CELEX: 62009TJ0325
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Toimihenkilöt
Määräaikainen palvelussopimus
Kieltäytyminen uuden palvelussopimuksen tekemisestä tai määräaikaisen palvelussopimuksen jatkamisesta
Määräaikaista työtä koskeva puitesopimus
Direktiivi 1999/70/EY
Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 88 artikla
Komission päätös, joka koskee sen palveluksessa olevan muun kuin vakinaisen henkilöstön käytön enimmäisaikaa

Valituksessaan, joka on tehty unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 9 artiklan perusteella, valittajat vaativat
unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (toinen jaosto) yhdistetyissä asioissa F‑134/07
ja F‑8/08, Adjemian ym. vastaan komissio, 4.6.2009 antaman tuomion (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; jäljempänä
valituksenalainen tuomio), jossa tämä on hylännyt kanteet, joissa sitä vaadittiin ensinnäkin kumoamaan Euroopan yhteisöjen
komission päätökset, joissa kieltäydyttiin tekemästä muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen
ehdot) 3 b artiklassa tarkoitettujen avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden tehtäviä koskevia uusia
palvelussopimuksia tai uusimasta kantajien tällaisia aikaisempia palvelussopimuksia toistaiseksi voimassa oleviksi (jäljempänä
riitautetut yksittäispäätökset), ja toiseksi toteamaan määräaikaisen henkilöstön sopimusten enimmäiskestosta komission yksiköissä
28.4.2004 tehdyn komission päätöksen C (2004) 1597, joka on julkaistu 24.6.2004 hallinnollisissa tiedotteissa nro 75-2004
(jäljempänä 28.4.2004 tehty päätös), ja tarvittaessa palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan lainvastaiseksi.

Tosiseikat
Asian taustalla olevat tosiseikat on selostettu valituksenalaisen tuomion 11–21 kohdassa.

Asian käsittely ensimmäisessä oikeusasteessa ja valituksenalainen tuomio
Asian F‑134/07 kantajat, joiden nimet mainitaan valituksenalaisen tuomion liitteissä I, II ja III, vaativat virkamiestuomioistuimessa
3.12.2007 nostamassaan kanteessa ensinnäkin, että komission päätökset, jotka koskevat määräaikaisen henkilöstön sopimusten
enimmäiskestoa komission yksiköissä ja joihin 28.4.2004 tehty päätös kuuluu, on todettava lainvastaisiksi samoin kuin tarvittaessa
palvelussuhteen ehtojen 88 artikla, siltä osin kuin tässä rajoitetaan avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden
palvelussopimusten kestoa, ja toiseksi, että komission 22.8., 5.9., 30.10. ja 28.11.2007 tekemät päätökset, joissa se kieltäytyi
tekemästä uusia palvelussopimuksia tai uusimasta heidän aikaisempia palvelussopimuksiaan toistaiseksi voimassa oleviksi, on
kumottava, sekä kolmanneksi, että komission päätökset, joissa vahvistetaan heidän työehtonsa, on tarvittaessa kumottava, siltä
osin kuin heidän uudet palvelussopimuksensa tehtiin määräajaksi tai aikaisemmat palvelussopimuksensa uusittiin määräajaksi.
Asiassa F‑8/08 Colette Renier vaati virkamiestuomioistuimessa 22.1.2008 nostamassaan kanteessa, että komission 11.4.2007 tekemä
päätös on kumottava, siltä osin kuin hänen uuden palvelussopimuksensa, joka koski avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen
toimihenkilön tointa, kestoksi rajattiin 16.4.2007–15.12.2008.
Komissio esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 18.1.2008 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla asiassa F-134/07 oikeudenkäyntiväitteen.
Kantajat esittivät huomautuksensa oikeudenkäyntiväitteestä 15.2.2008. Virkamiestuomioistuin päätti 8.5.2008 antamassaan määräyksessä
käsitellä oikeudenkäyntiväitteen pääasian yhteydessä.
Euroopan unionin neuvosto pyysi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 14.2.2008 saapuneessa kirjeessään saada osallistua asian
F-8/08 oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia. Virkamiestuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi pyynnön
14.4.2008 antamallaan määräyksellä.
Neuvosto vaati virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 26.5.2008 saapuneessa pääasiaa koskevassa väliintulokirjelmässään asiassa
F‑8/08, että kanteessa esitetty väite palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan lainvastaisuudesta on hylättävä perusteettomana.
Kantajan huomautukset väliintulokirjelmästä saapuivat virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 8.9.2008. Komissio ei esittänyt huomautuksia
väliintulokirjelmästä.
Neuvosto pyysi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 4.4.2008 saapuneessa kirjeessään saada osallistua asian F-134/07 oikeudenkäyntiin
tukeakseen komission vaatimuksia. Virkamiestuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi pyynnön 7.5.2008 antamallaan
määräyksellä.
Neuvosto vaati virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 23.7.2008 saapuneessa väliintulokirjelmässään asiassa F‑134/07, että kanteessa
esitetty väite palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan lainvastaisuudesta on jätettävä tutkimatta neljän kantajan osalta ja että
se on joka tapauksessa tai muiden kantajien osalta hylättävä perusteettomana. Komissio vaati väliintulokirjelmästä esittämissään
huomautuksissa, jotka toimitettiin virkamiestuomioistuin kirjaamoon 5.9.2008, että kanne on jätettävä tutkimatta tai toissijaisesti
hylättävä perusteettomana. Kantajien huomautukset väliintulokirjelmästä toimitettiin virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 8.9.2008.
Asianosaisia kuultuaan virkamiestuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja yhdisti 18.11.2008 antamallaan määräyksellä asiat
F‑134/07 ja F‑8/08 suullista käsittelyä varten.
Valituksenalaisessa tuomiossa virkamiestuomioistuin yhdisti asiat F‑134/07 ja F‑8/08, hylkäsi kanteet ja määräsi, että kantajat
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että niiden on kunkin omassa asiassaan korvattava komission oikeudenkäyntikulut.

Valitus

Oikeudenkäyntimenettely
Valittajat tekivät tämän valituksen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.8.2009 toimittamallaan kirjelmällä.
Valituskirjelmää korjattiin 7.9.2009 ja täydennettiin 7.10.2009.
Kolmen valittajan peruutettua valituksensa muutoksenhakujaoston puheenjohtaja poisti asian osittain rekisteristä 30.10.2009.
Komissio toimitti vastineensa 15.1.2010.
Neuvosto toimitti 10.2.2010 vastineensa unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 141 artiklan mukaisesti.
Kirjallinen käsittely päättyi 15.2.2010, mikä annettiin tiedoksi valittajille 23.2.2010. Valittajat eivät pyytäneet lupaa
vastauksen esittämiseen työjärjestyksen 143 artiklan perusteella.
Valittajat esittivät 25.2.2010 päivätyllä kirjeellään työjärjestyksen 146 artiklan perusteella perustellun pyynnön, että heitä
kuultaisiin oikeudenkäynnin suullisessa vaiheessa.
Unionin yleinen tuomioistuin (muutoksenhakujaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja esittää työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä asianosaisille kirjallisen kysymyksen.
Nämä vastasivat kysymykseen asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 18.2.2011 pidetyssä
istunnossa.

Asianosaisten ja väliintulijan vaatimukset
Valittajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion,
–        hyväksyy heidän virkamiestuomioistuimessa esittämänsä kumoamisvaatimukset ja
–        velvoittaa komission korvaamaan sekä tässä oikeusasteessa että virkamiestuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää valituksen perusteettomana ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää valituksen perusteettomana ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Valituksella pyritään siihen, että valituksenalainen tuomio kumottaisiin koko tuomiolauselmansa osalta. Valittajat vetoavat
valituksensa tueksi viiteen valitusperusteeseen.
Ensimmäinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen ja Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen
(jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 ja 91 artiklan rikkomiseen sekä siihen, että valituksenalaisen tuomion perusteluissa on
loukattu oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan, siltä osin kuin virkamiestuomioistuin on päättänyt, että asiassa F‑134/07 nostetun
kanteen oli katsottava kohdistuvan vain hallinnollisten valitusten kohteena olleisiin päätöksiin eikä näiden valitusten hylkäämisestä
tehtyihin päätöksiin.
Toinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion perusteluja, joiden johdosta
virkamiestuomioistuin on päättänyt, että Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain
keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta
28.6.1999 annettu neuvoston direktiivi 1999/70/EY (EYVL L 175, s. 43; jäljempänä puitesopimus) ei sellaisenaan voinut luoda
komissiolle velvollisuuksia eikä olla perustana palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta
koskeville väitteille.
Kolmas valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion perusteluja, joiden johdosta
virkamiestuomioistuin on hylännyt palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta koskevat
väitteet, joiden mukaan EY 139 artiklan 2 kohdan mukaisesti direktiivillä 1999/70 täytäntöön pannussa puitesopimuksessa asetettuja
määräaikaiseen työsuhteeseen liittyviä tavoitteita ja vähimmäisvaatimuksia ei ole otettu huomioon.
Neljäs valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion perusteluja, joiden johdosta
virkamiestuomioistuin on hylännyt palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan lainvastaisuutta koskevan väitteen, jonka mukaan perusteluvelvollisuus
on lyöty laimin.
Viides valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion perusteluja, joiden johdosta
virkamiestuomioistuin on hylännyt väitteet, joilla riitautettujen yksittäispäätöksen lainmukaisuus kyseenalaistetaan suoraan.
Ensimmäinen valitusperuste
Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen ja rikkonut
henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklaa sekä loukannut valittajien oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin katsoessaan valituksenalaisen
tuomion 40 kohdassa, etteivät hallinnollisten valitusten hylkäämisestä tehdyt päätökset olleet henkilöstösääntöjen 90 ja 91
artiklassa tarkoitettuja valittajille vastaisia toimia, koska niissä pelkästään vahvistettiin riitautetut yksittäispäätökset,
ja ettei niillä siten ollut itsenäistä sisältöä.
Erittäin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklasta seuraa, että kanne, jonka henkilöstösäännöissä
tarkoitettu henkilö on nostanut nimittävän viranomaisen päätöksestä tai siitä, ettei nimittävä viranomainen ole toteuttanut
henkilöstösäännöissä edellytettyä toimenpidettä, voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos asianomainen on ensin tehnyt nimittävälle
viranomaiselle hallinnollisen valituksen, joka on ainakin osittain hylätty nimenomaisesti tai implisiittisesti. Palvelussuhteen
ehtojen 117 artiklan nojalla tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan analogisesti myös kanteeseen, jonka toimihenkilö nostaa viranomaisen,
jolla on oikeus tehdä palvelukseenottoa koskevat sopimukset (jäljempänä palvelussopimukset tekevä viranomainen), päätöksestä
tai siitä, ettei tämä viranomainen ole toteuttanut palvelussuhteen ehdoissa edellytettyä toimenpidettä.
