CELEX: 62013CJ0128
Řízení o předběžné otázce
Zemědělství
Nařízení (EHS) č. 3665/87
Článek 4 odst. 1 a článek 13
Nařízení (EHS) č. 2220/85
Článek 19 odst. 1 písm. a)
Vývozní náhrady
Záloha na náhradu
Podmínky uvolnění jistoty složené za účelem zajištění vrácení zálohy“

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (
neoficiální překlad
) (
Úř. věst. L 351, s. 1
), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1829/94 ze dne 26. července 1994 (
Úř. věst. L 191, s. 5
, dále jen „nařízení č. 3665/87“), a čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení Komise (EHS) č. 2220/85 ze dne 22. července 1985, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu jistot pro zemědělské produkty (
Úř. věst. L 205, s. 5
; Zvl. vyd. 03/05, s. 24) ve znění nařízení Komise (ES) č. 3403/93 ze dne 10. prosince 1993 (
Úř. věst. L 310, s. 4
; Zvl. vyd. 03/15, s. 221, dále jen „nařízení č. 2220/85“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Cruz & Companhia Lda (dále jen „Cruz & Companhia“) na straně jedné a Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas, IP (IFAP) a Caixa Central – Caixa Central de Crédito Agrícola Mútuo, CRL (dále jen „CCAM“) na straně druhé, ve věci odmítnutí uvolnit bankovní záruku zajišťující vrácení částky vývozní náhrady vyplacené předem za vývozy vína uskutečněné během roku 1995, a realizace této bankovní záruky.
Právní rámec
Článek 56 nařízení Rady (EHS) č. 822/87 ze dne 16. března 1987 o společné organizaci trhu s vínem (
Úř. věst. L 84, s. 1
;
citace z uvedeného nařízení použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem
) stanovil:
„V míře nezbytné pro vývoz hospodářsky významného množství produktů [spadajících do společné organizace trhů v odvětví vína] na základě cen těchto produktů v mezinárodním obchodě, může být rozdíl mezi těmito cenami a cenami ve Společenství pokryt vývozní náhradou. [...]
2.   Náhrada je stejná pro celé Společenství. Může se lišit podle místa určení.
Náhrada se poskytuje na žádost oprávněné strany.
3.   Rada na návrh Komise přijme kvalifikovanou většinou všeobecná pravidla pro poskytování vývozních náhrad a kritéria pro stanovení jejich výše.
4.   Prováděcí pravidla k tomuto článku se přijmou postupem podle článku 83.
[...]“
Článek 71 odst. 2 nařízení č. 822/87 stanovil:
„Fyzické či právnické osoby nebo jejich seskupení, které za účelem výkonu svého povolání mají v držení produkty uvedené v článku 1 [včetně produktů spojených s vínem jako v projednávané věci], především výrobci, stáčírny a zpracovatelé, jakož i obchodníci, kteří budou určeni, jsou povinni vést evidenci zaznamenávající zejména vstupy a výstupy uvedených produktů.“
Společná prováděcí pravidla režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty byla stanovena Komisí v nařízení č. 3665/87.
Třetí, čtvrtý a šestnáctý bod odůvodnění nařízení č. 3665/87 stanovil:
„[…] obecná pravidla stanovená Radou určují, že náhrada je vyplacena po prokázání, že produkty byly vyvezeny ze Společenství; […]
[…] některé vývozy mohou být zneužity; […] za účelem zabránění takovým zneužitím je třeba v rámci těchto vývozů podmínit výplatu náhrady, kromě toho, že produkt opustil celní území Společenství, tím že byl produkt dovezen do třetí země, a případně že byl skutečně v této třetí zemi uveden na trh;
[...]
