CELEX: 62009CJ0511
Apellatsioonkaebus
Dumping
Hiina Rahvavabariigist pärit kangmehhanismide import
Määrus (EÜ) nr 1136/2006
Dumpingumarginaali kindlaksmääramine
Normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlemine
Määrus (EÜ) nr 384/96
Artikli 2 lõike 7 punkt a ja artikkel 10

Apellatsioonkaebuses palub Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co. Ltd (edaspidi „Dongguan”) esiteks tühistada Euroopa Ühenduste
Esimese Astme Kohtu 23. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑296/06: Dongguan Nanzha Leco Stationery
vs
. nõukogu (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) osas, milles nimetatud kohus lükkas selles tagasi Dongguani esitatud esimese
väite esimene osa, ning teiseks palub, et Euroopa Kohus teeks ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, tühistades nõukogu 24. juuni
2006. aasta määruse (EÜ) nr 1136/2006, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit kangmehhanismide impordi suhtes
lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse selle suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (ELT L 205, lk 1;
edaspidi „lõplik määrus”), osas, milles sellega kehtestatakse Dongguani toodetud kangmehhanismitoodete suhtes tollimaks, mis
ületab tollimaksu, mis oleks kohaldatav juhul, kui ekspordihinna vaidlustatud kohandust ei oleks tehtud.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu dumpinguvastaste meetmete kohaldamist puudutavad normid sisalduvad nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruses
(EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (EÜT 1996, L 56, lk 1;
ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), muudetud nõukogu 21. detsembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 2117/2005 (ELT L 340, lk 17;
edaspidi „algmäärus”).
Algmääruse artikli 2 lõiked 1–7 määratlevad dumpingu esemeks peetava toote normaalväärtuse. Need sätted on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Normaalväärtuse aluseks võetakse tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud
või makstavad hinnad.
[...]
3.      Kui tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv samasuguse toote müük puudub või on ebapiisav või kui erilise turuolukorra
tõttu ei ole võimalik seda nõuetekohaselt võrrelda, arvutatakse samasuguse toote normaalväärtus päritoluriigi tootmiskulude
alusel, millele lisatakse põhjendatud müügi-, üld- ja halduskulud ning kasum, või tavapärase kaubandustegevuse käigus asjakohase
kolmanda riigi suhtes kohaldatavate ekspordihindade alusel, tingimusel et kõnealused hinnad on tüüpilised. […]
[…]
7. a) Mitteturumajanduslikest riikidest pärineva impordi puhul määratakse normaalväärtus kolmandas turumajanduslikus riigis kehtiva
hinna või arvestusliku väärtuse alusel või hinna järgi, mis kehtib müügi puhul sellisest kolmandast turumajanduslikust riigist
teistesse riikidesse, k.a ühendusse, või kui see ei ole võimalik, siis mis tahes muul põhjendatud alusel, sealhulgas samasuguse
toote eest ühenduses tegelikult makstud või makstava hinna alusel, mida on vajaduse korral nõuetekohaselt kohandatud, et sisse
arvata põhjendatud kasumimarginaal.
[…]
b)      Hiina Rahvavabariigist, Vietnamist, Kasahstanist ning muudest mitteturumajanduslikest riikidest, mis on uurimise algatamise
kuupäeval [Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO)] liikmed, pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste osas
määratakse normaalväärtus kooskõlas lõigetega 1–6, kui ühe või mitme uurimisega hõlmatud tootja nõuetekohaselt põhjendatud
nõuete alusel ning vastavalt punktis c sätestatud kriteeriumidele ja menetlustele on näidatud, et selle tootja või nende tootjate
osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük turumajanduse tingimustes. Muudel juhtudel kohaldatakse punktis a
sätestatud eeskirju.
[…]”.
Algmääruse artikli 2 lõige 8 näeb ette:
„Ekspordihind on ekspordiriigist ühendusse ekspordiks müüdud toote eest tegelikult makstud või makstav hind.”
Algmääruse artikli 2 lõige 10 sätestab:
„Ekspordihinna ja normaalväärtuse vahel tehakse õiglane võrdlus. Võrreldakse samal kaubandustasandil enam-vähem samal ajal
toimunud müüki ning nõuetekohaselt võetakse arvesse hinna võrreldavust mõjutavaid erinevusi. Kui kindlaksmääratud normaalväärtus
ja ekspordihinnad ei ole võrreldavatel alustel, võetakse igal juhul eraldi kohanduste näol nõuetekohaselt arvesse neid tegurite
väidetavaid ja ilmnenud erinevusi, mis mõjutavad hindu ja hinna võrreldavust. Kohandamisel välditakse dubleerimist, eelkõige
seoses allahindluste, hinnavähendite, koguste ja kaubandustasandiga. Kui kindlaksmääratud tingimused on täidetud, võib kohandada
järgmisi tegureid.