Hallinnollinen valitus ja sen nimenomainen tai implisiittinen hylkääminen kuuluvat siten olennaisena osana monitahoiseen menettelyyn
ja ovat vain edellytys sille, että asia voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikka kanne koskee muodollisesti hallinnollisen
valituksen hylkäämistä, se vaikuttaa näin ollen siten, että asianomaiselle vastainen toimi, josta hallinnollinen valitus oli
tehty, saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi (asia 293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, Kok., s. 23, 7 ja 8
kohta), paitsi jos hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen ulottuvuus poikkeaa kyseisen valituksen kohteena
olleen toimen ulottuvuudesta (asia T‑281/04, Staboli v. komissio, tuomio 25.10.2006, Kok. H., s. I‑A‑2‑251 ja II‑A‑2‑1303,
26 kohta). Useaan otteeseen on katsottu, että nimenomainen päätös, jolla hallinnollinen valitus on hylätty, ei voinut sen
sisältö huomioon ottaen olla kantajan riitauttaman toimen vahvistava päätös. Näin on silloin, kun päätöksessä, jolla valitus
hylätään, kantajan tilanne tutkitaan uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä
muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä. Näissä tapauksissa valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin
kuuluva toimi, jonka tuomioistuin ottaa huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta (asia T-258/01, Eveillard v.
komissio, tuomio 10.6.2004, Kok. H., s. I‑A‑167 ja II‑747, 31 kohta; asia T-375/02, Cavallaro v. komissio, tuomio 7.6.2005,
Kok. H., s. I‑A‑151 ja II‑673, 63–66 kohta ja asia T‑377/08 P, komissio v. Birkoff, tuomio 9.12.2009, 50–59 ja 64 kohta, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) tai jota se pitää asianomaiselle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun
toimen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 33/79 ja 75/79, Kuhner v. komissio, tuomio 28.5.1980, Kok., s. 1677, 9 kohta; yhdistetyt
asiat T‑338/00 ja T‑376/00, Morello v. komissio, tuomio 12.12.2002, Kok. H., s. I‑A‑301 ja II‑1457, 35 kohta ja asia T-389/02,
Sandini v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 14.10.2004, Kok. H., s. I‑A‑295 ja II‑1339, 49 kohta).
Koska asianomaisen on henkilöstösääntöjen tai palvelussuhteen ehtojen järjestelmässä tehtävä hallinnollinen valitus päätöksestä,
jonka hän riitauttaa, ja nostettava kanne päätöksestä, jossa valitus on hylätty, unionin tuomioistuin on katsonut, että kanne
voidaan ottaa tutkittavaksi siitä riippumatta, kohdistuuko se pelkästään valituksen kohteena olleeseen päätökseen vai valituksen
hylkäämisestä tehtyyn päätökseen vai molempiin yhdessä, kunhan valitus on tehty ja kanne nostettu henkilöstösääntöjen 90 ja
91 artiklassa säädetyissä määräajoissa (224/87, Koutchoumoff v. komissio, tuomio 26.1.1989, Kok., s. 99, 7 kohta). Prosessiekonomian
periaatteen mukaan tuomioistuin voi kuitenkin päättää, ettei vaatimuksista, jotka kohdistuvat valituksen hylkäämisestä tehtyyn
päätöksen, ole aihetta lausua erikseen, jos se toteaa, että näillä vaatimuksilla ei ole itsenäistä sisältöä ja että ne tosiasiallisesti
vastaavat vaatimuksia, jotka kohdistuivat päätökseen, josta hallinnollinen valitus oli tehty (ks. vastaavasti edellä 32 kohdassa
mainittu asia Vainker v. parlamentti, tuomion 7 ja 8 kohta). Näin voi olla erityisesti silloin, kun tuomioistuin toteaa, että
hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyllä päätöksellä – mahdollisesti implisiittisyytensä vuoksi – pelkästään vahvistetaan
valituksen kohteena ollut päätös, ja kun sen kumoamisella ei näin ollen ole asianomaisen oikeudelliseen tilanteeseen mitään
sellaista vaikutusta, joka poikkeaisi valituksen kohteena olleen päätöksen kumoamisen vaikutuksesta.
Tässä tapauksessa valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, että virkamiestuomioistuin on edellä 32 kohdassa mainitussa asiassa
Vainker vastaan parlamentti annettuun tuomioon perustuvan oikeuskäytännön perusteella katsonut pääasiallisesti, ettei vaatimuksista,
joita asian F‑134/07 kantajat kohdistivat päätöksiin, joissa heidän hallinnolliset valituksensa oli hylätty, ollut aihetta
lausua, koska vaatimuksilla ei ollut itsenäistä sisältöä.
Liitteessä mainitut asian F‑134/07 kantajat arvostelevat ensimmäisessä valitusperusteessaan virkamiestuomioistuinta nimenomaan
siitä, ettei tämä lausunut vaatimuksista, jotka kohdistuivat heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin.
He väittävät, että nämä päätökset olivat uusia päätöksiä, koska palvelussopimukset tekevä viranomainen oli tehnyt ne tutkittuaan
heidän hallinnollista, oikeudellista ja henkilökohtaista tilannettaan perusteellisesti.
Kuten komissio on perustellusti todennut, asianomaiset valittajat eivät esitä ensimmäisen valitusperusteensa tueksi mitään
sellaista perustelua tai todistetta, jonka perusteella voitaisiin todeta, että heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä
tehdyt nimenomaiset päätökset eivät niiden sisältö huomioon ottaen olisi olleet riitautetut yksittäispäätökset vahvistavia
päätöksiä. Tämä ei kuitenkaan vaikuta tuomioiden perustelemista koskevaan velvollisuuteen, joka virkamiestuomioistuimella
on unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan mukaan, jota sovelletaan siihen tämän perussäännön liitteessä I olevan
7 artiklan 1 kohdan nojalla, sekä sen oman työjärjestyksen 79 artiklan mukaan. Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että virkamiestuomioistuimen
tuomiot on perusteltava riittävästi, jotta asianomaiset saavat selville syyt, joiden vuoksi se ei ole hyväksynyt heidän väitteitään
ja perustelujaan, ja jotta unionin yleinen tuomioistuin pystyy tutkimaan tuomion laillisuuden (ks. analogisesti asia C‑397/03 P,
Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I‑4429, 60 kohta ja asia
C‑311/05 P, Naipes Heraclio Fournier v. SMHV, tuomio 4.10.2007, 51–53 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Asianomaiset valittajat eivät kylläkään ole vedonneet valituksensa tueksi valitusperusteeseen, jonka mukaan valituksenalaista
tuomiota ei ole kyseessä olevilta osin perusteltu tai sen perustelut ovat riittämättömiä. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin
voi työjärjestyksensä 113 artiklan nojalla milloin tahansa tutkia omasta aloitteestaan, onko asia jätettävä tutkimatta ehdottoman
prosessinedellytyksen puuttumisen vuoksi. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustelujen puuttuminen tai niiden riittämättömyys
merkitsee olennaisen menettelymääräyksen rikkomista ja sitä on pidettävä sellaisena oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvana
perusteena, jonka tuomioistuin voi ottaa tai joka sen pitää ottaa huomioon omasta aloitteestaan (ks. asia C‑89/08 P, komissio
v. Irlanti ym., tuomio 2.12.2009, Kok., s. I‑11245, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), kunhan se on ensin kehottanut
asianosaisia esittämään huomautuksensa (ks. uudelleenkäsittely asiassa C‑197/09 RX‑II, M v. Euroopan lääkevirasto, tuomio
17.12.2009, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Asianomaiset valittajat ovat unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen (ks. edellä 19 kohta) antamassaan vastauksessa
väittäneet, että virkamiestuomioistuin on laiminlyönyt unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 7 artiklan
1 kohdassa tarkoitetun perusteluvelvollisuuden, koska se ei ole esittänyt valituksenalaisessa tuomiossa seikkoja, jotka se
otti huomioon katsoessaan yhtäältä, että valittajat olivat osoittaneet, että heillä oli intressi vaatia heidän hallinnollisten
valitustensa hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista, ja toisaalta, että kanteen oli katsottava kohdistuvan vain päätöksiin,
joista edellä mainitut valitukset oli tehty, eli riitautettuihin yksittäispäätöksiin.
Komission mukaan virkamiestuomioistuimen ei tarvinnut esittää päätelmälleen, jonka mukaan hallinnollisten valitusten hylkäämisestä
tehdyillä päätöksillä ei ollut itsenäistä sisältöä, mitään erityisiä perusteluja tosiseikat tai oikeudelliset seikat huomioon
ottaen. Viimeksi mainituilla päätöksillä ei ollut tutkittu asianomaisten tilannetta uudelleen uusien tosiseikkojen tai oikeudellisten
seikkojen perusteella. Näissä päätöksissä esitetyillä lisäperusteluilla ei myöskään ollut muuta tarkoitusta kuin riitautettujen
yksittäispäätösten vahvistaminen niin, että samalla vastataan asianomaisten hallinnollisissa valituksissaan esittämiin perusteisiin.
Neuvosto toteaa vastauksessaan, ettei virkamiestuomioistuin ollut velvollinen esittämään syitä, joiden vuoksi se katsoi, ettei
hallinnollisten valitusten hylkäämisestä tehdyillä päätöksillä ollut itsenäistä sisältöä, koska ei ollut tosiseikkoja eikä
oikeudellisia seikkoja, jotka olisivat tässä tapauksessa viitanneet siihen, että tästä olisi voinut olla epäilyjä. Neuvosto
katsoo joka tapauksessa, ettei valituksenalaista tuomiota pidä kumota perustelujen väitetyn puuttumisen vuoksi, koska tällä
ei ollut mitään vaikutusta tuomion sisältöön.
Toisin kuin komissio ja neuvosto väittävät tässä asiassa, virkamiestuomioistuin oli velvollinen esittämään valituksenalaisessa
tuomiossa tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joiden perusteella se pääasiallisesti katsoi, että lausunnon antaminen sen käsiteltäväksi
saatetussa kanteessa esitetyistä vaatimuksista raukeaa. Virkamiestuomioistuin ei ole valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa
kuitenkaan esittänyt syitä, joiden johdosta se katsoi, että asian F‑134/07 kantajien ”kumoamisvaatimuksilla, jotka kohdistuivat
muodollisesti” heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin, ”ei ollut itsenäistä sisältöä” suhteessa
vaatimuksiin, joita nämä kantajat olivat kohdistaneet riitautettuihin yksittäispäätöksiin.
Kun virkamiestuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa todennut, ”ettei voida kiistää, että edellä mainituilla
kantajilla on intressi vaatia heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista samaan aikaan
kuin heille vastaisten tointen [eli riitautettujen yksittäispäätösten] kumoamista”, se on sitä paitsi antanut vaikutelman,
että asian olosuhteissa vain ensin tehtyjen päätösten kumoaminen voisi tuottaa heille etua (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, GlaxoSmithKline Services, tuomio 6.10.2009, Kok., s. I‑9291, 23 kohta),
joka eroisi määritelmällisesti edusta, jota jälkimmäisten päätösten kumoaminen tuottaisi heille.
Koska valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset ja jopa ristiriitaiset, unionin yleinen tuomioistuin ei pysty
tutkimaan, onko virkamiestuomioistuin voinut perustellusti katsoa, että lausunnon antaminen raukeaa niiden vaatimusten osalta,
joita asianomaiset kantajat olivat kohdistaneet heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin, eikä
näin ollen ratkaisemaan ensimmäistä valitusperustetta.
Tästä seuraa, että valituksenalainen tuomio on perusteluvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi kumottava, siltä osin kuin siinä
katsotaan, että lausunnon antaminen raukeaa niiden vaatimusten osalta, joita asian F‑134/07 kantajat, joiden nimet mainitaan
tämän tuomion liitteessä, olivat kohdistaneet heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin.