[...] aby se usnadnilo vývozcům financování jejich vývozů, je třeba oprávnit členské státy, aby jim poskytly zálohu na celou nebo část výše náhrady ihned, jakmile je přijato vývozní prohlášení, s výhradou, že byla složena jistota, kterou se ručí za vrácení této zálohy v případě, že se později ukáže, že náhrada neměla být vyplacena.“ (
citace z nařízení č. 3655/87 použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem
)
Podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 3665/87:
„Aniž jsou dotčena ustanovení článků 5 a 16, je výplata náhrady podmíněna předložením důkazu o tom, že produkty, pro které bylo přijato vývozní prohlášení, opustily v nezměněném stavu celní území Společenství nejpozději ve lhůtě šedesáti dnů od tohoto přijetí.“
Článek 13 první pododstavec nařízení č. 3665/87 stanovil:
„Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost, a jestliže je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu, jsou‑li určené k lidské spotřebě.“
Podle čl. 18 odst. 1 písm. b) nařízení č. 3665/87:
„Splnění dovozních celních formalit pro propuštění zboží ke spotřebě se prokáže předložením jednoho z následujících dokladů podle výběru dovozce:
[...]
b)
osvědčením o vykládce a propuštění zboží ke spotřebě vystaveným mezinárodní kontrolní a dozorčí společností schválenou Komisí podle postupu stanoveného v odstavci 4. V dotyčném osvědčení musí být uvedeno datum a číslo celního dokladu pro propuštění zboží ke spotřebě.“
Článek 22 nařízení č. 3665/87 obsažený v kapitole 2, nadepsané „Záloha na náhradu v rámci přímého vývozu“, stanovil:
„1.   Na žádost vývozce vyplatí členský stát předem celou výši náhrady nebo její část, jakmile bylo přijato vývozní prohlášení, s podmínkou, že je složena jistota, jejíž výše se rovná výši této zálohy, zvýšené o 15 %.
Členské státy mohou stanovit podmínky, za nichž je možné požádat o zálohu na část náhrady.
2.   Výše zálohy je vypočtena s použitím sazby náhrady použitelné pro ohlášené místo určení a případně je upravena jinými částkami podle právních předpisů Společenství.“
Článek 33 odst. 1 nařízení č. 3665/87 stanovil:
„Pokud se u produktů nebo zboží, na něž se vztahuje tato kapitola, prokáže, že mají nárok na náhradu, je dotyčná částka vyrovnána částkou vyplacenou předem. Pokud je splatná částka na vyvezené množství vyšší než částka, která byla vyplacená předem, je dotyčné osobě vyplacen rozdíl.
Pokud je splatná částka na vyvezené množství nižší než částka, která byla vyplacena předem, zejména pokud se použije odstavec 2, zahájí příslušný orgán bezodkladně postup podle článku 29 nařízení (EHS) č. 2220/85 s cílem, aby hospodářský subjekt zaplatil rozdíl mezi těmito dvěma částkami, zvýšený o 20 %.“
Nařízení č. 2220/85 stanovilo ustanovení upravující záruky, které je třeba poskytnout zejména buď na základě nařízení č. 822/87, nebo na základě jeho prováděcích nařízení.
Článek 19 nařízení č. 2220/85 obsažený v hlavě IV, nadepsané „Zálohy“, stanovil:
„1.   Jistota se uvolní, pokud:
a)
byl prokázán nárok na částku představující zálohu
nebo
b)
byla vrácena záloha zvýšená o částku stanovenou zvláštními předpisy Společenství.
2.   Pokud není prokázán nárok na konečné poskytnutí zálohy ve stanovené lhůtě, použije příslušný orgán neprodleně postup podle článku 29.
