CELEX: 62009CJ0396
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Žemesnės instancijos teismo teisė pateikti prejudicinį klausimą Teisingumo Teismui
Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000
Bankroto bylos
Tarptautinė jurisdikcija
Skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta
Registruotos buveinės perkėlimas į kitą valstybę narę
Sąvoka "įmonė"

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto
bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191; toliau – reglamentas) 3 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp likviduojamos
Interedil Srl
(toliau –
Interedil
) ir
Fallimento Interedil Srl
bei
Intesa Gestione Crediti SpA
(toliau –
Intesa
), kurios teises perėmė
Italfondario SpA
, dėl
Intesa
prašymo iškelti
Interedil
bankroto bylą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Reglamentas priimtas, be kita ko, remiantis EB 61 straipsnio c punktu ir EB 67 straipsnio 1 dalimi.
Šio reglamento 2 straipsnyje, skirtame sąvokoms, nustatyta:
„Šiame reglamente
a)      „bankroto byla“ – tai 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta kolektyvinė bankroto byla. Šios bylos išvardytos A priede;
<...>
h)      „įmonė“ – tai bet kuri veiklos vieta, kur skolininkas vykdo nuolatinę ūkinę veiklą naudodamas žmonių ir daiktinius resursus
[žmogiškuosius išteklius ir turtą].“
Reglamento A priede pateiktame sąraše tiek, kiek susiję su Italija, be kita ko, minima „fallimento“ byla.
Reglamento 3 straipsnyje dėl tarptautinės jurisdikcijos numatyta:
„1.      Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti
bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių
interesų vieta yra jos registruota buveinė.
2.      Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją
iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios
bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.
<...>“
Reglamento 13 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „Pagrindinių turtinių interesų vieta turėtų būti vieta, kurioje skolininkas
reguliariai administruoja savo turtinius interesus, ir dėl to ją gali nustatyti trečiosios šalys“.

Nacionalinė teisė
Italijos civilinio proceso kodekso (
Codice di Procedura Civile
) 382 straipsnyje dėl jurisdikcijos klausimų, kuriuos sprendžia
Corte suprema di cassazione
(Aukščiausiasis kasacinis teismas), nustatyta:
„
Corte
(
suprema di cassazione
), spręsdamas jurisdikcijos klausimą, prireikus priima sprendimą dėl kompetentingo teismo <...>“
Iš sprendimo, kuriuo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad
Corte suprema di cassazione
sprendimas, priimtas remiantis šia nuostata, yra galutinis ir privalomas bylą iš esmės nagrinėjančiam teismui.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Interedil
, kurios registruota buveinė buvo Monopolyje (Italija), įsteigta nustačius teisinę „società a responsabilità limitata“ formą.
2001 m. liepos 18 d. jos registruota buveinė perkelta į Londoną (Jungtinė Karalystė). Tą dieną ji buvo išbraukta iš Italijos
valstybės įmonių registro. Perkėlusi savo buveinę,
Interedil
įrašyta į Jungtinės Karalystės bendrovių registrą su nuoroda FC („Foreign Company“ (užsienio bendrovė)).
Remiantis
Interedil
teiginiais, išdėstytais sprendime, kuriuo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, buveinės perkėlimo momentu ši
bendrovė vykdė sandorius, susijusius su jos pardavimu Britanijos grupei
Canopus
, ir derėjosi bei sudarinė įmonių perdavimo sutartis.
Interedil
teigimu, praėjus keliems mėnesiams po jos registruotos buveinės perkėlimo, Tarante (Italija) jos turėtas nekilnojamasis turtas
kaip perduotos bendrovės sudedamosios dalys buvo perleistas bendrovei
Windowmist Limited. Interedil
taip pat nurodė, kad 2002 m. liepos 22 d. ji buvo išbraukta iš Jungtinės Karalystės bendrovių registro.
2003 m. spalio 28 d.
Intesa
kreipėsi į
Tribunale di Bari
prašydama iškelti bankroto („fallimento“) bylą
Interedil
.