Toinen valitusperuste
Toisessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on
hylätessään valittajien väitteet, joiden mukaan palvelussuhteen ehtojen 88 artikla ja 28.4.2004 tehty päätös ovat lainvastaisia,
koska niissä annetaan toimielimille toimivalta tehdä perättäisiä määräaikaisia palvelussopimuksia, tukeutunut valituksenalaisen
tuomion 85–87 kohdassa etenkin toteamukseen, että yleisesti direktiivissä ja erityisesti direktiivissä 1999/70 ei voitu sellaisenaan
asettaa toimielimille ja tässä tapauksessa komissiolle velvollisuuksia.
On ensiksi vastattava komission ja neuvoston tästä valitusperusteesta esittämiin oikeudenkäyntiväitteisiin, jotka perustuvat
yhtäältä siihen, että valitusperusteessa esitetään EY 10 artiklan rikkomista koskeva väite, joka kohdistuu nimenomaisesti
komission ehdottamaan hallinnolliseen uudistukseen, jonka neuvosto hyväksyi henkilöstösääntöjen ja palvelussuhteen ehtojen
muuttamisesta 22.3.2004 antamallaan asetuksella (EY) N:o 723/2004 (EUVL L 124, s. 1), eikä valituksenalaiseen tuomioon, ja
toisaalta siihen, että valitusperusteessa esitetään virkamiestuomioistuimen tekemää oikeudellista virhettä koskeva väite,
jonka tueksi ei ole esitetty mitään oikeudellisia perusteluja.
Kuten edellä 45 kohdassa on todettu, valituskirjelmästä ilmenee kuitenkin, että toinen valitusperuste kohdistuu valituksenalaiseen
tuomioon ja perustuu oikeudellisiin perusteluihin, jotka täyttävät työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan c alakohdassa asetetut
edellytykset.
Tästä seuraa, että komission ja neuvoston oikeudenkäyntiväitteet on hylättävä perusteettomina.
Siltä osin kuin on toiseksi kysymys valitusperusteen asiasisällöstä, on tähdennettävä, että neuvosto on EY 283 artiklan mukaisesti
vahvistanut palvelussuhteen ehdot henkilöstösääntöjen ja palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta sekä yhteisöjen virkamiehiin
tilapäisesti sovellettavien erityisten toimenpiteiden laatimisesta 29.2.1968 annetulla neuvoston asetuksella (ETY, Euratom,
EHTY) N:o 259/68 (EYVL L 56, s. 1), jota on muutettu useaan kertaan. Tällä asetuksella pyritään – kuten sen 1 artiklasta ilmenee
– sääntelemään Euroopan yhteisöjen ja niiden henkilöstön välisiä oikeudellisia suhteita. EY 249 artiklan toisen kohdan mukaan
asetuksen säännökset, muun muassa palvelussuhteen ehtojen 88 artikla, pätevät yleisesti ja ovat kaikilta osiltaan velvoittavia,
ja niitä sovelletaan sellaisinaan kaikissa jäsenvaltioissa.
On samoin todettava, että kuten 28.4.2004 tehdyn päätöksen ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, päätös on tehty niiden
sääntöjen täytäntöön panemiseksi, joilla säännellään komission ja sen sopimussuhteisen määräaikaisen henkilöstön suhteita.
Päätöksessä on tarkoitus vahvistaa sääntöjä, jotka koskevat sen laajan harkintavallan käyttämistä, joka komissiolla on palvelussopimukset
tekevänä viranomaisena palvelussuhteen ehdoissa asetetuissa puitteissa, ja se on tämän perusteella sisäinen ohje, vaikka sitä
ei voidakaan pitää palvelussuhteen ehtojen 126 artiklassa tarkoitettuna yleisenä täytäntöönpanomääräyksenä. Näin ollen 28.4.2004
tehtyä päätöstä on pidettävä käytännesääntönä, jonka komissio on asettanut itselleen ja josta se ei voi syitä esittämättä
poiketa, sillä muutoin se loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (ks. analogisesti asia T‑2/90, Ferreira de Freitas v.
komissio, tuomio 7.2.1991, Kok., s. II‑103, 56 ja 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten virkamiestuomioistuin on perustellusti huomauttanut valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, direktiivi 1999/70 on sitä
vastoin osoitettu jäsenvaltioille eikä toimielimille. Tämän vuoksi ei voida katsoa, että direktiivin säännöksissä sellaisinaan
asetettaisiin toimielimille velvollisuuksia, jotka koskevat niiden lainsäädäntö- tai päätöksentekovallan käyttöä (ks. vastaavasti
ja analogisesti asia C‑25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I‑8349, 24 kohta ja asia T‑495/04, Belfass v. neuvosto, tuomio
21.5.2008, Kok., s. II‑781, 43 kohta).
Tästä seuraa, että direktiivin 1999/70 säännöksistä, joilla puitesopimus pannaan täytäntöön, ei voi sellaisinaan seurata neuvostolle
tai komissiolle velvollisuuksia, jotka koskevat sitä, miten nämä käyttävät lainsäädäntö- tai päätöksentekovaltaansa säännelläkseen
Euroopan yhteisöjen ja niiden henkilöstön suhteita. Direktiivin säännökset eivät sellaisinaan myöskään voi olla perusta palvelussuhteen
ehtojen 88 artiklan tai 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta koskevalle väitteelle.
Toinen valitusperuste on siten hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat katsovat, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on
valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa hylännyt väitteet, joiden mukaan palvelussuhteen ehtojen 88 artikla ja 28.4.2004 tehty
päätös ovat lainvastaisia, koska niissä ei ole otettu huomioon direktiivillä 1999/70 täytäntöön pannussa puitesopimuksessa
asetettuja määräaikaiseen työsuhteeseen liittyviä tavoitteita ja vähimmäisvaatimuksia.
Tämä valitusperuste nostaa itse asiassa esiin kysymyksen siitä, voidaanko – ja millä edellytyksillä – direktiiviin 1999/70,
jolla puitesopimus pannaan täytäntöön, vedota sellaisen toimielimiä sitovan velvollisuuden olemassaolon toteamiseksi tai ulottuvuuden
täsmentämiseksi, joka voisi itsessään toimia perustana lainvastaisuusväitteelle, joka kohdistuu riitautettujen yksittäispäätöksen
perustana käytettyihin palvelussuhteen ehtojen 88 artiklaan ja 28.4.2004 tehtyyn päätökseen, siltä osin kuin nämä estävät
sen, että palvelussopimukset tekevä viranomainen voisi muuttaa perättäiset määräaikaiset palvelussopimukset, jotka koskevat
vakinaisten tehtävien pysyvää hoitamista, toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi.
Tältä osin on täsmennettävä, että vaikka direktiivin 1999/70 säännöksistä, joilla puitesopimus pannaan täytäntöön, ei voi
sellaisinaan seurata neuvostolle tai komissiolle velvollisuuksia, jotka koskevat sitä, miten nämä käyttävät lainsäädäntö-
tai päätöksentekovaltaansa säännelläkseen Euroopan yhteisöjen ja niiden henkilöstön suhteita, eivätkä nämä säännökset voi
myöskään olla perusta palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan tai 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta koskevalle väitteelle
(ks. edellä 52 kohta), tässä direktiivissä asetettuihin sääntöihin tai ilmaistuihin periaatteisiin voidaan tästä huolimatta
vedota näitä toimielimiä vastaan, silloin kun säännöt ja periaatteet ovat itsessään vain erityinen ilmaus EY:n perustamissopimuksen
perustavanlaatuisista säännöistä ja yleisistä periaatteista, jotka velvoittavat kyseisiä toimielimiä suoraan (ks. vastaavasti
edellä 51 kohdassa mainittu asia Rinke, tuomion 24–28 kohta). Oikeusyhteisössä oikeuden yhdenmukainen soveltaminen on nimittäin
perusvaatimus (yhdistetyt asiat C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ja C‑194/04, ABNA ym., tuomio 6.12.2005, Kok., s. I‑10423, 104
kohta) ja laillisuusperiaate koskee kaikkia oikeussubjekteja. Toimielinten on siten noudatettava niihin sovellettavia EY:n
perustamissopimuksen sääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita samalla tavalla kuin kaikkien oikeussubjektien (ks. vastaavasti
asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 18–21 kohta ja asia T‑195/08, Antwerpse Bouwwerken
v. komissio, tuomio 10.12.2009, Kok., s. II‑4439, 55 kohta).
Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa, että palvelussuhteen sääntöjä ja 28.4.2004 tehtyä päätöstä on tulkittava mahdollisimman
suuressa määrin niin, että oikeutta sovelletaan yhdenmukaisesti ja että ne ovat sopusoinnussa direktiivillä 1999/70 täytäntöön
pantujen puitesopimuksen tavoitteiden ja määräysten kanssa, kuten virkamiestuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion
117 ja 118 kohdassa, mutta vain siltä osin kuin nämä tavoitteet ja määräykset ovat itsessään erityinen ilmaus EY:n perustamissopimuksen
perustavanlaatuisista säännöistä ja yleisistä oikeusperiaatteista, jotka velvoittavat toimielimiä suoraan.
Tässä asiassa virkamiestuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 122 ja 123 kohdassa, että ”puitesopimuksella pyrit[tiin]
rajoittamaan [määräaikaisten] työsuhteiden ryhmän perättäistä käyttöä, jota pidetään työntekijöihin kohdistuvien väärinkäytösten
mahdollisena alkusyynä, ottamalla käyttöön tietty määrä vähimmäissuojasäännöksiä, joilla pyritään estämään työntekijöiden
aseman heikkeneminen”, ja että ”puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa pyrit[tiin] erityisesti ’[p]erättäisten määräaikaisten
työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämise[een]’”.
Oikeuden väärinkäytön kiellon periaate, jonka mukaan kukaan ei saa vedota oikeussääntöihin käyttääkseen niitä väärin, kuuluu
yleisiin oikeusperiaatteisiin, joiden noudattamisen tuomioistuimet varmistavat (ks. vastaavasti asia C‑162/07, Ampliscientifica
ja Amplifin, tuomio 22.5.2008, Kok., s. I‑4019, 27, 30 ja 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T‑271/04, Citymo v.
komissio, tuomio 8.5.2007, Kok., s. II‑1375, 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On lisäksi todettava, että oikeudellisten kehysten luominen sen estämiseksi, että oikeutta käytetään väärin turvautumalla
perättäisiin määräaikaisiin työsopimuksiin tai -suhteisiin, on tavoite, jonka lainsäätäjä on tunnustanut direktiivissä 1999/70
ja jonka täyttämiseen se on kannustanut. Se, että oikeuden väärinkäyttöön tällä alalla puututaan, vastaa lisäksi tavoitteisiin,
joita yhteisö ja jäsenvaltiot ovat, ottaen huomioon sosiaaliset perusoikeudet sellaisina kuin ne ovat Torinossa 18.10.1961
allekirjoitetussa Euroopan sosiaalisessa peruskirjassa ja vuoden 1989 työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevassa
yhteisön peruskirjassa, asettaneet itselleen EY 136 artiklassa ja joihin kuuluvat työntekijöiden elin- ja työolojen kohentaminen
sekä heidän riittävä sosiaalinen suojelemisensa.
Tästä seuraa, että kun lainsäätäjä käyttää EY 283 artiklaan perustuvaa lainsäädäntövaltaansa vahvistaakseen palvelussuhteen
ehdot ja kun palvelussopimukset tekevä viranomainen käyttää laajaa harkintavaltaansa palvelussuhteen ehtojen säännöksissä
asetetuissa puitteissa, niiden on Euroopan yhteisöjen ja näiden henkilöstön välisiä suhteita säänteleviä sääntöjä antaessaan
tai täytäntöön pannessaan estettävä perättäisten määräaikaisten palvelussopimusten tekemisestä mahdollisesti johtuva oikeuden
väärinkäyttö niiden EY 136 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden mukaisesti, jotka koskevat työntekijöiden elin- ja työolojen
kohentamista ja heidän riittävää sosiaalista suojelemistaan.