[…]
i)      komisjonitasu
Kohandatakse vaatlusaluse müügiga seotud komisjonitasude erinevusi. Mõiste „komisjonitasu” hõlmab toote või samasuguse toote
müüja saadud hinnalisandit, kui sellise müüja funktsioonid on sarnased komisjonitasu alusel töötava esindaja omadega.
[…]”.

Vaidluse taust
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 8−24 on toodud vaidluse aluseks olev faktiline raamistik.
„Esialgne uurimismenetlus
8      Apellant Dongguan […] on Hiina õiguse alusel asutatud äriühing, kelle asukoht on Dongguan (Hiina). Ta toodab kangmehhanisme,
mida kasutatakse lehtede kinnitamisel kiirköitjatesse või kaustadesse.
9      Apellant müüb kogu oma toodangu World Wide Stationery Ltd‑le (edaspidi „WWS”) Leco Stationery Manufacturing Co. Ltd (edaspidi
„LECO”) vahendusel, kes on tema peamine aktsionär, kusjuures WWS ja LECO asuvad mõlemad Hongkongis (Hiina). WWS müüb seejärel
apellandi toodangu edasi klientidele Hiina turul ning ka väljaspool Hiinat, eksportides toodangut Euroopa Ühendusse ja kolmandatesse
riikidesse.
10      11. märtsil 2005 esitasid Euroopa Ühenduste Komisjonile kaebuse kolm ühenduse tootjat Interkov spol. s r.o., MI.ME.CA. Srl
ja NIKO – kovinarsko podjetje, d.d., Železniki, kes koos esindavad enam kui 50% kangmehhanismide kogutootmisest ühenduses.
Kaebust toetas IML Industria Meccanica Lombarda Srl (edaspidi „IML”). Kaebuses väideti, et Hiinast pärit kangmehhanismide
import toimus dumpinguhinnaga ja põhjustas seega ühenduse tootmisharule olulist kahju.
11      28. aprillil 2005 avaldati Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 103, lk 18) vastavalt algmääruse artiklile 5 teade dumpinguvastase
uurimise menetluse alustamise kohta seoses Hiinast pärit kangmehhanismide impordiga.
12      Pärast uurimismenetluse algatamist saatis komisjon kõigile teadaolevatele menetlusega seotud isikutele küsimustiku. Apellant
täitis selle küsimustiku ja esitas seejärel taotluse turumajandusliku kohtlemise saamiseks algmääruse artikli 2 lõike 7 punktide b
ja c alusel ning teise võimalusena individuaalse kohtlemise taotluse sama määruse artikli 9 lõike 5 alusel. Komisjon jättis
tema esimese taotluse rahuldamata, kuid teise rahuldas.
13      Komisjon palus 16. septembri 2005. aasta e-kirjas apellandil aidata teda Dongguani ja Hong Kongi kontrollkäigu ettevalmistamisel
17.–19. oktoobril 2005, et ta saaks uurimise raames läbi viia kontrolli. Komisjon saatis 4. oktoobri 2005. aasta faksis apellandile
ametliku kinnituse oma kontrollkäigu kohta. Siiski teavitas komisjon apellanti 5. oktoobri 2005. aasta e-kirjas sellest, et
ta pidi ettenägematute asjaolude tõttu plaanitud kontrollkäigu tühistama.
Ajutine määrus ja uurimismenetluse jätk
14      Komisjon võttis 26. jaanuaril 2006 vastu määruse (EÜ) nr 134/2006, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit kangmehhanismide
impordi suhtes ajutine dumpinguvastane tollimaks (ELT L 23, lk 13; edaspidi „ajutine määrus”). Selle määrusega kehtestati
alates 28. jaanuarist 2006 ajutine dumpinguvastane tollimaks 33,3% apellandi toodetud kangmehhanismide impordilt ning 48,1%
kõikide muude Hiinast pärit kangmehhanismide impordilt.
15      Kangmehhanismide normaalväärtus nende eksportivate tootjate jaoks, kelle suhtes sarnaselt apellandiga ei kohaldata turumajanduslikku
kohtlemist, määrati vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile a kindlaks kontrollitud teabe alusel, mille edastas analoogses
riigis tegutsev tootja. Selles suhtes järeldas komisjon esialgu, et Iraan oli kõige sobivam valik. Normaalväärtus arvutati
seega kaalutud keskmise müügihinnana, mida võttis Iraani siseriiklikul turul Iraani tootja, kes tegi koostööd sõltumatute
klientidega.
16      Kangmehhanismide ekspordihind ühendusse suunatud eksportmüügi korral, mille sooritasid eksportijad, kelle suhtes kohaldati
individuaalset kohtlemist, väljaspool ühendust asuvate seotud äriühingute vahendusel, määrati vastavalt algmääruse artikli 2
lõikele 8 kindlaks sõltumatutele klientidele ühenduses edasimüümise hindade alusel. Apellandi kangmehhanismide ekspordihind
määrati täpsemalt kindlaks hindade alusel, mida WWS kohaldas esimesele sõltumatule kliendile ühenduses, ja millest lahutati
12,6%, mis vastas teatud kuludele, mis tekkisid toote tehasest ühenduse piirile viimisega, see tähendab transpordi-, kindlustus-
ja käitlemiskulusid jms.
