CELEX: 62013CJ0482
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 93/13/ETY
Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliset sopimukset
Sopimukset, joiden vakuutena on kiinteistökiinnitys
Viivästyskorkoehdot
Kohtuuttomat ehdot
Kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely
Korkojen määrän kohtuullistaminen
Kansallisten tuomioistuinten toimivalta

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL L 95, s. 29
) 6 artiklan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä Unicaja Banco SA (jäljempänä Unicaja Banco) sekä José Hidalgo Rueda, María del Carmen Vega Martín, Gestión Patrimonial Hive SL, Francisco Antonio López Reina ja Rosa María Hidalgo Vega ja toisaalta Caixabank SA (jäljempänä Caixabank) sekä ensinnäkin Manuel María Rueda Ledesma ja Rosario Mesa Mesa, toiseksi José Labella Crespo, Rosario Márquez Rodríguez, Rafael Gallardo Salvat ja Manuela Márquez Rodríguez ja kolmanneksi Alberto Galán Luna ja Doningo Galán Luna ja joissa on kyse pääasian asianosaisten välillä tehtyihin luottosopimuksiin, joiden vakuutena on kiinteistökiinnitys, perustuvien maksamattomien velkojen perimisestä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivi 93/13
Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin säännökset eivät koske pakollisia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja eikä kansainvälisten sopimusten, joissa jäsenvaltiot ja yhteisö ovat osallisina, määräyksiä tai periaatteita, varsinkaan liikenteen alalla.”
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
Mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen – –”
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Espanjan oikeus
Espanjan oikeudessa kuluttajien suoja kohtuuttomilta sopimusehdoilta oli ensin järjestetty kuluttajien ja käyttäjien suojasta 19.7.1984 annetulla yleisellä lailla 26/1984 (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios; BOE nro 176, 24.7.1984, s. 21686).
Sittemmin yleistä lakia 26/1984 muutettiin yleisistä sopimusehdoista 13.4.1998 annetulla lailla 7/1998 (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación; BOE nro 89, 14.4.1998, s. 12304), jolla direktiivi 93/13 saatettiin osaksi Espanjan oikeutta.
Kyseiset säännökset on otettu kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain sekä muiden täydentävien lakien uudelleen laatimisesta 16.11.2007 annettuun kuninkaan asetukseen 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias; BOE nro 287, 30.11.2007, s. 49181).
Kuninkaan asetuksen 1/2007 83 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Kohtuuttomat sopimusehdot ovat mitättömiä, ja niistä ei katsota sovitun.
2.   Sitä sopimuksen osaa, johon mitättömyys vaikuttaa, muutetaan siviililain 1258 §:ssä säädetyn mukaisesti ja lojaliteettiperiaatetta noudattaen.
Tätä varten tuomioistuin, joka julistaa sopimusehdot mitättömiksi, muuttaa sopimusta, ja sillä on toimivalta lieventää osapuolten oikeuksia ja velvollisuuksia, jos sopimus pysyy voimassa, ja pätemättömyyden seurauksia, jos kuluttajalle tai käyttäjälle aiheutuu merkittävää vahinkoa. Tuomioistuin voi julistaa koko sopimuksen pätemättömäksi vain siinä tapauksessa, että sopimukseen jäljelle jäävien ehtojen perusteella määräytyvä osapuolten asema on epäsuhtainen eikä sitä voida korjata.”
Tuomion Aziz (C‑415/11,
EU:C:2013:164
) johdosta kuluttajansuojaa koskevaa Espanjan lainsäädäntöä muutettiin kiinnitysvelallisten suojan vahvistamisesta, velan uudelleen järjestelystä ja sosiaalisesta vuokrasta 14.5.2013 annetulla lailla 1/2013 (Ley de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social; BOE nro 116, 15.5.2013, s. 36373). Kyseisellä lailla muutetaan erityisesti tiettyjä siviiliprosessilaista 7.1.2000 annetun lain 1/2000 (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil; BOE nro 7, 8.1.2000, s. 575) säännöksiä.