Koska virkamiestuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa siten todennut, että direktiivillä 1999/70 täytäntöön pannun
puitesopimuksen ja tarkemmin sen 5 lausekkeen 1 kohdan tavoitteet ja vähimmäisvaatimukset olivat erityisiä ilmauksia oikeuden
väärinkäytön kiellon periaatteesta, joka on yleinen oikeusperiaate, virkamiestuomioistuimella oli perusteltua syytä selvittää
palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta koskevia väitteitä aineellisesti tutkiessaan,
missä määrin kyseistä artiklaa ja päätöstä voitiin tulkita puitesopimuksen tavoitteiden ja vähimmäisvaatimusten mukaisesti
ja viime kädessä oikeuden väärinkäytön kiellon periaatteen mukaisesti.
Tästä seuraa, että komission ja neuvoston päinvastaiset väitteet ja perustelut on hylättävä perusteettomina.
Näin ollen on vielä tutkittava, onko virkamiestuomioistuin tehnyt valittajien väittämin tavoin oikeudellisen virheen, kun
se on valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa hylännyt palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdyn päätöksen lainvastaisuutta
koskevat väitteet, vaikka kyseistä artiklaa ja päätöstä ei ollut tulkittu tai – joka tapauksessa – ei pystytty tulkitsemaan
direktiivillä 1999/70 täytäntöön pannun puitesopimuksen määräaikaista työtä koskevien tavoitteiden ja vähimmäisvaatimusten
mukaisesti, koska artikla ja päätös eivät olleet sen toimielimiä sitovan velvollisuuden mukaisia, jonka perusteella näiden
on lainsäädäntö- tai päätöksentekovaltaansa käyttäessään estettävä perättäisten määräaikaisten palvelussopimuksen väärinkäyttö
henkilöstöalalla.
On kuitenkin otettava huomioon, että valittajat ovat kiistäneet palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdyn päätöksen
laillisuuden esittämällä EY 241 artiklassa tarkoitetun lainvastaisuusväitteen asiassa, joka koskee niiden riitautettujen yksittäispäätösten
laillisuutta, joissa palvelussopimukset tekevä viranomainen on kieltäytynyt tekemästä avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten
toimihenkilöiden tehtäviä koskevia uusia palvelussopimuksia tai uusimasta valittajien tällaisia aikaisempia palvelussopimuksia
toistaiseksi voimassa olevina sopimuksina ja tehnyt ne määräaikaisina. EY 241 artiklassa annettu mahdollisuus vedota siihen,
ettei riitautetun soveltamistoimen oikeudellisena perustana olevaa asetusta tai yleisesti sovellettavaa tointa voida soveltaa,
ei kuitenkaan ole itsenäinen kanneoikeus, vaan sitä voidaan käyttää vain liitännäisesti. EY 241 artiklaan ei voida vedota,
jos pääasiallista kanneoikeutta ei ole (asia 33/80, Albini v. neuvosto ja komissio, tuomio 16.7.1981, Kok., s. 2141, 17 kohta;
yhdistetyt asiat 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 ja 10/84, Salerno ym. v. komissio ja neuvosto, tuomio 11.7.1985, Kok., s. 2523,
36 kohta ja asia T‑154/94, CSF ja CSME v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok., s. II‑1377, 16 kohta). Tästä seuraa, että tämä
valitusperuste voi koskea vain sitä, onko virkamiestuomioistuin tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellisen virheen
katsoessaan, että palvelussuhteen ehtojen 88 artiklalla ja 28.4.2004 tehdyllä päätöksellä ei loukattu neuvoston ja komission
velvollisuutta estää lainsäädäntö- tai päätöksentekovaltaansa käyttäessään oikeuden väärinkäyttö, joka johtuu perättäisten
määräaikaisten palvelussopimusten tekemisestä, koska kyseisessä artiklassa ja päätöksessä ei aseteta palvelussopimukset tekevälle
viranomaiselle velvollisuutta muuttaa perättäiset määräaikaiset palvelussopimukset, jotka ovat koskeneet vakinaisten tehtävien
pysyvää hoitamista, toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi.
Tältä osin on korostettava, että vaikka lainsäätäjän on estettävä tehokkaasti se, että palvelussopimukset tekevä viranomainen
käyttää perättäisiä määräaikaisia sopimuksia väärin, tällä viranomaisella kuitenkin on EY 249 artiklan toisen kohdan nojalla
täysi vapaus valita tältä osin sopivimmat muodot ja keinot. Direktiivin 1999/70 säännöksistä, sellaisina kuin niitä on täsmennetty
oikeuskäytännössä, ilmenee siten, että velvollisuus estää perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden tekemisestä
johtuva oikeuden väärinkäyttö voidaan täyttää eri tavoin ja erityisesti toteuttamalla toimenpiteitä, joissa joko säädetään,
että tällaisten työsopimusten tai -suhteiden uusimisen on oltava perusteltua objektiivisten syiden vuoksi, tai rajoitetaan
perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden enimmäiskokonaiskestoa taikka rajoitetaan tällaisten työsopimusten
tai -suhteiden uusimiskertojen määrää. On sitä vastoin todettu, ettei tämän velvollisuuden noudattaminen edellytä, että on
säädettävä määräaikaisten työsopimusten muuttamisesta toistaiseksi voimassa oleviksi, ainakaan jos kyseisessä lainsäädännössä
säädetään toimenpiteistä, joilla on tarkoitus estää tehokkaasti perättäisten määräaikaisten sopimusten väärinkäyttö, ja toimenpiteistä,
joilla tällaisesta väärinkäytöstä pystytään määräämään asianmukaisesti seuraamus ja samalla poistamaan asianomaiselle henkilölle
aiheutuneet vahingot (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C‑212/04, Adeneler ym., tuomio 4.7.2006, Kok., s. I‑6057, 91 ja
102 kohta ja asia C‑53/04, Marrosu ja Sardino, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I‑7213, 47 ja 53 kohta).
Jäljempänä olevista 77–86 kohdasta ilmenee kuitenkin, että palvelussuhteen ehtojen säännöksissä, jotka koskevat väliaikaisen
toimihenkilön, ylimääräisen toimihenkilön, sopimussuhteisen toimihenkilön tai avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen
toimihenkilön palvelussopimuksen tekemistä ja uusimista, palvelussopimukset tekevää viranomaista kielletään tekemästä perättäisiä
määräaikaisia palvelussopimuksia, jotka koskevat vakinaisten tehtävien pysyvää hoitamista. Jäljempänä olevasta 87 kohdasta
ilmenee lisäksi, että jos palvelussopimukset tekevä viranomainen on tehnyt perättäisiä määräaikaisia sopimuksia vakinaisten
tehtävien pysyvästä hoitamisesta, tämä väärinkäyttö voidaan korjata ja asianomaiselle aiheutunut haitta voidaan poistaa luokittelemalla
palvelussopimus uudelleen palvelussuhteen ehtojen säännösten mukaisesti, mikä voi johtaa erityisesti siihen, että perättäiset
määräaikaiset palvelussopimukset muuttuvat toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi.
Virkamiestuomioistuin ei siten ole tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa valittajien väittämää oikeudellista virhettä, kun
se on katsonut, että palvelussuhteen ehtojen 88 artiklalla ja 28.4.2004 tehdyllä päätöksellä ei loukattu neuvoston ja komission
velvollisuutta estää tehokkaasti oikeuden väärinkäyttö, joka voi seurata siitä, että palvelussopimukset tekevä viranomainen
tekee perättäisiä määräaikaisia palvelussopimuksia, jotka koskevat vakinaisten tehtävien pysyvää hoitamista, ja niiden velvollisuutta
määrätä tehokkaasti seuraamus tästä väärinkäytöstä.
Kolmas valitusperuste on tämän vuoksi hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Neljännessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen hylätessään
palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan lainvastaisuutta koskevan väitteen, joka perustui perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin,
katsoen, että asetuksen N:o 723/2004 36 perustelukappaleeseen sisältyvät perustelut riittivät osoittamaan, että tavoite, johon
uuden avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden ura-alueen perustamisella pyrittiin, oli perusteltu,
ja lisäksi, että erityisiä perusteluja ei edellytetty, koska palvelussuhteen ehtojen 88 artiklalla luettuna yhdessä palvelussuhteen
ehtojen 3 b artiklan kanssa – viimeksi mainittu puolestaan luettuna puitesopimuksen 5 lausekkeen valossa – ei vahingoitettu
määräaikaista työtä koskevia puitesopimuksen tavoitteita eikä rikottu puitesopimuksessa tällaisen työn osalta asetettuja vähimmäisvaatimuksia.
Koska valittajat riitauttavat sen, ettei palvelussopimukset tekevä viranomainen tehnyt uusia palvelussopimuksia tai uusinut
heidän aikaisempia palvelussopimuksiaan toistaiseksi voimassa oleviksi, on todettava, että valittajat arvostelevat palvelussuhteen
ehtojen 88 artiklan perustelujen puuttumiseen perustuvalla lainvastaisuusväitteellään sitä, ettei lainsäätäjä tuonut esiin
syitä, joiden vuoksi se ei asettanut palvelussopimukset tekevälle viranomaiselle yleistä velvollisuutta muuttaa perättäisiä
määräaikaisia palvelussopimuksia, jotka koskevat vakinaisten tehtävien pysyvää hoitamista, toistaiseksi voimassa olevaksi
sopimukseksi.
Virkamiestuomioistuin on tämän lainvastaisuusväitteen hylätäkseen todennut valituksenalaisen tuomion 141 kohdassa, että tässä
tapauksessa ei edellytetty erityisiä perusteluja etenkään sen vuoksi, että – kuten valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa
on todettu – palvelussuhteen ehtojen 88 artiklalla ei vahingoiteta määräaikaista työtä koskevia puitesopimuksen tavoitteita
eikä rikota puitesopimuksessa tällaisen työn osalta asetettuja vähimmäisvaatimuksia.
Siltä osin kuin neljättä valitusperustetta voidaan tulkita niin, että siinä tuodaan esiin itse asiassa oikeudellinen virhe,
jonka virkamiestuomioistuin on tehnyt, kun se ei ole valituksenalaisessa tuomiossa todennut, että lainsäätäjän oli EY 253
artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuuden nojalla esitettävä syyt, joiden vuoksi se ei ollut asettanut palvelussopimukset
tekevälle viranomaiselle yleistä velvollisuutta muuttaa perättäiset määräaikaiset palvelussopimukset, jotka koskevat vakinaisten
tehtävien pysyvää hoitamista, toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, on korostettava, että kuten edellä olevasta 67
kohdasta ilmenee, virkamiestuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa pääasiallisesti,
ettei lainsäätäjän tarvinnut säätää tällaisesta velvollisuudesta, koska palvelussuhteen ehtojen säännösten perusteella on
mahdollista estää tehokkaasti oikeuden väärinkäyttö, joka voi seurata siitä, että palvelussopimukset tekevä viranomainen tekee
perättäisiä määräaikaisia palvelussopimuksia, jotka koskevat vakinaisten tehtävien pysyvää hoitamista, ja määrätä tehokkaasti
seuraamus tästä väärinkäytöstä, ja koska nämä säännökset voivat tilanteen mukaan jopa johtaa siihen, että nämä palvelussopimukset
muuttuvat toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi. Virkamiestuomioistuin on siten samaten perustellusti katsonut valituksenalaisen
tuomion 141 ja 142 kohdassa, ettei lainsäätäjän tarvinnut esittää syitä, joiden vuoksi se ei ollut säätänyt kyseisestä yleisestä
velvollisuudesta.
Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Viides valitusperuste
Viidennessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että virkamiestuomioistuin on tehnyt useita oikeudellisia virheitä
valituksenalaisen tuomion perusteluissa, joiden perusteella se on hylännyt väitteet, joilla kyseenalaistettiin suoraan niiden
riitautettujen yksittäispäätösten laillisuus, joissa palvelussopimukset tekevä viranomainen oli kieltäytynyt tekemästä uusia
palvelussopimuksia tai uusimasta valittajien aikaisempia palvelussopimuksia toistaiseksi voimassa oleviksi.
Jotta voitaisiin vastata valittajien viidennessä valitusperusteessa esittämiin väitteisiin, on muistutettava henkilöstöalan
eri palvelussopimustyyppien käsitteistä ja tunnuspiirteistä, tai täsmennettävä näitä, sellaisina kuin näistä sopimustyypeistä
säädetään henkilöstösäännöissä tai palvelussuhteen ehdoissa.
Aluksi on korostettava, että henkilöstösääntöjen 1 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite ”vakinai[nen] vir[ka] – – yh[dessä]
yhteisöjen toimielimistä” kattaa vain virat, jotka on nimenomaisesti määrätty ”vakinaisiksi” talousarviossa tai joista on
siinä käytetty samantapaista nimitystä (asia 18/63, Schmitz v. ETY, tuomio 19.3.1964, Kok., s. 163, erityisesti s. 192 ja
yhdistetyt asiat T‑137/99 ja T‑18/00, Martinez Paramo ym. v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok., s. I‑A‑119 ja II‑639, 96 kohta).
Mikä tahansa muu tulkinta kasvattaisi huomattavasti budjettiviranomaisen hyväksymien vakinaisten virkojen määrää ja mitätöisi
siten sekä tämän toimivaltuudet että tarkoitukset (em. asia Schmitz v. ETY, s. 192).
Henkilöstösääntöjen 1 a artiklan 1 kohdasta ja palvelussuhteen ehtojen 2–5 artiklasta yhdessä luettuina ilmenee seuraavaksi,
että toimielinten vakinaiset virat täytetään lähtökohtaisesti virkamiehillä ja että toimihenkilöt voivat hoitaa näitä virkoja
siis vain poikkeuksellisesti.
On siten todettava, että vaikka palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan b ja d alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että väliaikaiset
toimihenkilöt voidaan palkata hoitamaan vakinaista tointa, tässä artiklassa täsmennetään myös, että tämä voi olla vain väliaikaista
tai tilapäistä. Palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan toisessa kohdassa säädetään lisäksi, että väliaikaisen toimihenkilön palvelussopimus
tehdään tällöin enintään neljäksi vuodeksi ja se voidaan uusia vain kerran kahdeksi vuodeksi. Tämän ajanjakson päätyttyä väliaikaisen
toimihenkilön tehtävät päättyvät joko siten, että hänen palvelussuhteensa päättyy, tai siten, että hänet nimitetään virkamieheksi
henkilöstösäännöissä vahvistetuin edellytyksin. Tällä poikkeuksella periaatteesta, jonka mukaan vakinaiset virat täytetään
nimittämällä niihin virkamies, ei voi olla muuta tarkoitusta kuin yksikön tarpeiden täyttäminen tietyssä tapauksessa (ks.
vastaavasti yhdistetyt asiat 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 ja 232/87, van der Stijl ja Cullington
v. komissio, tuomio 28.2.1989, Kok., s. 511, 28 ja 33 kohta). Poikkeusta voidaan lisäksi käyttää vain, jos toimielimessä on
vapaa vakinainen virka, josta on etukäteen määrätty talousarviossa (edellä 77 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Martinez
Paramo ym. v. komissio, tuomion 97 kohta).
On lisäksi todettava, että vaikka palvelussuhteen ehtojen 3 artiklan b alakohdassa ja 3 b artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdassa
säädetään, että ylimääräiset toimihenkilöt ja avustavia tehtäviä hoitavat sopimussuhteiset toimihenkilöt voidaan palkata korvaamaan
tiettyjä virkamiehiä tai vakinaista tehtävää hoitavia väliaikaisia toimihenkilöitä, sen jälkeen kun on tutkittu mahdollisuus
täyttää kyseiset virat toimielimen virkamiehillä, yhtäältä palvelussuhteen ehtojen 51 ja 53 artiklassa ja toisaalta niiden
88 artiklassa täsmennetään, että heidän palvelussopimuksensa on tehtävä määräajaksi, ja samalla rajoitetaan palvelussopimuksen
uusimismahdollisuuksia ja palvelussuhteen mahdollista tosiasiallista kestoa. Tämä tekee kyseisestä palvelussuhteesta epävarman,
mikä vastaa juuri sen tarkoitusta, joka on korvata tilapäisesti tehtäviensä hoitamisesta estynyt virkamies, joka voi olla
viranhaltija tai viransijainen (ks. vastaavasti asia 17/78, Deshormes v. komissio, tuomio 1.2.1979, Kok., s. 189, 37 kohta).
Toimet, jotka sisältyvät kutakin toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon ja jotka
budjettiviranomaiset ovat luokitelleet väliaikaisiksi, on palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a alakohdan 9 artiklan mukaan
täytettävä väliaikaisilla toimihenkilöillä. Koska nämä toimet sisältyvät henkilöstötaulukkoon, ne vastaavat viranomaisen määrittelemiä
vakinaisia tehtäviä, jotka eivät budjettiviranomaisen tekemän valinnan perusteella kuitenkaan vastaa edellä 77 kohdassa määriteltyä
”vakinaista virkaa”, joka kuuluu edellä 78 kohdassa ilmaistun periaatteen mukaisesti täyttää virkamiehellä. On siis mahdollista
säätää, että tällaisia toimia koskevat palvelussopimukset voidaan palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti
tehdä toistaiseksi. Kun palvelussopimus on tehty määräajaksi, se voidaan uusia vain kerran määräajaksi, ja jos se uusitaan
uudelleen, siitä tulee toistaiseksi voimassa oleva.
On vielä todettava, että toimet, jotka eivät sisälly kutakin toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan
henkilöstötaulukkoon ja joista palkka maksetaan näin ollen asianomaisen toimielimen talousarvioon tätä tarkoitusta varten
varatuista kokonaismäärärahoista palvelussuhteen ehtojen 3 artiklan ja 79 artiklan 1 kohdan mukaisesti, eivät vastaa viranomaisen
määrittelemiä vakinaisia tehtäviä eivätkä näin ollen edellä 77 kohdassa määriteltyä ”vakinaista virkaa” tai edellä 81 kohdassa
määriteltyä väliaikaista tointa. Ennen kuin asetuksella N:o 723/2004 annettuja palvelussuhteen ehtojen uusia säännöksiä alettiin
soveltaa, nämä toimet oli palvelussuhteen ehtojen 3 artiklan mukaan täytettävä ylimääräisillä toimihenkilöillä. Palvelussuhteen
ehtojen 52 artiklan mukaan 31.12.2006 jälkeen palvelukseen ei saa ottaa uutta ylimääräistä henkilökuntaa, ja toimiin, jotka
eivät ole vakinaisia eivätkä väliaikaisia ja jotka on aikaisemmin täytetty ylimääräisillä toimihenkilöillä, on palvelussuhteen
ehtojen 3 a artiklan 1 kohdan ja 3 b artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan mukaan otettava joko sopimussuhteisia toimihenkilöitä
tai avustavia tehtäviä hoitavia sopimussuhteisia toimihenkilöitä.
Siltä osin kuin on kysymys toimista, jotka eivät ole vakinaisia eivätkä väliaikaisia ja jotka sijoittuvat Euroopan unionissa
johonkin sen toimielimeen, on vastedes erotettava toisistaan toimet, jotka koskevat ruumiillisen työn tekemistä taikka hallinnollisten
avustavien tehtävien suorittamista, ja toimet, jotka koskevat muiden tehtävien tai töiden suorittamista. Ensin mainitut toimet
on palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdan mukaan täytettävä sopimussuhteisilla toimihenkilöillä ja jälkimmäiset
palvelussuhteen ehtojen 3 b artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan mukaan avustavia tehtäviä hoitavilla sopimussuhteisilla
toimihenkilöillä. Viimeksi mainitut tointen tyypit, jotka on tarkoitus täyttää avustavia tehtäviä hoitavilla sopimussuhteisilla
toimihenkilöillä, ovat lähtökohtaisesti jo luonteensa puolesta epävarmoja toimia, koska ne vastaavat asianomaisen toimielinten
tehtäviä, jotka ovat lyhytkestoisia tai joilla täytetään kiireellinen tarve, eikä asianmukaista talousarvioon otettua tointa
ole heti käytettävissä, tai joita ei ole määritelty selvästi (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 80 kohdassa mainittu
asia Deshormes v. komissio, tuomion 37 kohta; asia 106/80, Fournier v. komissio, tuomio 19.11.1981, Kok., s. 2759, 9 kohta
ja yhdistetyt asiat 225/81 ja 241/81, Toledano Laredo ja Garilli v. komissio, tuomio 23.2.1983, Kok., s. 347, 6 kohta).
Avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden palvelussopimusten luonteen mukaisesti on säädetty, että nämä
sopimukset tehdään määräajaksi. Näiden sopimusten uusimismahdollisuuksia sekä näihin sopimuksiin perustuvan palvelussuhteen
mahdollista tosiasiallista kestoa on lisäksi rajoitettu.
Sitä vastoin toimet, jotka eivät ole vakinaisia eivätkä väliaikaisia ja jotka on palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdan
mukaisesti täytettävä sopimussuhteisilla toimihenkilöillä, eivät ole jo luonteensa puolesta epävarmoja, koska ne vastaavat
asianomaisessa toimielimessä suoritettavaa ruumiillista työtä taikka hallinnollisia avustavia tehtäviä, jotka voivat olla
pysyviä ja selvästi määriteltyjä, kuten palvelussuhteen ehtojen 80 artiklan 3 kohdasta ilmenee. Vaikka palvelussuhteen ehtojen
85 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että sopimussuhteisten toimihenkilöiden palvelussopimukset tehdään määräajaksi, tässä
artiklassa säädetään myös, että määräaikaisen palvelussuhteen kokonaisaika ei saa ylittää kymmentä vuotta ja että tapauksesta
riippuen yhden tai useamman uusimisen jälkeen sopimus voidaan uusia vain toistaiseksi.
Edellä todetusta ilmenee, että avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden palvelussopimusten pääasiallinen
tunnuspiirre on niiden ajallinen epävarmuus, mikä vastaa näiden sopimusten nimenomaista tarkoitusta, joka on sellaisten tehtävien,
jotka ovat epävarmoja joko luonnostaan tai sen vuoksi, ettei viralla ole vakinaista haltijaa, täyttäminen tilapäisellä henkilöstöllä.