17      Ajutise määruse kohaselt võrreldi normaalväärtust ekspordihinnaga nii tehasest hankimise tasandil kui ka samal kaubandustasandil.
Selleks et tagada normaalväärtuse ja ekspordihinna õiglane võrdlus, võeti kooskõlas algmääruse artikli 2 lõikega 10 arvesse
hindasid ja hindade võrreldavust väidetavalt ja tõendatult mõjutavate tegurite erinevusi. Apellandi suhtes tehti algmääruse
artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohandus, kuna eksportmüük toimus sellise seotud äriühingu vahendusel, kelle asukoht oli
muus riigis kui asjaomane või väljaspool ühendust. See kohandus seisnes selles, et kangmehhanismide ekspordihinnast lahutati
18,6% WWS‑i müügi-, üld- ja halduskuludena, 1,8% LECO kuludena ning 5% nende kahe äriühingu põhjendatud kasumimarginaalina.
18      Apellant esitas 3. märtsil 2006 kirjalikud märkused ajutise määruse kohaldamise kohta. Oma kinnituste hulgas väitis apellant
esiteks, et WWS‑i kohaldatavast ekspordihinnast ei ole õige lahutada teatud summat müügi-, üld- ja halduskuludena ning ka
LECO ja WWS‑i kasumit, kuna normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlust ei oleks sel juhul tehtud samal turustamise tasandil.
Teiseks märkis ta, et seoses WWS‑i müügi-, üld- ja halduskulude arvutamisega on tehtud vigu ning eelkõige, et mõningaid otsese
müügi kulusid võeti arvesse kaks korda.
19      Apellant kuulati ära 21. aprilli 2006. aasta ärakuulamisel. Pärast seda ärakuulamist esitas apellant 26. aprillil 2006 täiendavad
kirjalikud märkused.
20      Komisjon edastas 24. mai 2006. aasta kirjas apellandile vastavalt algmääruse artikli 20 lõikele 1 lõpliku kokkuvõtte olulistest
faktilistest asjaoludest ja kaalutlustest, millele ta kavatses tugineda, et teha ettepanek lõplike tasakaalustavate tollimaksude
kehtestamiseks. Apellant esitas oma kirjalikud märkused selle dokumendi kohta 5. juuni 2006. aasta kirjas. Ta esitas ka suulisi
märkusi 21. juuni 2006. aasta ärakuulamisel. Lõpetuseks, komisjon vastas apellandi märkustele 3. juuli 2006. aasta kirjas
täiendavate kommentaaridega.
Lõplik määrus
21      Euroopa Liidu Nõukogu võttis 24. juulil 2006 vastu [lõpliku määruse]. Apellandile kohaldatavaks lõplikuks dumpingumarginaaliks
määrati 27,1% ning teistele tootjatele kohaldatavaks marginaaliks 47,4%.
22      Kangmehhanismide normaalväärtuse arvutamise osas leidis nõukogu lõplikus määruses, et pärast Iraani tootjalt saadud kogu teabe
uuesti analüüsimist tuleb järeldada, et see teave on puudulik ja/või vastuoluline ning seda ei saa seega lõplikul tasemel
kangmehhanismide normaalväärtuse arvutamisel kasutada. Niisiis kasutati vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile a
normaalväärtuse arvutamisel ühte teist põhjendatud alust. Selle kohta on lõplikus määruses märgitud, et kuna puudub teave
muude kolmandate maade kohta, kus kangmehhanisme toodetakse, otsustati, et kaebuses esitatud andmed ja ühenduse tootmisharu
andmed on kõige sobivamad alused kangmehhanismide normaalväärtuse kindlaksmääramiseks lõplikul tasemel. Lisaks nähtub lõplikust
määrusest, et uurimise käigus saadud spetsiifiliste kinnitatud andmete põhjal tehti kohandusi, eriti tooraine ja transpordi
hindade osas.
23      Ekspordihind määrati kindlaks vastavalt ajutises määruses esitatud meetodile (vt eespool punkt 16).
24      Lõpliku määruse kohaselt võrreldi normaalväärtust ja ekspordihindu nii tehasest hankimise tasandil kui ka samal kaubandustasandil.