Siviiliprosessilain, sellaisena kuin se on muutettuna lain 1/2013 7 §:n 1 momentilla, 552 §:n 1 momentissa säädetään siis seuraavaa:
”Jos tuomioistuin katsoo, että jotakin 557 §:n 1 momentissa tarkoitetussa täytäntöönpanoperusteena olevassa asiakirjassa olevaa ehtoa voidaan pitää kohtuuttomana, sen on kuultava asianosaisia viiden päivän kuluessa. Kuultuaan asianosaisia sen on tätä seuraavien viiden päivän aikana ratkaistava asia 561 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaisesti.”
Lain 1/2013 7 §:n 3 momentilla siviiliprosessilain 561 §:n 1 momenttiin on lisätty uusi 3 kohta, jossa säädetään seuraavaa:
”Jos yhtä tai useampaa sopimusehtoa on pidettävä kohtuuttomana, annettavassa ratkaisussa on määrättävä sopimusehdon kohtuuttomuuden seurauksista joko toteamalla, ettei ulosmittausta voida toimittaa, tai määräämällä ulosmittauksen toimittamisesta siten, ettei kohtuuttomina pidettyjä ehtoja sovelleta.”
Lain 1/2013 7 §:n 14 momentilla muutetaan siviiliprosessilain 695 §:ää täsmentämällä, että kohtuuttomien ehtojen olemassaolo merkitsee vastustamisperustetta, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä luvussa tarkoitetuissa menettelyissä ulosmittausvelallinen voi esittää ainoastaan seuraavia vastustamisperusteita:
– –
4.   ulosmittauksen tai perittävän summan määrittämisen perusteena olevan sopimusehdon kohtuuttomuus.”
Lain 1/2013 3 §:n 2 momentilla muutettiin myös kiinnityksistä annetun lain (Ley Hipotecaria) 114 §:ää lisäämällä siihen seuraavansisältöinen 3 momentti:
”Vakituisen asunnon hankkimiseksi otettujen sellaisten lainojen tai luottojen viivästyskorko, joiden vakuutena on kyseiseen asuntoon perustettu kiinteistöpanttioikeus, voi olla suuruudeltaan enintään kolme kertaa lakisääteinen korko, ja se kertyy ainoastaan maksamattomana olevasta lainan tai luoton pääomasta. Tällaista viivästyskorkoa ei voida missään tapauksessa lisätä lainan tai luoton pääomaan, lukuun ottamatta siviiliprosessilain 579 §:n 2 momentin a kohdassa tarkoitettuja tapauksia.”
Lain 1/2013 toisessa siirtymäsäännöksessä säädetään lopuksi vielä seuraavaa:
”Sellaisten kiinnitysluottojen, joissa kiinteistöpanttioikeus on perustettu 3 §:n 2 momentissa tarkoitettuun vakituiseen asuntoon, viivästyskorkoja koskevia rajoituksia sovelletaan tämän lain voimaantulon jälkeen perustettuihin kiinteistöpanttioikeuksiin.
Tätä rajoitusta sovelletaan myös sellaisiin viivästyskorkoihin, joista on sovittu kiinnitysluottosopimuksissa, joiden vakuutena on kiinteistöpanttioikeus vakituiseen asuntoon ja jotka on tehty ennen tämän lain voimaantuloa, kun korot erääntyvät maksettaviksi tämän lain voimaantulon jälkeen, sekä viivästyskorkoihin, joita ei ole maksettu siitä huolimatta, että mainittuna päivänä ne ovat jo erääntyneet maksettaviksi.