[...]“
Článek 1 nařízení Komise (EHS) č. 2238/93 ze dne 26. července 1993 týkající se průvodních dokladů pro přepravu vinařských produktů a evidenční knih vedených v odvětví vína (
neoficiální překlad
) (
Úř. věst. L 200, s. 10
) stanovil:
„Tímto nařízením se stanovují prováděcí pravidla k článku 71 nařízení (EHS) č. 822/87 pro průvodní doklady pro přepravu vinařských produktů, aniž je dotčeno použití směrnice [Rady] 92/12/EHS [ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (
Úř. věst. L 76, s. 1
)] (
citace z nařízení č. 2238/93 použité v textu tohoto rozsudku jsou neoficiálním překladem
). Stanoví:
a)
pravidla pro osvědčení původu u jakostních vín stanovených pěstitelských oblastí a osvědčení provenience u stolních vín s nárokem na zeměpisné označení v průvodních dokladech pro jejich přepravu, jež byly rovněž vystaveny podle předpisů Společenství stanovených na základě směrnice [92/12];
b)
pravidla pro vystavení průvodních dokladů pro přepravu vinařských produktů uvedených v čl. 1 odst. 2 nařízení (EHS) č. 822/87:
—
v rámci jednoho členského státu, není-li k této zásilce přiložen průvodní doklad podle předpisů Společenství stanovených na základě směrnice [92/12],
—
při vývozu do třetí země,
—
při obchodu mezi členskými státy, jestliže:
—
přepravu provádí malovýrobce, který byl výstupní zemí zproštěn povinnosti vystavovat zjednodušený průvodní doklad,
nebo
—
se jedná o přepravu vinařského produktu, který nepodléhá spotřební dani;
c)
doplňující ustanovení pro vystavení:
—
průvodního úředního dokladu nebo obchodního dokladu jej nahrazujícího,
—
zjednodušeného průvodního dokladu nebo obchodního dokladu jej nahrazujícího,
které mají být přiloženy k přepravě vinařských produktů podle čl. 1 odst. 2 nařízení (EHS) č. 822/87.
2.   Toto nařízení rovněž upravuje vedení evidenční knihy, které je vyžadováno od osob, jež mají v držení vinařské produkty za účelem výkonu svého povolání.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Cruz & Companhia je obchodní společností, která se věnuje uvádění vína, destilátů a jejich derivátů na trh, včetně výroby, skladování a nákupu za účelem jejich dalšího prodeje. V rámci své činnosti uskutečnila tato společnost vývozy vína do Angoly za cenu nižší, než je cena, které by dosáhla, pokud by víno prodala na trhu Evropské unie.
V červnu 1995 požádala společnost Cruz & Companhia Instituto Nacional de Intervenção e Garantia Agrícola (dále jen „INGA“) o výplatu zálohy na náhradu. Za tímto účelem předložila potvrzení o přijetí vývozního prohlášení, důkaz, že produkty opustily unijní celní území ve lhůtě 60 dní od tohoto přijetí, jakož i důkaz, že dne 14. června 1995 byla u CCAM zřízena bankovní záruka, jejíž výše se rovnala částce zálohy na náhradu, navýšené o 15 %.
Záloha na náhradu byla vyplacena společnosti Cruz & Companhia dne 26. června 1995.
Po uskutečnění vývozu předložila společnost Cruz & Companhia INGA dokumenty týkající se vývozu, a sice faktury, osvědčení, prohlášení o složení zboží, vybraný vzorek a vývozní povolení na základě prohlášení.
Produkty vstoupily do třetí země, země určení a byly celně odbaveny.
INGA nikdy nevrátil bankovní záruku společnosti Cruz & Companhia.
Po provedení kontroly řádného uskutečnění vývozů vína provedených společností Cruz & Companhia nařídil INGA rozhodnutím ze dne 29. července 2004 vrácení částky, kterou obdržela společnost Cruz & Companhia jako vývozní náhradu, ve lhůtě 30 dní pod pohrůžkou použití mechanismů nezbytných k realizaci bankovní záruky.
Společnost Cruz & Companhia, která dobrovolně požadovanou částku nezaplatila, podala u Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu žalobu proti rozhodnutí INGA ze dne 29. července 2004. Dne 25. července 2008 tento soud zamítl žalobu společnosti Cruz & Companhia jako neodůvodněnou.
Společnost Cruz & Companhia podala proti tomuto rozhodnutí odvolání u Tribunal Central Administrativo do Norte. Tento soud pravomocným rozsudkem ze dne 9. července 2009 odvolání zamítl a potvrdil rozhodnutí Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu.
Společnost Cruz & Companhia podala u předkládajícího soudu proti IFAP, instituci, která je právním nástupcem INGA, a CCAM, kasační opravný prostředek, kterým se domáhá určení toho, že účel bankovní záruky zanikl dne 31. srpna 1995, k datu předložení dokumentů prokazujících vstup produktů na území Angoly a že za těchto okolností byla realizace bankovní záruky ze strany IFAP protiprávní a zneužívající. Společnost Cruz & Companhia také navrhovala, aby byl CCAM uložen zákaz vyplatit IFAP dotčenou bankovní záruku a IFAP byla uložena povinnost vyplatit jako náhradu částky, které společnost Cruz & Companhia požadovala.