Normaalväärtuse ja ekspordihinna õiglase võrdluse tagamiseks apellandi osas jäeti vastupidi tema esimesele väitele, mille
ta esitas 3. märtsi 2006. aasta kirjas, vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile i toimunud WWS‑i ekspordihinna kohandus
jõusse. Ühenduse institutsioonid kinnitasid oma seisukohta, et ühelt poolt apellandi ning teiselt poolt LECO ja WWS‑i vaheline
suhe oli samastatav sellise ettevõtja suhtega, kes töötab komisjonitasu alusel. Vaadates läbi apellandi 3. märtsi 2006. aasta
kirjas sisalduvat teist väidet, mis puudutab LECO ja WWS‑i teatud müügikulude kahekordset arvessevõtmist, leidis kinnitust
asjaolu, et nende kulude arvutamisel oli tehtud kirjaviga. See tõi kaasa WWS‑i müügi-, üld- ja halduskulude mahaarvamise vähenemise
18,6%‑lt 3,2%‑ni. Lõpuks seisnes ühenduse institutsioonide tehtud kohandus ekspordihinnast 3,2% lahutamises WWS‑i otsese müügi,
üld- ja halduskuludena, 1,8% LECO kuludena ning 5% nende kahe äriühingu põhjendatud kasumimarginaalina.”

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Dongguan esitas osalise tühistamise hagi, mis saabus Üldkohtusse 19. oktoobril 2006. Viienda koja esimees lubas 16. veebruari
2007. aasta määrusega komisjonil nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astuda. 19. aprilli 2007. aasta määrusega lubas ta IML‑il
nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Hagi põhjendamiseks esitas Dongguan kaks väidet.
Esimese väite esimese osa kohaselt on rikutud algmääruse artikli 2 lõiget 10, kuna institutsioonid võrdlesid normaalväärtust
ja kangmehhanismide ekspordihindu turustamise erinevatel tasanditel, ning teise osa kohaselt on rikutud hea halduse ja „hoolsa
kontrolli” põhimõtteid, kuna institutsioonid ei kontrollinud nõuetekohaselt neile esitatud andmeid. Teise väite kohaselt on
rikutud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a, kuna institutsioonid muutsid lõplikus määruses võrreldes ajutise määrusega
kangmehhanismide normaalväärtuse arvutamise meetodit, ilma et seda õigustaksid väga mõjuvad põhjused.
Seoses esimese väite esimese osaga, mida apellatsioonimenetlus ainsana puudutab, järeldas Üldkohus, et algmääruse artikli 2
lõike 10 alusel tehtud kohandus, mis seisnes ekspordihinnast müügikulu lahutamises, mis kaasnes Dongguani kangmehhanismide
turustamisega ühenduse turul, oli vajalik, et vältida tasakaalutust nimetatud kangmehhanismide normaalväärtuse ja ekspordihinna
võrdlemisel.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–53 tõdes Üldkohus muu hulgas:
„40      Kõigepealt olgu meenutatud, et institutsioonidel on kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike,
poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad peavad uurima (Euroopa Kohtu 27. septembri 2007. aasta otsus
kohtuasjas C‑351/04: Ikea Wholesale, EKL 2007, lk I‑7723, punkt 40, ning Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑221/05:
Huvis
vs
. nõukogu, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 38).
41      Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas on ühenduste kohtu kontroll institutsioonide
hinnangute üle piiratud menetlusnormidest kinnipidamise, vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulise õigsuse,
nende faktiliste asjaolude hindamisel ilmsete vigade puudumise ja võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega (vt Üldkohtu
28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑35/01: Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, EKL 2004, lk II‑3663, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 4. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T‑300/03: Moser Baer India
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk II‑3911, punkt 28 ning seal viidatud kohtupraktika). See piiratud kohtulik kontroll hõlmab eelkõige
valiku tegemist erinevate dumpingumarginaali arvutamise meetodite vahel ning toote normaalväärtuse hindamist (vt eespool punktis 40
viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
42      Lisaks nähtub kohtupraktika kohaselt nii algmääruse artikli 2 lõike 10 sõnastusest kui ka ülesehitusest, et ekspordihinda
või normaalväärtust võib kohandada vaid selleks, et võtta arvesse erinevusi, mis puudutavad tegureid, mis on seotud hindadega
ja mõjutavad seega nende võrreldavust (Üldkohtu 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑88/98: Kundan ja Tata
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk II‑4897, punkt 94). Teisisõnu tähendab see, et kohandamise eesmärk on taastada sümmeetria toote normaalväärtuse
ja ekspordihinna vahel, nii et kui kohandamine on toimunud õiguspäraselt, tähendab see, et taastatud on sümmeetria normaalväärtuse
ja ekspordihinna vahel. Seevastu kui kohandamine ei ole läbi viidud õiguspäraselt, tähendab see, et normaalväärtuse ja ekspordihinna
vahel on tekkinud asümmeetria (Üldkohtu 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑249/06: Interpipe Niko Tube ja Interpipe
NTRP
vs
. nõukogu, EKL 2009, lk II‑383, punktid 194 ja 195).