Vireille pannuissa ulosmittausmenettelyissä tai tuomioistuimen ulkopuolisissa realisointimenettelyissä, joita ei ole saatettu päätökseen tämän lain voimaan tullessa, sekä menettelyissä, joissa on jo vahvistettu määrä, josta ulosmittausmääräyksen antamista tai tuomioistuimen ulkopuolista realisointia koskevaa määräystä on vaadittu, Secretario judicial tai notaari vahvistaa ulosmittausvelkojalle kymmenen päivän määräajan, jossa mainittu määrä on laskettava uudelleen edellisen momentin mukaisesti.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasiat koskevat kiinnitettyjen kiinteistöjen ulosmittausmenettelyjä, jotka Unicaja Banco ja Caixabank ovat panneet vireille useiden 5.1.2007–20.8.2010 perustettujen kiinteistöpanttioikeuksien, jotka ovat vakuutena 47 000–249 000 euron suuruisten määrien osalta, kohteena olevien kiinteistöjen ulosmittaamiseksi.
Asiassa C‑482/13 kiinnitysluottosopimukseen sovellettiin 18 prosentin suuruista viivästyskorkoa, jota voitiin nostaa, jos tarkistetun korkokannan korottaminen neljällä prosenttiyksiköllä johti suurempaan korkoon, kuitenkin niin, ettei koron määrä voinut ylittää 25 prosentin vuosittaista nimelliskorkoa. Asioissa C-484/13, C-485/13 ja C-487/13 kiinnitysluottosopimuksiin sovellettiin 22,5 prosentin suuruista viivästyskorkoa.
Lisäksi kaikkiin pääasioissa kyseessä oleviin luottosopimuksiin sisältyi ehto, jonka mukaisesti luotonantaja voi aikaistaa alun perin sovittua erääntymisajankohtaa ja vaatia luoton koko pääoman suorittamista sopimuksen mukaisine korkoineen, viivästyskorkoineen, palkkioineen ja kuluineen, jos lainanottaja ei noudata maksuvelvollisuuksiaan.
Unicaja Banco ja Caixabank panivat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa 21.3.2012–3.4.2013 vireille ulosmittausta koskevat hakemukset kyseessä olevissa kiinnitysluottosopimuksissa määrättyjen viivästyskorkojen soveltamisen jälkeen maksamattomana olevien määrien osalta. Kyseisten hakemusten yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkasteli kysymystä siitä, voidaanko viivästyskorkoja koskevia ehtoja ja kyseisten korkojen soveltamista pääomaan, joka erääntyy ennenaikaisesti maksun myöhästyessä, pitää direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuttomina”.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on tässä yhteydessä kuitenkin epäilyjä lain 1/2013 toisen siirtymäsäännöksen kannalta niistä päätelmistä, jotka sen on tehtävä mainittujen ehtojen kohtuuttomuudesta. Jos sen on sovellettava kyseistä säännöstä, sen olisi siis laskettava viivästyskorot uudelleen kyseisen säännöksen 3 momentin mukaisesti.
Tässä tilanteessa Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Marchena päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallisen tuomioistuimen, joka katsoo kiinnitysluottosopimusten viivästyskorkoa koskevan sopimusehdon kohtuuttomaksi, todettava – – direktiivin 93/13 – – ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja kuluttajien ja käyttäjien suojan takaamiseksi vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen edellyttämällä tavalla tällainen ehto pätemättömäksi ja sitomattomaksi, vai onko sen sitä vastoin kohtuullistettava korkoehtoa määräämällä ulosmittausvelkoja tai luotonantaja laskemaan korko uudelleen?
2)
Rajoitetaanko – – lain 1/2013 toisella siirtymäsäännöksellä kuluttajien etujen suojaa selvästi asettamalla tuomioistuimille implisiittinen velvollisuus kohtuullistaa kohtuuttomaksi katsottua viivästyskorkoa koskevaa sopimusehtoa laskemalla sopimuksessa vahvistettu korko uudelleen ja pitämällä voimassa kohtuuttomaksi katsottu ehto sen sijaan, että ne toteaisivat, että ehto on pätemätön eikä sido kuluttajaa?