U předkládajícího soudu vyvstala otázka, zda byl nárok na konečné poskytnutí částky náhrady prokázán, a v důsledku toho bylo třeba uvolnit jistotu zajišťující vrácení částky zálohy, neboť vývozce předložil doklad o přijetí vývozního prohlášení a podal důkaz, že produkty opustily unijní celní území ve lhůtě 60 dní a vstoupily do třetí země, země určení nebo bylo nutné se ujistit, že existoval nárok na částky obdržené z titulu zálohy na náhradu.
Za těchto podmínek se Tribunal da Relação de Lisboa rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba jistotu, která byla poskytnuta v případě zálohového vyplacení náhrady, považovat za zaniklou, pokud se prokáže, že vývozce předložil dokumenty týkající se přijetí vývozního prohlášení a důkaz, že produkty opustily celní území Společenství nejpozději do 60 dnů od výše tohoto přijetí?
2)
Tím spíše pokud sám vývozce prokázal, že celně odbavil tyto produkty v dovážející třetí zemi?
3)
Nebo je nutné mít naopak za to, že podmínkou pro uvolnění jistoty je nejen splnění výše uvedených požadavků, ale i to, že stát nemá z jakéhokoli jiného důvodu – souvisejícího s nesrovnalostmi při vývozu – nárok na vrácení zálohově vyplacené náhrady?“
K předběžným otázkám
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2220/85 musí být vykládán v tom smyslu, že jistota poskytnutá vývozcem pro účely zajištění vrácení zálohy obdržené na vývozní náhradu musí být považována za zaniklou, pokud se prokáže, že vývozce předložil dokumenty týkající se přijetí vývozního prohlášení, důkaz, že produkty opustily unijní celní území nejpozději do 60 dnů od tohoto přijetí, jakož i důkaz o celním odbavení těchto produktů v dovážející třetí zemi.
Na úvod je třeba připomenout, že podle článku 22 nařízení č. 3665/87 na žádost vývozce vyplatí členský stát předem celou výši náhrady nebo její část, jakmile bylo přijato vývozní prohlášení, pod podmínkou, že je složena jistota.
Co se týče podmínek, za nichž musí být tato jistota uvolněna, je třeba uvést, že čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2220/85, který je obsažen v hlavě IV, nadepsané „Zálohy“, stanoví, že jistota se uvolní, pokud byl prokázán nárok na konečné poskytnutí zálohy.
Společnost Cruz & Companhia má ve svých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru za to, že předmětem složené jistoty je záruka, že vývoz, ve vztahu k němuž byla vyplacena záloha na náhradu, byl uskutečněn, že produkt byl doručen do země určení a že byl uveden na trh v této zemi ve stanovených lhůtách. Společnost Cruz & Companhia s odkazem na čl. 4 odst. 1 ve spojení s čl. 18 odst. 1 písm. b) nařízení č. 3665/87 tvrdí, že jistota musí být uvolněna, jakmile vývozce předloží osvědčení o celním odbavení, neboť od tohoto okamžiku se nárok na náhradu stává konečný.
V této souvislosti je třeba konstatovat, že ze znění čl. 4 odst. 1 nařízení č. 3665/87 vyplývá, že výplata náhrady je podmíněna předložením důkazu, že produkty, pro které bylo přijato vývozní prohlášení, opustily v nezměněném stavu unijní celní území nejpozději ve lhůtě šedesáti dnů od tohoto přijetí.
Toto ustanovení nezmiňuje nárok na konečné poskytnutí této náhrady.
Jak vyplývá z šestnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 3665/87, jistota složená podle článku 22 tohoto nařízení je určena k zajištění vrácení zálohy v případě, že se později ukáže, že náhrada neměla být vyplacena.
V tomto kontextu je třeba uvést, že článek 13 uvedeného nařízení stanoví, že není poskytnuta žádná náhrada pro produkty, které nemají „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“, a jestliže je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu, jsou-li určené k lidské spotřebě.