43      Selles kontekstis peab Üldkohus analüüsima küsimust, kas normaalväärtuse ja ekspordihinna arvutamisel järgiti institutsioonide
valitud võrdlustasandit, ning seejärel kontrollima, kas kohandamise tulemusel taastati sümmeetria nende kahe teguri võrdlemisel
või kas vastupidi tõi see kaasa võrdluse turustamise erinevatel tasanditel.
44      Käesolevas asjas tuleneb lõpliku määruse põhjendusest 22, et institutsioonid võrdlesid Hiinast pärit kangmehhanismide normaalväärtust
ja ekspordihinda samal turustamise tasandil, see tähendab tehasest hankimise tasandil. Täpsemalt hageja toodetud kangmehhanismide
osas on 3. juuli 2006. aasta kirjas täpsustatud, et nii nende toodete normaalväärtus kui ka ekspordihind määrati kindlaks
enne võimaliku vahendaja astumist müügiprotsessi, see tähendab enne LECO ja WWS‑i sekkumist hageja kangmehhanismide turustamisse.
45      Seejärel tuleb esiteks ekspordihinna osas märkida, et hageja ei eita, et tema puhul toimus arvutamine kooskõlas algmääruse
artikli 2 lõikega 8. Hageja möönab koos institutsioonidega nimelt, et tema kangmehhanismide ekspordihind vastab hindadele,
mida WWS kohaldab sõltumatutele klientidele ühenduse turul, nagu on kindlaks määratud lõpliku määruse põhjenduses 21 ning
nimetatud sättes sisalduva viite kaudu ajutise määruse põhjendustes 41 ja 42.
46      Teiseks leiab hageja normaalväärtuse osas seevastu, et kõnealune väärtus oleks tulnud kindlaks määrata vastavalt algmääruse
artikli 2 lõigetele 1 ja 3 ning see oleks pidanud seega vastama tema kangmehhanismide hinnale, nagu WWS kohaldab seda Hiina
siseriiklikul turul.
47      Selles osas tuleb meenutada, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti b sõnastusest tuleneb, et Hiinast pärinevate toodete normaalväärtuse
määramine sama määruse artikli 2 lõigetes 1–6 sätestatud korra kohaselt on piiratud eriliste üksikjuhtumitega, mille puhul
esitasid asjaomased tootjad neid puudutavas osas nõude, mis on vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c sätestatud
kriteeriumidele ja menetlustele nõuetekohaselt põhjendatud, et tõendada, et nende suhtes kehtivad turumajanduse tingimused
(vt selle kohta Üldkohtu 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑255/01: Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures
ja Zhejiang Yankon
vs
. nõukogu, EKL 2003, lk II‑4741, punkt 40).
48      Käesolevas asjas tuleb siiski tõdeda, et lõpliku määruse põhjenduse 14 kohaselt jäeti hageja algmääruse artikli 2 lõike 7
punkti b alusel esitatud taotlus rahuldamata. Seetõttu ei saanud hageja kangmehhanismide normaalväärtust tuvastada kui nende
toodete hindu hageja siseriiklikul turul, see tähendab hindu, mida WWS kohaldas Hiina turul, kuna oli kindlaks tehtud, et
nende toodetega ei tehtud tavapäraseid kaubandustehinguid.
49      Lisaks tuleb märkida, et hageja vastav viide eespool punktis 36 viidatud kohtuotsuse [kohtuasjas 250/85] Brother Industries
vs
. nõukogu punktidele 15–18 ei ole käesoleval juhul asjakohane. Kuigi Euroopa Kohus leidis selles otsuses, et institutsioonid
arvutasid õigesti Jaapanist pärit impordi normaalväärtuse lähtuvalt edasimüügi hindadest, mida turustaja kohaldas siseriiklikul
turul, põhines see hinnang asjaolul, et Jaapan on turumajanduslik riik.
50      Edasi tuleb tõdeda, et lõpliku määruse põhjenduse 17 kohaselt arvutati hageja toodetud kangmehhanismide normaalväärtus põhjendatud
alusel vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile a. Kohtupraktikast nähtuvalt on selle sätte eesmärk täpsemalt vältida
mitteturumajanduslikes riikides kehtivate hindade ja kulude arvessevõtmist, kuna seal ei ole need parameetrid turul valitsevate
jõudude tavapärane tagajärg (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 11. juuli 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑305/86
ja C‑160/87: Neotype Techmashexport
vs
. komisjon ja nõukogu, EKL 1990, lk I‑2945, punkt 26, ja 22. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑16/90: Nölle, EKL 1991,
lk I‑5163, punkt 10). Iseäranis hageja kangmehhanismide osas tuleneb 3. juuli 2006. aasta kirjast, et normaalväärtus arvutati
ühenduse analoogsete tootjate tootmis-, üld- ja halduskulude ning hinnangulise põhjendatud kasumi põhjal. Arvutamisel ei saanud
aga siiski arvesse võtta otsese müügi kulusid, kuna nagu hageja on korduvalt eelkõige komisjonile uurimise ajal saadetud küsimustiku
vastustes ning 5. juuni 2006. aasta kirjas möönnud, oli hageja toodete turustamine LECO ja WWS‑i ülesanne.