3)
Onko – – lain 1/2013 toinen siirtymäsäännös – – direktiivin 93/13 – – ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan vastainen, koska sillä estetään vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen soveltaminen kuluttajansuoja-asioissa ja vältetään kohtuuttomien viivästyskorkoja koskevien sopimusehtojen, joista on sovittu kiinnitysluottosopimuksissa, jotka on tehty ennen – – lain 1/2013 voimaantuloa, pätemättömyyden ja sitomattomuuden toteamisesta muodostuvan seuraamuksen soveltaminen?”
Asiat C‑482/13–C‑487/13 yhdistettiin unionin tuomioistuimen presidentin 10.10.2013 antamalla määräyksellä kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Asiat C‑486/13 ja C‑483/13 erotettiin unionin tuomioistuimen presidentin 13.3. ja 3.10.2014 antamilla määräyksillä niiden rekisteristä poistamisen vuoksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen, jossa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely on pantu vireille, on laskettava uudelleen kiinnitysluottosopimuksen sellaisen ehdon perusteella maksettavat määrät, jonka mukaan viivästyskorko on suuruudeltaan yli kolme kertaa lakisääteinen korko, soveltamalla viivästyskorkoa, joka ei ylitä kyseistä kynnysarvoa.
Tästä on heti alkuun todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sellaisten kiinnitysluottosopimusten viivästyskorkoja koskevat ehdot, joiden täyttäminen on saatettu sen käsiteltäväksi, ovat direktiivin 93/13 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuttomia”.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että kuluttajan elinkeinonharjoittajaan sitovan sopimuksen määräyksen kohtuuttomuuden toteamisesta tehtävien päätelmien osalta direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että kansallisten tuomioistuinten on yksinomaan jätettävä soveltamatta kohtuutonta sopimusehtoa, jotta ehdolla ei ole sitovia vaikutuksia kuluttajaan nähden, mutta niillä ei ole toimivaltaa muuttaa ehdon sisältöä. Kyseisen sopimuksen pitää nimittäin säilyä pääsääntöisesti muuttamattomana lukuun ottamatta kohtuuttomien ehtojen poistamista siltä osin kuin tällainen sopimuksen pysyttäminen on kansallisen oikeuden säännösten mukaan oikeudellisesti mahdollista (tuomio Banco Español de Crédito, C‑618/10,
EU:C:2012:349
, 65 kohta ja tuomio Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C‑488/11,
EU:C:2013:341
, 57 kohta).
Erityisesti on todettava, ettei kyseistä säännöstä voida tulkita siten, että kansallinen tuomioistuin voisi sen perusteella silloin, kun se toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan sopimussakkoehdon kohtuuttomaksi, alentaa kuluttajan maksettavaksi vahvistetun sopimussakon määrää sen sijaan, että se jättäisi kokonaan soveltamatta kyseistä ehtoa kuluttajaan nähden (tuomio Asbeek Brusse ja de Man Garabito,
EU:C:2013:341
, 59 kohta).
Kun otetaan lisäksi huomioon elinkeinonharjoittajiin nähden heikommassa asemassa olevien kuluttajien suojelun muodostaman yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, direktiivissä 93/13 velvoitetaan, kuten sen 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, ilmenee, jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa (tuomio Banco Español de Crédito,
EU:C:2012:349
, 68 kohta ja tuomio Kásler ja Káslerné Rábai, C-26/13,
EU:C:2014:282
, 78 kohta).
Tästä syystä on niin, että mikäli kansallinen tuomioistuin voisi muuttaa kohtuuttomien ehtojen sisältöä, tällainen mahdollisuus saattaisi vaarantaa direktiivin 93/13 7 artiklassa tarkoitetun pitkän aikavälin tavoitteen toteutumisen. Tämä mahdollisuus nimittäin myötävaikuttaisi sen ehkäisevän vaikutuksen poistumiseen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajiin jättämällä yksinkertaisesti soveltamatta tällaisia kohtuuttomia ehtoja kuluttajiin nähden, koska elinkeinonharjoittajilla olisi houkutus jatkaa tällaisten ehtojen käyttämistä tietoisina siitä, että vaikka ehdot julistettaisiin pätemättömiksi, kansallinen tuomioistuin voisi kuitenkin täydentää sopimusta tarvittavilta osin näiden elinkeinonharjoittajien etujen takaamiseksi (tuomio Banco Español de Crédito,
EU:C:2012:349
, 69 kohta ja tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 79 kohta).