Co se týče „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, je třeba nejprve poukázat na to, že článek 13 nařízení č. 3665/87 je součástí kapitoly 1, nadepsané „Nárok na náhradu“, hlavy 2, nadepsané „Vývozy do třetích zemí“, tohoto nařízení, což ukazuje, že „řádná a uspokojivá obchodní jakost“ vyváženého produktu je hmotněprávní podmínkou vyžadovanou pro poskytnutí náhrad (viz rozsudek Fleisch-Winter, C‑309/04,
EU:C:2005:732
, bod 28).
Z uvedeného článku 13 rovněž vyplývá, že členské státy jsou povinny ověřit, zda produkty vyvážené do třetích zemí jsou řádné a uspokojivé obchodní jakosti (v tomto smyslu viz rozsudek Německo v. Komise, C‑54/95,
EU:C:1999:11
, bod 49).
Portugalská vláda v těchto písemných vyjádřeních tvrdí, že po provedení kontroly činností společnosti Cruz & Companhia bylo konstatováno, že tento výrobce nevede povinnou evidenci stanovenou zvláštními právními předpisy.
V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 71 odst. 2 nařízení č. 822/87 stanoví, že fyzické či právnické osoby nebo jejich seskupení, které za účelem výkonu svého povolání mají v držení vinařské produkty uvedené v článku 1 tohoto nařízení, především výrobci, stáčírny a zpracovatelé, jakož i obchodníci, kteří budou určeni, jsou povinni vést evidenci zaznamenávající zejména vstupy a výstupy uvedených produktů.
Mimoto z čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2238/93 vyplývá, že stanoví prováděcí pravidla k článku 71 nařízení č. 822/87 která se týkají průvodního dokladu pro přepravu vinařských produktů.
Je třeba uvést, že pokud vývozce nesplnil povinnost vést evidenci v souladu s nařízeními č. 822/87 a 2238/93, což přísluší určit předkládajícímu soudu, nemají členské státy možnost ověřit, zda produkty vyvážené do třetích zemí jsou řádné a uspokojivé obchodní jakosti podle článku 13 nařízení č. 3665/87, a v důsledku toho se ujistit o dodržení podmínek souvisejících se systémem plateb vývozní náhrady předem.
Z ustálené judikatury vyplývá, že důsledky nedodržení povinností, které s sebou nese režim plateb vývozních náhrad předem, musí nést právě vývozce (co se týče výkladu čl. 33 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 3665/87, viz rozsudek Groupe Limagrain Holding, C‑402/10,
EU:C:2011:704
, bod 52).
Na položené otázky je tedy třeba odpovědět, že čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2220/85 musí být vykládán v tom smyslu, že jistotu poskytnutou vývozcem pro účely zajištění vrácení zálohy obdržené na vývozní náhradu nelze považovat za zaniklou, i když se prokáže, že vývozce předložil dokumenty týkající se přijetí vývozního prohlášení, důkaz, že produkty opustily unijní celní území nejpozději do 60 dnů od tohoto přijetí, jakož i důkaz o celním odbavení těchto produktů v dovážející třetí zemi, pokud nejsou splněny ostatní podmínky pro poskytnutí náhrady, zejména podmínka řádné a uspokojivé obchodní jakosti vyvážených produktů stanovená v článku 13 nařízení č. 3665/87.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Článek 19 odst. 1 písm. a) nařízení Komise (EHS) č. 2220/85 ze dne 22. července 1985, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu jistot pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 3403/93, ze dne 10. prosince 1993 musí být vykládán v tom smyslu, že jistotu poskytnutou vývozcem pro účely zajištění vrácení zálohy obdržené na vývozní náhradu nelze považovat za zaniklou, i když se prokáže, že vývozce předložil dokumenty týkající se přijetí vývozního prohlášení, důkaz, že produkty opustily unijní celní území nejpozději do 60 dnů od tohoto přijetí, jakož i důkaz o celním odbavení těchto produktů v dovážející třetí zemi, pokud nejsou splněny ostatní podmínky pro poskytnutí náhrady, zejména podmínka řádné a uspokojivé obchodní jakosti vyvážených produktů stanovená v článku 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení Komise (ES) č. 1829/94 ze dne 26. července 1994.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: portugalština.