51      Sellest, kuidas hageja kangmehhanismide normaalväärtust arvutati, ja eelkõige sellest, et arvutamisel ei võetud arvesse müügikulusid,
tuleneb seega, et hageja kangmehhanismide normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlemisel oleks tekkinud tasakaalutus, kui institutsioonid
ei oleks algmääruse artikli 2 lõike 10 alusel teinud kohandust, lahutades ekspordihinnast müügikulu, mis kaasneb hageja kangmehhanismide
turustamisega ühenduse turul.
52      Seega tuleb jõuda järeldusele, et institutsioonid ei teinud ilmset hindamisviga, kui nad algmääruse artikli 2 lõike 10 alusel
kohandasid hageja toodetud kangmehhanismide ekspordihinda.
53      Eespool toodust lähtudes tuleb hageja esimese väite esimene osa tagasi lükata.”

Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Oma apellatsioonkaebuses palub Dongguan Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles sellega lükati tagasi esimeses kohtuastmes Dongguani esitatud esimese väite
esimene osa;
–        teha asja suhtes lõplik otsus, tühistades lõpliku määruse osas, milles sellega kehtestatakse Dongguani toodetud kangmehhanismide
suhtes dumpinguvastane tollimaks, mis ületab tollimaksu, mis oleks kohaldatav juhul, kui ekspordihinna vaidlustatud kohandust
ei oleks tehtud; ja
–        mõista käesoleva menetluse kohtukulud, sh esimese kohtuastme kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub vastuses apellatsioonkaebusele Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        teise võimalusena jätta hagi rahuldamata, ja
–        igal juhul mõista apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja Dongguanilt.
Komisjon kinnitab, et ta nõustub nõukogu seisukohaga.
IML toetab nõukogu nõudeid.

Apellatsioonkaebus
Oma ainsas väites palub Dongguan tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus lükkas tagasi esimese väite esimese
osa, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 2 lõiget 10, kuna institutsioonid võrdlesid kangmehhanismide normaalväärtust
ja ekspordihindu turustamise erinevatel tasemetel.

Poolte argumendid
Dongguani sõnul ei andnud Üldkohus õiget õiguslikku mõju mõistele „analoogne normaalväärtus”, nagu on määratletud algmääruse
artikli 2 lõike 7 punktis a.
Selle tulemusena tegi Üldkohus Dongguani arvates väära järelduse, et niisugune analoogne noormaalväärtus vastab sellele tasemele,
kus asjaomased kaubad väljuvad Hiinas asuvalt tootmisliinilt, kuigi ta leidis vaidlustatud kohtuotsuses endas, et nii kodumaise
kui ekspordi müügi-, üld- ja halduskulud kandis mitte Hiinas asuv äriühing, vaid sidusettevõtjad turumajanduslikus riigis,
s.o Hongkongis.
Dongguan väidab seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktide 38, 50, 60 ja 63 koos tõlgendamise tulemusel, et LECO ja WWS‑i
Hong Kongis kantud müügi-, üld- ja halduskulud kanti seoses eksportmüügiga ja müügiga Hiinas, ning et asjaolu, et Dongguanil
ei olnud Hiinas müügikulusid, ei ole vaidlustatud. Sellega seoses väidab viimati nimetatu, et algmääruse artikli 2 lõike 10
rikkumine tuleneb otseselt argumendist selle määruse artikli 2 lõike 7 punkti a rikkumise kohta.
Dongguani arvates ei ole asjaolu, et apellandi toodete turustamine oli tehtud LECO ja WWS‑i ülesandeks, kuidagi seotud normaalväärtuse
kindlaksmääramisega, kuna see väärtus on analoogne normaalväärtus ning seega ei põhinenud tema kantud kuludel. Järelikult
on väär vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 toodud Üldkohtu järeldus, et arvutamisel ei saanud arvesse võtta otsese müügi
kulusid, kuna Dongguani toodete turustamine oli LECO ja WWS‑i ülesanne.
Seevastu tõdemus, et LECO ja WWS‑i ülesandeks oli Dongguani toodete turustamine, oli asjakohane, et tuvastada apellandi turustusahelas
tasand, mille puhul algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a alusel kindlaksmääratud normaalväärtus on õige analoogne normaalväärtus.
Dongguani sõnul vastas õige tasand apellandi turustusahelas antud juhul „WWS‑ist hankimise” tasandile, st normaalväärtusele,
millega toodet tarnitakse esimest korda sõltumatule isikule siseturul.