Edellä mainittujen seikkojen perusteella unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta on esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jossa sallitaan se, että kansallinen tuomioistuin, joka toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi, täydentää kyseistä sopimusta muuttamalla tämän ehdon sisältöä (tuomio Banco Español de Crédito,
EU:C:2012:349
, 73 kohta ja tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 77 kohta).
Unionin tuomioistuin on tosin myös katsonut, että kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus korvata kohtuuton sopimusehto dispositiivisella kansallisella säännöksellä, jos kyseinen korvaaminen on direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan tavoitteen mukaista ja sillä voidaan palauttaa todellinen tasapaino sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille. Kyseinen mahdollisuus on kuitenkin rajattu tilanteisiin, joissa tuomioistuimen olisi kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi toteamisen johdosta todettava koko sopimus pätemättömäksi, jolloin kuluttajalle aiheutuu senkaltaisia seurauksia, että hän joutuisi kärsimään pätemättömäksi toteamisen haitalliset seuraamukset (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 82–84 kohta).
Jollei niistä tarkastuksista muuta johdu, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tältä osin suoritettava, kyseessä olevien sopimusehtojen pätemättömäksi toteamisesta ei pääasioissa voisi kuitenkaan aiheutua kielteisiä seurauksia kuluttajalle, koska määrät, joiden osalta kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyt on pantu vireille, ovat välttämättä pienemmät, jos niitä ei koroteta mainituissa ehdoissa vahvistettuja viivästyskorkoja soveltamalla.
Kun nämä periaatteet on palautettu mieliin, on todettava ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenevän, että lain 1/2013 toisessa siirtymäsäännöksessä säädetään vakituisen asunnon hankkimiseksi otettujen sellaisten lainojen tai luottojen, joiden vakuutena on kyseiseen asuntoon perustettu kiinteistöpanttioikeus, viivästyskorkojen kohtuullistamisesta. Siinä säädetään siis, että vireille pannuissa ulosmittausmenettelyissä tai tuomioistuimen ulkopuolisissa realisointimenettelyissä, joita ei ole saatettu päätökseen kyseisen lain voimaan tullessa eli 15.5.2013, ja menettelyissä, joissa on jo vahvistettu määrä, josta ulosmittausmääräyksen antamista tai tuomioistuimen ulkopuolista realisointia koskevaa määräystä on vaadittu, kyseinen määrä on laskettava uudelleen soveltamalla viivästyskorkoa, joka on suuruudeltaan enintään kolme kertaa lakisääteinen korko, jos kiinnitysluottosopimuksessa määrätty viivästyskorko ylittää kyseisen koron määrän.
Kuten Espanjan hallitus on kirjelmissään ja istunnossa sekä julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 38 ja 39 kohdassa korostanut, lain 1/2013 toisen siirtymäsäännöksen soveltamisala ulottuu kaikkiin kiinnitysluottosopimuksiin ja eroaa siten direktiivin 93/13, joka koskee yksinomaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin sisällytettyjä kohtuuttomia ehtoja, soveltamisalasta. Tästä seuraa, että kynnysarvon, joka vastaa viivästyskorkoa, joka on kolme kertaa lakisääteinen korko, noudattamista koskevalla velvollisuudella, sellaisena kuin lainsäätäjä on sen vahvistanut, ei oteta millään tavalla ennalta kantaa siihen arviointiin, jonka tuomioistuimet tekevät viivästyskorkojen vahvistamista koskevan sopimusehdon kohtuuttomuudesta.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan mukaan sopimusehdon kohtuuttomuutta on arvioitava ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin. Tästä seuraa, että tältä kannalta on myös arvioitava seurauksia, joita kyseisellä ehdolla voi olla sopimukseen sovellettavan lainsäädännön puitteissa, mikä edellyttää kansallisen oikeusjärjestyksen arviointia (ks. määräys Sebestyén, C‑342/13,
EU:C:2014:1857
, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On muistutettava, että kun kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana on asia, jossa vastakkain on ainoastaan yksityisiä, sen on kansallisen oikeuden säännöksiä soveltaessaan otettava huomioon kansallisen oikeuden säännöt kokonaisuudessaan ja tulkittava niitä mahdollisimman pitkälle sovellettavan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti direktiivillä tavoitellun päämäärän kanssa yhdenmukaisen ratkaisun aikaansaamiseksi (tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 64 kohta).