Palvelussopimukset tekevä viranomainen ei siis voi käyttää tätä järjestelmää antaakseen tehtäviä, jotka vastaavat edellä 77
kohdassa määriteltyä ”vakinaista virkaa”, tai tehtäviä, jotka vastaavat kutakin toimielintä koskevan talousarvion pääluokan
liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon sisältyvää tointa ja jonka budjettiviranomaiset ovat luokitelleet väliaikaiseksi (ks.
edellä 81 kohta), tai palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdassa tarkoitetun ruumiillisen työn tai hallinnollisia
avustavia tehtäviä pitkiksi ajoiksi tällaisen henkilöstön hoidettavaksi, jolloin tällaista henkilöstöä käytettäisiin epätavanomaisesti
ja siitä aiheutuisi pitkittynyttä epävarmuutta (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 80 kohdassa mainittu asia Deshormes
v. komissio, tuomion 37 ja 38 kohta ja asia 43/84, Maag v. komissio, tuomio 11.7.1985, Kok., s. 2581, 18 ja 19 kohta). Tällaisella
henkilöstön käytöllä nimittäin rikottaisiin oikeuden väärinkäytön kiellon periaatetta, jota sovelletaan, kun palvelussopimukset
tekevä viranomainen tekee perättäisiä määräaikaisia palvelussopimuksia henkilöstöalalla (ks. edellä 71 kohta ja sitä seuraavat
kohdat). Se olisi myös vastoin henkilöstöalan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (asia C‑227/04 P, Lindorfer v. neuvosto,
tuomio 11.9.2007, Kok., s. I‑6767, 63 kohta ja asia C‑71/07 P, Campoli v. komissio, tuomio 17.7.2008, Kok., s. I‑5887, 50
kohta), jonka mukaan toimihenkilöihin, jotka on objektiivisesti asetettu samanlaisiin olosuhteisiin tai tilanteisiin, on sovellettava
samoja sääntöjä.
Vaikka olisi henkilöstösääntöjen ja palvelussuhteen ehtojen säännösten vastaista, että toimihenkilöt voitaisiin pelkästään
sen vuoksi, että heille on pitkiä aikoja osoitettuja tehtäviä, jotka vastaavat edellä 77 kohdassa määriteltyä ”vakinaista
virkaa”, luokitella henkilöstösääntöjen 1 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi virkamiehiksi, ei sitä vastoin ole mitään estettä
sille, että tuomioistuin, jonka ratkaistavana on palvelussuhteen ehtojen 117 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan perusteella
nostettu kanne, toimihenkilön hoitamat tehtävät ja tosiseikat huomioon ottaen luokittelee lainmukaisesti väliaikaisen toimihenkilön
palvelusopimukseksi sopimuksen, joka on muodollisesti ylimääräisen toimihenkilön, sopimussuhteisen toimihenkilön tai avustavia
tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimus, jonka puitteissa toimihenkilö on tosiasiallisesti hoitanut
tehtäviä, jotka vastaavat vakinaista virkaa (ks. vastaavasti edellä 80 kohdassa mainittu asia Deshormes v. komissio, tuomion
44–53 kohta) tai toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon sisältyvää tointa, jonka
budjettiviranomainen on luokitellut väliaikaiseksi (ks. edellä 81 kohta). Mikään ei myöskään estä sitä, että tuomioistuin
toimihenkilön hoitamat tehtävät ja tosiseikat huomioon ottaen lainmukaisesti luokittelee sopimuksen, joka on muodollisesti
palvelussuhteen ehtojen 3 b artiklassa tarkoitettu avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimus,
jonka puitteissa toimihenkilö on tosiasiallisesti suorittanut palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdassa tarkoitettua
ruumiillista työtä tai hallinnollisia avustavia tehtäviä, palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklassa tarkoitetuksi sopimussuhteisen
toimihenkilön palvelussopimukseksi. Viimeksi mainituissa tapausvaihtoehdoissa voisi myös tulla kysymykseen, että perättäiset
määräaikaiset palvelussopimukset saatetaan palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan tai 85 artiklan nojalla luokitella
uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, joka koskee tosiasiallisesti palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a tai
c alakohdassa tarkoitettua väliaikaisen toimihenkilön tointa tai palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklassa tarkoitettua sopimussuhteisen
toimihenkilön tointa.
Tämä edellyttää kuitenkin, että asianomainen toimihenkilö on esittänyt palvelussopimukset tekevälle viranomaiselle pyynnön
ensinnäkin siitä, että palvelusaika, joka on muodollisesti täyttynyt ylimääräisen toimihenkilön, sopimussuhteisen toimihenkilön
tai avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimuksen perusteella, tunnustetaan väliaikaisen toimihenkilön
palvelusajaksi tai että palvelusaika, joka on muodollisesti täyttynyt väliaikaisen toimihenkilön, ylimääräisen toimihenkilön
tai avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimuksen perusteella, tunnustetaan sopimussuhteisen
toimihenkilön palvelusajaksi, ja toiseksi siitä, että hänen perättäiset määräaikaiset palvelussopimuksensa luokitellaan palvelussuhteen
ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan tai 85 artiklan nojalla uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, joka
koskee tosiasiallisesti palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a tai c alakohdassa tarkoitettua väliaikaisen toimihenkilön tointa
tai palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklassa tarkoitettua sopimussuhteisen toimihenkilön tointa. Asianomaisen toimihenkilön
on lisäksi näytettävä toteen yhtäältä, että toimet, jotka vastaavat hänen tosiasiallisesti suorittamiaan tehtäviä, sisältyivät
kyseisenä aikana toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon ja että toimet olivat
käytettävissä, ja toisaalta, että tehtävät, joita hän hoiti ylimääräisenä toimihenkilönä, sopimussuhteisena toimihenkilönä
tai avustavia tehtäviä hoitavana sopimussuhteisena toimihenkilönä, vastasivat viranomaisen määrittelemiä vakinaisia tehtäviä
(ks. vastaavasti edellä 83 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Toledano Laredo ja Garilli v. komissio, tuomion 7 ja 12 kohta)
tai palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdassa tarkoitettua ruumiillista työtä tai hallinnollisia avustavia tehtäviä.
Koska palvelussuhteen ehdoissa ei ole mitään säännöstä, jossa säädettäisiin erityisistä todistelua koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä, asianomainen toimihenkilö voi osoittaa millä tahansa ratkaisevalla todisteella hoitaneensa viranomaisen määrittelemiä
vakinaisia tehtäviä (edellä 83 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Toledano Laredo ja Garilli v. komissio, tuomion 13 kohta)
tai suorittaneensa palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan a alakohdassa tarkoitettua ruumiillista työtä tai hallinnollisia avustavia
tehtäviä. Asianomaisen toimihenkilön on lisäksi näytettävä toteen millä tahansa keinolla, että palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan
ensimmäisessä kohdassa tai 85 artiklassa asetetut edellytykset siihen, että määräaikainen palvelussopimus muuttuu toistaiseksi
voimassa olevaksi, täyttyvät hänen kohdallaan.
Valittajien viidennessä valitusperusteessa esittämiin väitteisiin vastattaessa on otettava huomioon edellä esiin tuodut oikeussäännöt.
Ensiksi on vastattava viidennessä valitusperusteessa esitettyihin väitteisiin, jotka kohdistuvat siihen, että virkamiestuomioistuin
on valituksenalaisessa tuomiossa hylännyt asian F‑8/08 kantajan väitteet, jotka kohdistuivat erääseen riitautetuista yksittäispäätöksistä
eli päätökseen, jolla uuden sopimuksen, jolla kyseinen kantaja otettiin palvelukseen ylimääräiseksi sopimussuhteiseksi toimihenkilöksi,
kestoa rajattiin niin, että sopimus päättyi 15.12.2008.
Siltä osin kuin valittajat arvostelevat virkamiestuomioistuinta pääasiallisesti siitä, ettei tämä ole riidanalaisen päätöksen
lainmukaisuutta tutkiessaan todennut, ettei 28.4.2004 tehdystä päätöksestä ilmenevää kuuden vuoden sääntöä sovelleta, koska
se rajoittaa lainvastaisesti palvelussopimukset tekevän viranomaisen mahdollisuutta tehdä avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen
toimihenkilön uutta palvelussopimusta koko palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan mukaiseksi ajaksi, on todettava, että asian
F‑8/08 kantaja oli valituksenalaisen tuomion 54 kohdasta ilmenevin tavoin arvostellut komissiota siitä, että tämä oli estänyt
kantajaa pääsemästä toistaiseksi voimassa olevan sopimuksen piiriin ja hyötymästä todellisesta uramahdollisuudesta, koska
se oli riidanalaisella päätöksellä tarjonnut hänelle vain uutta määräaikaista avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen
toimihenkilön palvelussopimusta, joka päättyy 15.12.2008. Valituksenalaisen tuomion 41–57 kohdasta ei myöskään ilmene, että
asian F‑8/08 kantaja olisi esittänyt 28.4.2004 tehdystä päätöksestä ilmenevää kuuden vuoden sääntöä koskevan lainvastaisuusväitteen
sen perusteella, että tämän säännön soveltaminen rajoitti palvelussopimukset tekevän viranomaisen mahdollisuutta tehdä uutta
avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimusta koko palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan mukaiseksi
ajaksi. Tästä seuraa, etteivät valittajat voi viidennessä valitusperusteessa arvostella virkamiestuomioistuinta siitä, että
tämä olisi tehnyt oikeudellisen virheen, koska se ei lausunut 28.4.2004 tehdystä päätöksestä ilmenevän kuuden vuoden säännön
lainmukaisuudesta suhteessa palvelussuhteen ehtojen 88 artiklaan.
Siltä osin kuin valittajat arvostelevat virkamiestuomioistuinta siitä, ettei tämä ole todennut, että riidanalaista päätöstä
ei ollut perusteltu palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan kannalta, on lisäksi korostettava, että kuten valittajat itsekin myöntävät
kirjelmissään, asian F‑8/08 kantajan uuden palvelussopimuksen, joka koski avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön
tointa, kestoa oli päätöksestä 28.4.2004 ilmenevän kuuden vuoden säännön mukaisesti rajoitettu niin, että sopimus päättyi
15.12.2008. Virkamiestuomioistuimen ei kuitenkaan kuulunut tutkia, oliko tätä sääntöä tässä tapauksessa oltava soveltamatta
sen vuoksi, että se rajoitti palvelussopimukset tekevän viranomaisen mahdollisuutta tehdä uutta avustavia tehtäviä hoitavan
sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimusta koko palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan mukaiseksi ajaksi.
Väitteestä, jonka mukaan virkamiestuomioistuin ei tutkinut kaikista sille esitetyistä palvelussopimuksista ja sopimusten muutoksista,
oliko asian F‑8/08 kantaja hoitanut komission tavanomaiseen toimintaan liittyviä vakinaisia tehtäviä, on lopuksi tähdennettävä,
että edellä 88 kohdassa esitettyjen periaatteiden mukaan kyseisen kantajan kuului pyytää, että palvelusaika, joka oli täyttynyt
muodollisesti ylimääräisen toimihenkilön tai avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelusopimuksen
perusteella, on tunnustettava väliaikaisena tai sopimussuhteisena toimihenkilönä täyttyneeksi palvelusajaksi, ja osoittaa
millä tahansa keinolla, että kaikki edellytykset siihen, että hänen perättäiset määräaikaiset palvelussopimuksensa voivat
muuttua toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, täyttyivät hänen kohdallaan. Virkamiestuomioistuimen valituksenalaisen
tuomion 144 kohdassa esittämistä toteamuksista ilmenee kuitenkin, ettei tässä tapauksessa ollut näin. Kuten virkamiestuomioistuin
on lisäksi perustellusti muistuttanut valituksenalaisen tuomion 77 ja 144 kohdassa, sen tehtävänä ei ollut etsiä ja selvittää
kanteen liitteistä, sisältyikö niihin seikkoja, jotka olisivat täyttäneet kanteessa olevat puutteet, koska liitteillä on vain
puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (asia T‑333/99, X v. EKP, tuomio 18.10.2001, Kok., s. II‑3021, 190 kohta;
asia T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1881, 113 kohta ja asia T‑345/05, Mote v. parlamentti,
tuomio 15.10.2008, Kok., s. II‑2849, 75 kohta). Valittajien väite ei näin ollen ole perusteltu.