Nõukogu meenutab, et asjaolusid, mida see väide puudutab, ei ole vaidlustatud. Ta väidab, et institutsioonid arvutasid arvestusliku
normaalväärtuse nõuetekohaselt „tehasest hankimise” tasandil äriühingu puhul, kes ei kandnud mingeid otsese müügi kulusid
seoses tema toodete müügiga siseturul, tuginedes ühenduse tootmisharu andmetele. Ekspordihind määrati kindlaks hinna alusel,
mida WWS võttis esimeselt sõltumatult kliendilt.
Institutsioonid kohandasid vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile i siiski Dongguani kohaldatavat ekspordihinda,
kuna Dongguan ei müünud oma tooteid otse sõltumatutele klientidele, vaid teostas kogu oma eksportmüügi kahe seotud müügiettevõtja,
st LECO ja WWS‑i vahendusel. Institutsioonid jõudsid selles küsimuses järeldusele, et ühelt poolt Dongguani ja teiselt poolt
tema seotud äriühingute LECO ja WWS‑i vaheline suhe oli samastatav sellise ettevõtja suhtega, kes töötab komisjonitasu alusel.
Nõukogu sõnul ei väitnud Dongguan, et institutsioonid rikkusid algmääruse artikli 2 lõikeid 1–3 ja lõike 7 punkti a, kuna
nad ei lisanud müügikulusid arvestuslikule normaalväärtusele. Viimaks leiab ta, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i
rikkumise väide tugineb eranditult kinnitusele, et normaalväärtus vastab „WWS‑ilt hankimise” tasandile. See kinnitus on ilmselgelt
väär ja igal juhul vastuvõetamatu, kuna sellega seatakse kahtluse alla Üldkohtu faktilised järeldused. Niisiis tuleb ka väide
algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i rikkumise kohta tagasi lükata.

Euroopa Kohtu hinnang
Olgu märgitud, et normaalväärtus ja ekspordihind määratakse kindlaks erinevate reeglite kohaselt ning järelikult ei tule kõnealuseid
müügi-, üld- ja halduskulusid käsitleda tingimata ühel ja teisel juhul samamoodi. Nende kahe väärtuse vahelisi võimalikke
erinevusi võib siiski arvesse võtta algmääruse artikli 2 lõikes 10 ette nähtud kohandamiste raames (vt selle kohta 7. mai
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑69/89: Nakajima
vs
. nõukogu, EKL 1991, lk I‑2069, punkt 73).
Sellega seoses nähtub nii algmääruse artikli 2 lõike 10 sõnastusest kui ka ülesehitusest, et ekspordihinda või normaalväärtust
võib kohandada vaid selleks, et võtta arvesse erinevusi, mis puudutavad tegureid, mis on seotud hindadega ja mõjutavad seega
nende võrreldavust, et tagada võrdluse tegemine samal turustamise tasemel.
Käesolevas asjas väidab Dongguan sisuliselt, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a kohaselt kindlaks määratud normaalväärtus
peab olema analoogne normaalväärtusega, mis vastab antud juhul „WWS‑ist hankimise” tasandile. Kuna asjaomane riik ei ole turumajanduslik
riik, peab vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile a kindlaks määratud normaalväärtus väidetavavalt olema analoogne
niisuguse normaalväärtusega, mis on kindlaks määratud turumajanduse tingimustel, mis vastab väärtusele, millega toode tarnitakse
esimest korda sõltumatule isikule siseturul, st esimesele sõltumatule kliendile.
Dongguan on seisukohal, et Üldkohus kiitis vaidlustatud kohtuotsuses heaks ekspordihinna vähendamise „WWS‑ist hankimise” tasandile
eelneval tasandil ning järelikult rikkus ta sümmeetria põhimõtet normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel, mis peab vastama
„WWS‑ist hankimise” tasandile, mis kujutab endast seega algmääruse artikli 2 lõike 10 rikkumist.
Käesolevas asjas nähtub lõpliku määruse põhjendusest 18, et normaalväärtus määrati kindlaks ühenduse tootmisharult pärit andmete
alusel. Vastavalt lõpliku määruse põhjendusele 21 kinnitati ajutise määruse põhjendustes 41 ja 42 esitatud metodoloogiat.
Lõpliku määruse põhjenduse 22 kohaselt viidi kangmehhanismide normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlus läbi „tehasest hankimise”
tasandil ja samal kaubandustasandil. Samast põhjendusest nähtub, et normaalväärtuse ja ekspordihinna õiglase võrdluse tegemiseks
võeti vastavalt algmääruse artikli 2 lõikele 10 arvesse nende tegurite väidetavaid ja ilmnenud erinevusi, mis mõjutavad hindu
ja hinna võrreldavust. Tegurid, mille puhul kohandamised heaks kiideti, puudutavad ühenduse turul Dongguani kangmehhanismide
turustamisest tulenevaid kulusid.