On siis katsottava, että siltä osin kuin lain 1/2013 toinen siirtymäsäännös ei ole esteenä sille, että kansalliset tuomioistuimet voivat kohtuutonta ehtoa tarkastellessaan suorittaa tehtävänsä jättämällä mainitun ehdon soveltamatta, direktiivi 93/13 ei estä soveltamasta tällaista kansallista säännöstä.
Tämä merkitsee erityisesti yhtäältä sitä, että kun kansalliset tuomioistuimet tarkastelevat sopimusehtoa, joka koskee viivästyskorkoa, jonka korkokanta on pienempi kuin lain 1/2013 toisessa siirtymäsäännöksessä vahvistettu korkokanta, kyseisen lakisääteisen ylärajan vahvistaminen ei estä mainittuja tuomioistuimia arvioimasta kyseisen ehdon mahdollista direktiivin 93/13 3 artiklassa tarkoitettua kohtuuttomuutta. Viivästyskorkoa, joka on pienempi kuin kolme kertaa lakisääteinen korko, ei siten voida välttämättä pitää kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla tavalla kohtuullisena.
Toisaalta kun kiinnitysluottosopimuksen ehdossa vahvistettu viivästyskorko on suurempi kuin lain 1/2013 toisessa siirtymäsäännöksessä säädetty viivästyskorko ja sitä on kyseisen säännöksen mukaan alennettava, tällainen seikka ei saa olla esteenä sille, että kansalliset tuomioistuimet voivat kyseisestä kohtuullistamistoimenpiteestä riippumatta tehdä kaikki päätelmät kyseisen korkokannan sisältävän ehdon mahdollisesta kohtuuttomuudesta direktiivin 93/13 kannalta toteamalla sen tarvittaessa pätemättömäksi.
Kaikista näistä seikoista seuraa näin ollen, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen, jossa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely on pantu vireille, on laskettava uudelleen kiinnitysluottosopimuksen sellaisen ehdon perusteella maksettavat määrät, jonka mukaan viivästyskorko on suuruudeltaan yli kolme kertaa lakisääteinen korko, jotta mainittujen korkojen määrä ei ylittäisi kyseistä kynnysarvoa, kunhan kyseisen kansallisen säännöksen soveltamisella
—
ei oteta ennalta kantaa siihen arviointiin, jonka mainittu kansallinen tuomioistuin tekee tällaisen ehdon kohtuuttomuudesta, eikä se
—
ole esteenä sille, että kyseinen kansallinen tuomioistuin jättää mainitun ehdon soveltamatta, jos sen on pääteltävä ehdon olevan mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuton”.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen, jossa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely on pantu vireille, on laskettava uudelleen kiinnitysluottosopimuksen sellaisen ehdon perusteella maksettavat määrät, jonka mukaan viivästyskorko on suuruudeltaan yli kolme kertaa lakisääteinen korko, jotta mainittujen korkojen määrä ei ylittäisi kyseistä kynnysarvoa, kunhan kyseisen kansallisen säännöksen soveltamisella

—
ei oteta ennalta kantaa siihen arviointiin, jonka mainittu kansallinen tuomioistuin tekee tällaisen ehdon kohtuuttomuudesta, eikä se

—
ole esteenä sille, että kyseinen kansallinen tuomioistuin jättää mainitun ehdon soveltamatta, jos sen on pääteltävä ehdon olevan mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuton”.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.