Toiseksi on vastattava kaikkiin viidennen valitusperusteen väitteisiin, jotka koskevat sitä, että virkamiestuomioistuin on
valituksenalaisessa tuomiossa hylännyt liitteessä mainittujen asian F‑134/07 kantajien väitteet, jotka kohdistuivat heidän
työsuhteen ehtojensa vahvistamisesta tehtyihin yksittäispäätöksiin, siltä osin kuin näissä rajoitettiin heidän palvelussopimustensa
kestoa palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan ja 28.4.2004 tehdystä päätöksestä ilmenevän kuuden vuoden säännön perusteella ja/tai
hylättiin kantajien pyyntö, että heidän palvelussopimustaan jatkettaisiin toistaiseksi.
Siltä osin kuin valittajat arvostelevat virkamiestuomioistuinta pääasiallisesti siitä, että se on rikkonut EY 253 artiklaa,
koska se ei ole todennut valituksenalaisen tuomion 148 kohdassa, että päätösten, joissa palvelussopimukset tekevä viranomainen
oli kieltäytynyt tekemästä uusia palvelussopimuksia tai uusimasta valittajien aikaisempia palvelussopimuksia, jotka koskivat
avustavia tehtäviä hoitavien sopimussuhteisten toimihenkilöiden toimia, toistaiseksi voimassa oleviksi ottaen huomioon palvelussuhteen
ehtojen 88 artiklassa vahvistetut rajat ja 28.4.2004 tehdystä päätöksestä ilmenevän kuuden vuoden säännön, perustelut puuttuivat
tai olivat puutteelliset, kun huomioon otetaan puitesopimukseen sisältyvät määräaikaista työtä koskevat yleisperiaatteet tai
vähimmäisvaatimukset, on muistutettava, että palvelussuhteen ehdot ja 28.4.2004 tehty päätös vastaavat vaatimuksiin, jotka
seuraavat oikeuden väärinkäytön kiellon periaatteesta, jota sovelletaan perättäisten määräaikaisten palvelussopimusten tekemiseen
henkilöstöalalla (edellä 67 kohta), koska niiden avulla pystytään estämään tehokkaasti se, että perättäisiä määräaikaisia
sopimuksia käytetään väärin vakinaisten tehtävien pysyvään hoitamiseen, ja määräämään tämäntyyppisestä väärinkäytöstä asianmukaisesti
seuraamus ja samalla poistamaan asianomaiselle henkilölle aiheutuneet vahingot. Perättäisten määräaikaisten palvelussopimusten
tapauksessa palvelussopimukset tekevä viranomainen ei näin ollen ole joka kerta, kun se kieltäytyy tekemästä uutta palvelussopimusta
tai uusimasta aikaisempaa palvelussopimusta toistaiseksi voimassa olevaksi, velvollinen perustelemaan tätä muutoin kuin viittaamalla
relevantteihin palvelussopimuksen säännöksiin ja tarvittaessa 28.4.2004 tehtyyn päätökseen. Tästä seuraa, ettei valittajilla
ole perusteita arvostella virkamiestuomioistuinta siitä, ettei tämä ole todennut, että niiden päätösten perustelut puuttuivat
tai olivat puutteelliset, joissa palvelussopimukset tekevä viranomainen kieltäytyi tekemästä liitteessä mainittujen asian
F‑134/07 kantajien kanssa uusia palvelussopimuksia tai uusimasta heidän aikaisempia palvelussopimuksiaan toistaiseksi voimassa
oleviksi ottaen huomioon palvelussuhteen ehtojen 88 artiklassa ja 28.4.2004 tehdyssä päätöksessä tältä osin vahvistetut rajoitukset,
kun huomioon otetaan oikeuden väärinkäytön kiellon periaate, jota sovelletaan perättäisten määräaikaisten palvelussopimusten
tekemiseen henkilöstöalalla.
Siltä osin kuin näitä väitteitä on lisäksi tulkittava niin, että virkamiestuomioistuin on lainvastaisesti jättänyt ottamatta
huomioon, että liitteessä mainitut asian F‑134/07 kantajat olivat hoitaneet viranomaisen vakinaisia tehtäviä ylimääräisenä
toimihenkilönä, sopimussuhteisena toimihenkilönä tai avustavia tehtäviä hoitavana sopimussuhteisena toimihenkilönä tai suorittaneet
palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua ruumiillista työtä tai hallinnollisia avustavia tehtäviä
avustavia tehtäviä hoitavana sopimussuhteisena toimihenkilönä, edellä todetusta ilmenee, että palvelussuhteen ehtojen alalla
seuraamus oikeuden väärinkäytöstä, jonka valittajat väittävät tapahtuneen, on, että heidän perättäiset määräaikaiset palvelussopimuksensa
luokitellaan uudelleen niin, että huomioon otetaan heidän palvelusaikanaan tosiasiallisesti hoitamansa tehtävät ja palveluaikojen
kesto. Tämä edellyttää, että valittajat osoittavat, että kaikki tällaisen uudelleenluokittelun edellytykset täyttyvät heidän
osaltaan (ks. edellä 88 kohta). Tässä tapauksessa sen enempää valituksenalaisesta tuomiosta kuin viidennestä valitusperusteesta
ei ilmene, että valittajat olisivat pyytäneet, että palvelusajat, jotka ovat muodollisesti täyttyneet ylimääräisen toimihenkilön,
sopimussuhteisen toimihenkilön tai avustavia tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimuksen perusteella,
tunnustettaisiin väliaikaisen toimihenkilön palvelusajoiksi, tai että palvelusajat, jotka ovat muodollisesti täyttyneet avustavia
tehtäviä hoitavan sopimussuhteisen toimihenkilön palvelussopimuksen perusteella, tunnustettaisiin sopimussuhteisen toimihenkilön
palvelusajoiksi, että he olisivat vedonneet edukseen palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan tai 85 artiklan
säännöksiin, jotta heidän perättäiset määräaikaiset palvelussopimuksensa muutettaisiin toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi,
ja että he olisivat näitä pyyntöjä tukeakseen esittäneet kaikki tältä osin vaaditut todisteet.
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että lausunnon
antaminen raukeaa niiden vaatimusten osalta, joita liitteessä mainitut asian F‑134/07 kantajat olivat kohdistaneet hallinnollisten
valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin.
Valitus on hylättävä muilta osin.

Valituksenalaisen tuomion osittaisen kumoamisen vaikutukset
Unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 13 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan
aiheelliseksi, unionin yleinen tuomioistuin voi kumotessaan virkamiestuomioistuimen päätöksen ratkaista asian itse, jos tämä
on ratkaisukelpoinen. Tässä tapauksessa tilanne on tämä niiden vaatimusten osalta, joita liitteessä mainitut asian F‑134/07
kantajat olivat kohdistaneet hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin (ks. edellä 44 ja 98 kohta).
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että liitteessä mainittujen asian F‑134/07 kantajien hallinnollisten valitusten hylkäämisestä
tehdyissä nimenomaisissa päätöksissä otetaan nimenomaisesti kantaa oikeuskysymyksiin ja tosiseikkoja koskeviin kysymyksiin,
joita ei ollut tutkittu riitautetuissa yksittäispäätöksissä. Hallintoviranomainen nimittäin on hallinnollisissa valituksissa
esitettyihin lainvastaisuusväitteisiin vastatessaan ottanut vasta näissä päätöksissä ensimmäistä kertaa kantaa siihen, ovatko
riitautetut yksittäispäätökset lainmukaisia palvelussuhteen ehdot ja 28.4.2004 tehty päätös huomioon ottaen, ja siihen, ettei
direktiivillä 1999/70 täytäntöön pantuja puitesopimuksen määräyksiä voida soveltaa komission ja asianomaisten kantajien välisiin
työsuhteisiin. Asianomaisilla kantajilla oli siten intressiä vaatia hallinnollisten valitustensa hylkäämistä tehtyjen päätösten
kumoamista, jotta he olisivat pystyneet riitauttamaan näiden arviointien paikkansapitävyyden.
On kuitenkin huomautettava, että virkamiestuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa lausunut kaikista kanneperusteista
ja väitteistä, joihin asianomaiset kantajat olivat ensimmäisessä oikeusasteessa vedonneet tukeakseen sekä vaatimuksiaan, että
heidän hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä tehdyt päätökset on kumottava, että vaatimuksiaan, että riitautetut yksittäispäätökset
on kumottava. On lisäksi todettava, että siltä osin kuin valitusperusteilla on pyritty riitauttamaan se, että virkamiestuomioistuin
on valituksenalaisessa tuomiossa hylännyt nämä perusteet ja väitteet, valitusperusteet hylätään nyt annettavassa tuomiossa.
Syyt, joiden vuoksi valituksenalaisessa tuomiossa oli perusteltua hylätä kanneperusteet ja väitteet, joihin liitteessä mainitut
asian F‑134/07 kantajat olivat vedonneet, tai joiden vuoksi nyt annettavassa tuomiossa on perusteltua pysyttää virkamiestuomioistuimen
päätös hylätä nämä kanneperusteet ja väitteet, siltä osin kuin ne kohdistuivat riitautettuihin yksittäispäätöksiin, tekevät
näiden perusteiden ja väitteiden hylkäämisen perustelluksi, siltä osin kuin nämä kohdistuvat kantajien hallinnollisten valitusten
hylkäämisestä tehtyihin päätöksiin.
Liitteessä mainittujen asian F‑134/07 kantajien kanne on siis hylättävä, siltä osin kuin kanteessa vaaditaan heidän hallinnollisten
valitustensa hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 148 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu
ja unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee itse riidan, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan, jota sovelletaan kyseisen työjärjestyksen 144 artiklan
nojalla valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on
sitä vaatinut.
Koska valittajat ovat hävinneet asian, on komission ja neuvoston vaatimusten mukaisesti määrättävä, että valittajat vastaavat
omista oikeudenkäyntikuluistaan ja heidän on korvattava komissiolle ja neuvostolle tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (muutoksenhakujaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (toinen jaosto) yhdistetyissä asioissa F‑134/07 ja F‑8/08, Adjemian ym. vastaan komissio,
4.6.2009 antama tuomio kumotaan, siltä osin kuin siinä katsotaan, että lausunnon antaminen raukeaa niiden vaatimusten osalta,
joita asian F‑134/07 kantajat, joiden nimet mainitaan liitteessä, olivat kohdistaneet hallinnollisten valitustensa hylkäämisestä
tehtyihin päätöksiin.
2)
Valitus hylätään muilta osin.
3)
Asian F‑134/07 kantajien, joiden nimet mainitaan liitteessä, kanne hylätään, siltä osin kuin kanteessa vaaditaan kantajien
hallinnollisten valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista.
4)
Vahan Adjemian ja 175 Euroopan komission nykyistä ja entistä toimihenkilöä, joiden nimet mainitaan liitteessä, vastaavat omista
oikeudenkäyntikuluistaan, ja heidän on korvattava komissiolle ja Euroopan unionin neuvostolle tässä oikeusasteessa aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Jaeger
Pelikánová
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 21. päivänä syyskuuta 2011.