Siiski väidab Dongguan esiteks, viidates eespool viidatud kohtuotsusele Brother Industries
vs
. nõukogu (punktid 15–18), et peamine vaatlusalune küsimus puudutab turustusahelas selle tasandi kindlakstegemist, millele
peab vastama analoogne normaalväärtus algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a kohaselt, st turumajanduse tingimustel kindlaks
määratud normaalväärtus.
On tõsi, et kohtuotsusest tuleneb, et kuna normaalväärtuse arvutamise eesmärk on kindlaks teha toote müügihind, nagu see oleks
siis, kui seda toodet müüdaks selle päritoluriigis või ekspordiriigis, on erijuhtudel põhjendatud kasutada turustusvõrku kuuluva
turustaja edasimüügi hindu, kuna neid hindu saab pidada tavapärases kaubandustegevuses toimuva toote esmamüügi hinnaks. Siiski
oli kõnesolevas asjas asjaomane riik turumajanduslik riik. Seevastu käesoleval juhul arvutati kõnealuste kangmehhanismide
normaalväärtus käesoleva kohtuotsuse punktis 27 kirjeldatud põhjendatud alusel vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile a,
kuna asjaomane riik ei olnud turumajanduslik riik.
Kuigi algmääruse artikli 2 lõige 1 näeb ette üldpõhimõtte, mille kohaselt võetakse normaalväärtuse aluseks tavaliselt ekspordiriigi
sõltumatute klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad, ei nähtu algmääruse artikli 2 lõike 7
sõnastusest ega ülesehitusest või Euroopa Kohtu praktikast, et kui liidu institutsioonid määravad normaalhinna „mis tahes
muul põhjendatud alusel”, peab see normaalväärtus alati vastama normaalväärtusele, millega toode tarnitakse esimesele sõltumatule
kliendile. Selline tõlgendus piiraks liidu institutsioonide hindamispädevust seoses normaalväärtuse kindlaksmääramisega mitteturumajanduslike
riikide puhul (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale, punkt 40).
Seda järeldust ei muuda algmääruse artikli 2 lõige 3, mis puudutab vaid turumajanduslikes tingimustes tegutseva eksportiva
ettevõtja normaalväärtuse arvutamist.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb tunnistada, et institutsioonid on nõuetekohaselt arvutanud arvestusliku normaalväärtuse
„tehasest hankimise” tasandil, kuna kõnealune äriühing ei kanna mingeid otsese müügi kulusid seoses müügiga siseturul.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 järeldas Üldkohus, et Dongguani kangmehhanismide normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlemisel
oleks tekkinud tasakaalutus, kui institutsioonid ei oleks algmääruse artikli 2 lõike 10 alusel teinud kohandust, lahutades
ekspordihinnast müügikulu, mis kaasnes Dongguani kangmehhanismide turustamisega ühenduse turul, kuna müügikulusid ei võetud
arvesse normaalväärtuse kindlaksmääramisel.
Sellise kohanduse tegemiseks peavad institutsioonid aluseks võtma niisugused elemendid, nagu ühenduse turul Dongguani kangmehhanismide
turustamisest tulenevad müügikulud, mis võivad teatud määral mõjutada ekspordihinna ja normaalväärtuse võrdlust.
Antud juhul määrasid institutsioonid ekspordihinna kindaks hindade alusel, mida Dongguaniga seotud ettevõtjad võtsid esimeselt
sõltumatult kliendilt. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 täpsustab Üldkohus, et Dongguan möönab ja institutsioonid kinnitavad,
et tema kangmehhanismide ekspordihind vastab hindadele, mida WWS kohaldab sõltumatutele klientidele ühenduse turul.
Järelikult määrati arvestuslik normaalväärtus ja ekspordihind antud asjas kindlaks kahel eri turustamise tasandil, mis õigustas
kohandamist.
Seega tuleb järeldada, et institutsioonide tehtud kohanduse eesmärgil vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile i selle
arvessevõtmine, et Dongguani otsene müük sõltumatutele klientidele puudus, muutis võrreldavaks samal turustamise tasandil
normaalväärtuse ja ekspordihinna, et määrata kindlaks dumpingumarginaal vastavalt õiglase võrdluse nõuetele sama sätte alusel.
Sellest kohandusest tuleneb, et kumbki neist kahest elemendist ei sisalda otsese müügi kulusid.
Järelikult ei ole institutsioonid ega Üldkohus teinud viga, kui nad tegid algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kõnealuse
kohandamise.
Neil asjaoludel tuleb Dongguani ainus väide tagasi lükata.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu ja IML Industria Meccanica Lombarda
Srl on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Dongguan on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista. Kodukorra
artikli 69 lõike 4 alusel, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste suhtes, kannab komisjon,
kes on menetlusse astuja esimeses kohtuastmes, ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Liidu Nõukogu ja IML Industria Meccanica Lombarda Srl‑i kohtukulud välja Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg.
Co., Ltd‑lt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.