–17. punktā, atbilst šī paša sprieduma 26. un 27. punktā izklāstītajiem nosacījumiem.
Tādēļ, ņemot vērā Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas mērķi un ar to izveidoto sistēmu, ir jānoskaidro, vai tas, ka darba ņēmējs, kurš ir Turcijas pilsonis un kurš jau ir likumīgi nodarbināts uzņemošās dalībvalsts tirgū, papildus Turcijas pilsonībai ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību, nenozīmē, ka viņa ģimenes locekļi vairs nevar atsaukties uz minēto tiesību normu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzēto tiesību pakāpeniskai iegūšanai ir divējāds mērķis.
Sākumā, pirms ir beidzies sākotnējais trīs gadu laikposms, minētās tiesību normas mērķis ir dot iespēju emigrējušā darba ņēmēja ģimenes locekļiem apmesties pie viņa, lai tādējādi, izmantojot ģimenes apvienošanos, uzņemošajā dalībvalstī jau likumīgi integrētam darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – radītu labvēlīgākus darba un dzīves apstākļus (it īpaši skat. 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
C-65/98
Eyüp
,
Recueil
, I-4747. lpp.
, 26. punkts; 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā
C-467/02
Cetinkaya
, Krājums, I-10895. lpp.
, 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 33. punkts).
Pēc tam minētās normas mērķis ir pastiprināt emigrējušā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes ilgtspējīgu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī, pēc trīs gadu pastāvīgas uzturēšanās attiecīgās ģimenes loceklim piešķirot iespēju pašam piekļūt darba tirgum. Tādējādi galvenais īstenojamais mērķis ir nostiprināt minētā ģimenes locekļa, kurš šajā posmā jau ir likumīgi integrējies uzņemošajā dalībvalstī, situāciju, dodot viņam iespēju pašam pelnīt attiecīgajā dalībvalstī un attiecīgi izveidot tajā no emigrējušā darba ņēmēja neatkarīgu situāciju (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Eyüp
, 26. punkts; lietā
Cetinkaya
, 25. punkts, un lietā
Aydinli
, 23. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā
C-325/05
Derin
, Krājums, I-6495. lpp.
, 50. un 71. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 34. punkts).
Atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 vispārējam mērķim – atšķirībā no sadarbības līguma, kas noslēgts starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Marokas Karalisti, parakstīts Rabatā 1976. gada 27. aprīlī un Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 1978. gada 26. septembra Regulu (EEK) Nr. 2211/78 (
OV L 264, 1. lpp.
), – sociālajā jomā uzlabot noteikumus, kas ir piemērojami Turcijas izcelsmes darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, lai pakāpeniski īstenotu brīvu pārvietošanos (it īpaši skat. 1999. gada 11. novembra spriedumu lietā
C-179/98
Mesbah
,
Recueil
, I-7955. lpp.
, 36. punkts, un 2000. gada 16. marta spriedumu lietā
C-329/97
Ergat
,
Recueil
, I-1487. lpp.
, 43. punkts), sistēma, kas ieviesta konkrēti ar tā paša lēmuma 7. panta pirmo daļu, ir vērsta uz to, lai izveidotu labvēlīgus apstākļus ģimenes apvienošanai uzņemošajā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Pehlivan
, 45. punkts).
Tomēr Lēmuma Nr. 1/80 mērķis būtu ierobežots, ja ar uzņemošās dalībvalsts pilsonības iegūšanu darba ņēmējam, kuram vēl joprojām ir Turcijas pilsonība, būtu jāatsakās no labvēlīgajiem nosacījumiem saistībā ar ģimenes apvienošanos minētajā uzņemošajā dalībvalstī.
Turklāt ir jāuzsver, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Turcijas pilsoņiem, kuri atbilst nosacījumiem, kas paredzēti kādā no Lēmuma Nr. 1/80 tiesību normām, tādējādi tiek piešķirtas minētajā lēmumā paredzētās tiesības (it īpaši skat. 2008. gada 18. decembra spriedumu lietā
C-337/07
Altun
, Krājums, I-10323. lpp.
, 28. un 29. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 39. punkts) un ka dalībvalstij nav tiesību paredzēt tiesisko regulējumu, kurš atšķiras no tā, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80, vai kurā ir noteikti nosacījumi, kas nav paredzēti šajā lēmumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Pehlivan
, 56. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru gan no Eiropas Savienības tiesību pārākuma, gan no tādas tiesību normas kā Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa tiešās iedarbības izriet, ka dalībvalstij nav atļauts vienpusēji grozīt Turcijas pilsoņu pakāpeniskas integrācijas uzņemošajā dalībvalstī sistēmas apjomu un tādējādi tām vairs nav iespējas veikt pasākumus, kas varētu apdraudēt tiesisko statusu, kurš šādiem pilsoņiem skaidri atzīts tiesībās, kas izriet no EEK un Turcijas asociācijas līguma (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Pehlivan
, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr tāda veida tiesiskajam regulējumam, par kādu ir runa pamata tiesvedībā un ar kuru ir paredzēts, ka uz tiesībām, kas piešķirtas ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, vairs nevar atsaukties, ja darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – jau ir likumīgi integrējies uzņemošajā dalībvalstī, būtu tieši tādas sekas, ka tiktu apdraudēts tiesiskais statuss, kurš šādiem pilsoņiem skaidri ir atzīts tiesību aktos, kas izriet no EEK-Turcijas asociācijas līguma.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka saistībā ar tādiem Turcijas pilsoņiem kā
T. Kahveci
un
O. Inan
Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktā ir sniegts atbilstošais regulējums, kas ļauj noteikt, kādā apmērā Turcijas pilsonim, kuram ir piemēroti kriminālsodi, var tikt liegtas tiesības, kas viņam izriet tieši no šī lēmuma, izraidot viņu no uzņemošās dalībvalsts (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Derin
, 74. punkts, un lietā
Bozkurt
, 54. punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir uzskatījusi, ka attiecīgajām valsts iestādēm katrā konkrētā gadījumā ir jāizvērtē pārkāpuma izdarītāja individuālā uzvedība, kā arī viņa radītie pastāvošie, reālie un pietiekami būtiskie draudi sabiedriskajai kārtībai un drošībai, turklāt šīm iestādēm ir jāievēro gan samērīguma princips, gan attiecīgās personas pamattiesības. Precīzāk, lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktu, var pieņemt vienīgi tad, ja attiecīgās personas individuālā uzvedība norāda uz konkrētu jaunu būtisku sabiedriskās kārtības traucējumu risku (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Derin
, 74. punkts, un lietā
Bozkurt
, 60. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild tādējādi, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, ģimenes locekļi uz šo tiesību normu joprojām var atsaukties, ja darba ņēmējs, saglabājot Turcijas pilsonību, ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Asociācijas padomes, kas nodibināta ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas līgumu, 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmēja, kurš ir Turcijas pilsonis un kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, ģimenes locekļi uz šo tiesību normu joprojām var atsaukties, ja darba ņēmējs, saglabājot Turcijas pilsonību, ir ieguvis uzņemošās dalībvalsts pilsonību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.