Allekirjoitukset
Liite
Matteo Ambietti
, kotipaikka Gallarate (Italia),
Elisabetta Avanti
, kotipaikka Vedano Olona (Italia),
Daniela Baiguera
, kotipaikka Cadrezzate (Italia),
Douglas James Beare
, kotipaikka Azzale (Italia),
Valentina Benzi
, kotipaikka Varese (Italia),
Maria Nicoletta Berta
, kotipaikka Buguggiate (Italia),
Conrad Bielsky
, kotipaikka Ispra (Italia),
Maria Bielza Diaz‑Caneja
, kotipaikka Ispra,
Roberta Bino
, kotipaikka Ispra,
Kristin Boettcher
, kotipaikka Ranco (Italia),
Valeria Boschini
, kotipaikka Taino (Italia),
Mounir Bouhifd
, kotipaikka Arolo di Leggiuno (Italia),
Cristina Brovelli
, kotipaikka Ispra,
Daniela Brovelli
, kotipaikka Ranco,
Clementine Burnley
, kotipaikka Taino,
Daniela Buzica
, kotipaikka Ispra,
Giovanni Calderone
, kotipaikka Leggiuno (Italia),
Marco Canonico
, kotipaikka Refrancore (Italia),
Stefano Casalegno
, kotipaikka Angera (Italia),
Javier Castro Jimenez
, kotipaikka Ispra,
Denise Cecconello
, kotipaikka Cocquio Trevisago (Italia),
Francesca Cellina
, kotipaikka Varese,
Francesca Cenci
, kotipaikka Travedona Monate (Italia),
Laura Cerotti
, kotipaikka Dairago (Italia),
Houtai Choumane
, kotipaikka Laveno (Italia),
Graziella Cimino Reale
, kotipaikka Guidonia Montecelio (Italia),
Marco Clerici
, kotipaikka Legnano (Italia),
Bruno Combal
, kotipaikka Besozzo (Italia),
Costanza Giulia Conte
, kotipaikka Ispra,
Tatiana Conti
, kotipaikka Vedano Olona,
Domenica Cortellini
, kotipaikka Brebbia (Italia),
Orna Cosgrove
, kotipaikka Varese,
Giulio Cotogno
, kotipaikka Rovellesca (Italia),
Cristina Croera
, kotipaikka Taino,
Ana Maria Cruz Naranjo
, kotipaikka Cardana di Besozzo (Italia),
Barbara Cuniberti
, kotipaikka Angera,
Bianca D’Alimonte
, kotipaikka Sesto Calende (Italia),
Miranta Dandoulaki
, kotipaikka Ateena (Kreikka),
Alexander De Meij
, kotipaikka Leggiuno,
Wim Decoen
, kotipaikka Brebbia,
Christiane Deflandre
, kotipaikka Travedona Monate,
Riccardo Del Torchio
, kotipaikka Gemonio (Italia),
Elena Demicheli
, kotipaikka Sesto Calende,
Manuela Di Lorenzo
, kotipaikka Sangiano (Italia),
Stefano Donadello
, kotipaikka Arsago Seprio (Italia),
Anna Donato
, kotipaikka Taino,
Bruno Duarte De Matos E Sousa Pereira
, kotipaikka Ispra,
Sami Dufva
, kotipaikka Biandronno (Italia),
Wesley Duke
, kotipaikka Gavirate (Italia),
Diego Escudero Rodrigo
, kotipaikka Taino,
Claudio Forti
, kotipaikka Malgesso (Italia),
Monica Gandini
, kotipaikka Buguggiate,
Aliki Georgakaki
, kotipaikka Alkmaar (Alankomaat),
Giovanni Giacomelli
, kotipaikka Laveno,
Alessandra Giallombardo
, kotipaikka Gavirate,
Nadia Giboni
, kotipaikka Brebbia,
Maria Giovanna Giordanelli
, kotipaikka Vergiate (Italia),
Maria Giuseppina Grillo
, kotipaikka Sangiano,
Manuela Grossi
, kotipaikka Ranco,
Laurence Guy-Mikkelsen
, kotipaikka Angera,
Rachel Margaret Harvey-Kelly
, kotipaikka Cardana di Besozzo,
Paul Hasenohr
, kotipaikka Arolo di Leggiuno,
Ulla Marjaana Helminen
, kotipaikka Laveno,
Gea Huykman
, kotipaikka Anna Paulowna (Alankomaat),
Elisabeth Marie Cecile Joossens
, kotipaikka Biandronno,
Lyudmila Kamburska
, kotipaikka Ranco,
Maria Cristina La Fortezza
, kotipaikka Arsago Seprio,
Debora Lacchin
, kotipaikka Brebbia,
Rafal Leszczyna
, kotipaikka Varese,
Amin Lievens
, kotipaikka Taino,
Silvia Loffelholz
, kotipaikka Gavirate,
Davide Lorenzini
, kotipaikka Varese,
Chiara Macchi
, kotipaikka Casalzuigno (Italia),
Andrew John Edgar MacLean
, kotipaikka Varese,
Andrea Magistri
, kotipaikka Ispra,
Alessia Maineri
, kotipaikka Varese,
Simone Malfara
, kotipaikka Ispra,
Adriana Marino
, kotipaikka Taino,
Patrizia Masoin
, kotipaikka Bryssel (Belgia),
Matteo Mazzuccato
, kotipaikka Legnano,
Stefania Minervino
, kotipaikka Cittiglio (Italia),
Eduardo Luis Montes Torralbo,
kotipaikka Ispra,
Davide Moraschi
, kotipaikka Sevilla (Espanja),
Claudio Moroni
, kotipaikka Besozzo,
Giovanni Narciso
, kotipaikka Ispra,
Andrew Darren Nelson
, kotipaikka Angera,
Elisa Nerboni
, kotipaikka Angera,
Isabella Claudia Neugebauer
, kotipaikka Arolo di Leggiuno,
Francesca Nicoli
, kotipaikka Laveno,
Victor Alexander Nievaart
, kotipaikka Alkmaar,
Magdalena Novackova
, kotipaikka Alkmaar,
Joanna Nowak
, kotipaikka Ispra,
Victoria Wendy O’Brien
, kotipaikka Angera,
Davide Orto
, kotipaikka Gallarate,
Alessio Ossola
, kotipaikka Brebbia,
Silvia Parnisari
, kotipaikka Arona (Italia),
Manuela Pavan
, kotipaikka San Felice (Italia),
Immaculada Pizzaro Moreno
, kotipaikka Sevilla,
Marina Pongillupi
, kotipaikka Ranco,
Marsia Pozzato
, kotipaikka Sesto Calende,
Elisa Pozzi
, kotipaikka Taino,
Giovanna Primavera
, kotipaikka Angera,
Michele Rinaldin
, kotipaikka Sesto Calende,
Alice Ripoli
, kotipaikka Gavirate,
Emanuela Rizzardi
, kotipaikka Laveno,
Michela Rossi
, kotipaikka Taino,
Andrew Rowlands
, kotipaikka Bodio (Italia),
Helen Salak
, kotipaikka Cocquio Trevisago,
Jaime Sales Saborit
, kotipaikka Ispra,
Maria Sonia Salina
, kotipaikka Vergiate,
Anne Marie Sanchez Cordeil
, kotipaikka Besozzo,
Ferruccio Scaglia
, kotipaikka Oleggio (Italia),
Niels Schulze
, kotipaikka Sesto Calende,
Francesca Serra
, kotipaikka Cadrezzate,
Penka Shegunova
, kotipaikka Geel (Belgia),
Donatella Soma
, kotipaikka Ispra,
Monica Squizzato
, kotipaikka Inarco (Italia),
Alan Steel
, kotipaikka Laveno,
Robert Oleij Strobl
, kotipaikka Ranco,
Marcel Suri
, kotipaikka Brebbia,
Malcolm John Taberner
, kotipaikka Monvalle (Italia),
Martina Telo
, kotipaikka Vicenza (Italia),
Saara Tetri
, kotipaikka Cittiglio,
Barbara Claire Thomas
, kotipaikka Cocquio Trevisago,
Donatella Turetta
, kotipaikka Ranco,
Adamo Uboldi
, kotipaikka Cardana di Besozzo,
Monica Vaglica
, kotipaikka Osmate (Italia),
Paulo Valente De Jesus Rosa
, kotipaikka Travedona Monate,
Corinna Valli
, kotipaikka Leggiuno,
Federica Vanetti
, kotipaikka Cittiglio,
Christophe Vantongelen
, kotipaikka Besozzo,
Irene Vernacotola
, kotipaikka Legnano,
Ottaviano Veronese
, kotipaikka Segrate (Italia),
Patricia Vieira Lisboa
, kotipaikka Angera,
Maria Pilar Vizcaino Martinez
, kotipaikka Monvalle,
Giulia Zerauschek
, kotipaikka Trieste (Italia),
Marco Zucchelli
, kotipaikka Ternate (Italia),
Erika Adorno
, kotipaikka Travedona Monate,
Valeria Bossi
, kotipaikka Comerio (Italia),
Barbara Cattaneo
, kotipaikka Leggiuno,
Claudia Cavicchioli
, kotipaikka Caravate (Italia),
Fatima Doukkali
, kotipaikka Varese,
Orla Huryley
, kotipaikka Ranco,
Romina La Micela
, kotipaikka Besozzo,
Lucia Martinez Simon
, kotipaikka Ranco,
Daniela Piga
, kotipaikka Roggiano (Italia),
Pamela Porcu
, kotipaikka Cittiglio,
Silvia Sciacca
, kotipaikka Varese,
Sarah Solda
, kotipaikka Brebbia,
Cristina Zocchi
, kotipaikka Bregano (Italia),
Angela Baranzini
, kotipaikka Besozzo,
Elly Bylemans
, kotipaikka Balen (Belgia),
Sabrina Calderini
, kotipaikka Solbiate Arno (Italia),
Davide Capuzzo
, kotipaikka Vergiate,
Ivano Caravaggi
, kotipaikka Besozzo,
Elisa Dalle Molle
, kotipaikka Ranst (Belgia),
Wendy De Vos
, kotipaikka Grand-Bigard (Belgia),
Volkmar Ernst
, kotipaikka Weingarten (Saksa),
Matteo Fama
, kotipaikka Sangiano (Italia),
Arianna Farfaletti Casali
, kotipaikka Varese,
Sasa Gligorijevic
, kotipaikka Monvalle,
Raffaella Magi Galluzzi
, kotipaikka Varese,
Sophie Mühlberger
, kotipaikka Karlsruhe (Saksa),
Pamela Muscillo
, kotipaikka Varese,
Jan Paepen
, kotipaikka Balen,
Marco Paviotti
, kotipaikka Bagnaria Arsa (Italia),
Slavka Prvakova
, kotipaikka Alkmaar (Alankomaat),
Andreas Ratzel
, kotipaikka Linkenheim (Saksa),
Thierry Romero
, kotipaikka Strasbourg (Ranska),
Jose Pablo Solans Vila
, kotipaikka Monvalle,
Susan Wray
, kotipaikka Tuitjenhorn (Alankomaat),
Sven Wurzer
, kotipaikka Linkenheim,
Sylvia Zamana
, kotipaikka Castricum (Alankomaat),
Uwe Zweigner
, kotipaikka Leopoldshafen (Saksa),
Colette Renier
, kotipaikka Bryssel.
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.