Interedil
užginčijo šio teismo jurisdikciją motyvuodama tuo, kad, perkėlus jos registruotą buveinę į Jungtinę Karalystę, tik šios valstybės
narės teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. 2003 m. gruodžio 13 d.
Interedil
kreipėsi į
Corte suprema di cassazione
su prašymu priimti preliminarų sprendimą dėl jurisdikcijos.
2004 m. gegužės 24 d.
Tribunale di Bari
, nelaukdamas
Corte suprema di cassazione
sprendimo ir manydamas, kad prieštaravimas dėl Italijos teismų jurisdikcijos yra akivaizdžiai nepagrįstas ir kad nustatytas
nagrinėjamos įmonės nemokumas, paskelbė
Interedil
bankrotą.
2004 m. birželio 18 d.
Interedil
apskundė minėtą sprendimą dėl bankroto paskelbimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
2005 m. gegužės 20 d.
Corte suprema di cassazione
priėmė nutartį dėl jam perduoto preliminaraus jurisdikcijos klausimo, kurioje nusprendė, kad Italijos teismai turi jurisdikciją.
Teismas teigė, kad reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje įtvirtintą prezumpciją, jog skolininko pagrindinių turtinių
interesų vieta yra jo registruota buveinė, galima paneigti remiantis daugeliu aplinkybių:
Interedil
turi nekilnojamojo turto Italijoje, sudaryta dviejų viešbučių kompleksų nuomos sutartis, sutartis su banku ir Bario įmonių
registrui nepranešta apie registruotos buveinės perkėlimą.
Abejodamas dėl tokio
Corte suprema di cassazione
kriterijų, kuriuos Teisingumo Teismas įtvirtino 2006 m. gegužės 2 d. Sprendime
Eurofood IFSC
(C‑341/04, Rink. p. I‑3813), vertinimo pagrįstumo,
Tribunale di Bari
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> reglamento <...> 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta sąvoka „pagrindinių turtinių interesų vieta“ turi būti aiškinama
remiantis Bendrijos, ar nacionaline teise? Jei ji turi būti aiškinama remiantis Bendrijos teise, ką reiškia ši sąvoka ir kokie
yra esminiai veiksniai ar elementai, kuriais remiantis nustatoma „pagrindinių turtinių interesų vieta“?
2.      Ar <...> reglamento <...> 3 straipsnio 1 dalyje numatyta prezumpcija, pagal kurią, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad
bendrovių pagrindinių turtinių interesų vieta yra jų registruota buveinė, gali būti paneigta konstatavus realią įmonės veiklą
kitoje valstybėje nei ta, kurioje yra bendrovės registruota buveinė, arba, norint paneigti minėtą prezumpciją, ar būtina konstatuoti,
kad bendrovė nevykdė jokios veiklos valstybėje, kurioje yra jos registruota buveinė?
3.      Ar tai, kad kitoje valstybėje nei ta, kurioje yra bendrovės registruota buveinė, yra šios bendrovės nekilnojamojo turto, tarp
bendrovės skolininkės ir kitos bendrovės sudaryta dviejų viešbučių kompleksų nuomos sutartis, bendrovės sutartis su banku,
yra pakankami elementai ar veiksniai, leidžiantys paneigti reglamento <...> 3 straipsnyje numatytą prezumpciją dėl bendrovės
„registruotos buveinės“, ir ar šių aplinkybių pakanka pagrįsti prielaidai, kad bendrovė turi „įmonę“ šioje valstybėje, kaip
tai suprantama pagal reglamento <...> 3 straipsnio 2 dalį?
4.      Jei
Corte
(
suprema
)
di cassazione
išvados dėl jurisdikcijos minėtoje nutartyje <...> būtų pagrįstos kitokiu reglamento <...> 3 straipsnio išaiškinimu nei Teisingumo
Teismo pateiktasis, ar taikyti šią teisės nuostatą, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas, trukdo Italijos civilinio proceso
kodekso 382 straipsnis, kuriuo remdamasis
Corte (suprema) di cassazione
priima galutinį ir privalomą sprendimą dėl jurisdikcijos?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
Europos Komisija abejoja dėl Teisingumo Teismo kompetencijos priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį klausimą. Ji
pažymi, kad šis prašymas buvo pateiktas 2009 m. liepos 6 d. nutartimi, o šią nutartį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio
13 d. Pagal šią dieną galiojusią EB 68 straipsnio 1 dalį tik nacionaliniai teismai, kurių sprendimai pagal nacionalinę teisę
toliau teismine tvarka neskundžiami, galėjo pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl teisės aktų,
kurie buvo Bendrijos institucijų priimti remiantis EB sutarties IV antraštine dalimi, išaiškinimo. Kadangi reglamentas priimtas
remiantis EB 61 straipsnio c punktu ir 67 straipsnio 1 dalimi, kurie yra Sutarties IV antraštinėje dalyje, Komisijos nuomone,
prašymą priimti sprendimą pateikusio teismo sprendimai gali būti skundžiami pagal nacionalinę teisę teismine tvarka.
Šiuo aspektu pakanka nurodyti, kad EB 68 straipsnis negalioja nuo 2009 m. gruodžio 1 d., kai įsigaliojo Lisabonos sutartis,
ir kad panaikintas jame numatytas teisės pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą ribojimas. Taikant
SESV 267 straipsnį, teismai, kurių sprendimus galima apskųsti teismine tvarka pagal nacionalinę teisę, nuo šios datos turi
teisę prašyti Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą, kai ginčai kyla dėl remiantis Sutarties IV antraštine dalimi
priimtų aktų (šiuo klausimu žr. 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo
Weryński
, C‑283/09, Rink. p. I‑0000, 28 ir 29 punktus).
Nurodyto Sprendimo
Weryński
30 ir 31 punktuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad, atsižvelgiant į SESV 267 straipsniu siekiama tikslą sukurti veiksmingą
Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimą ir į proceso ekonomijos principą, reikia manyti, kad nuo 2009 m.
gruodžio 1 d. Teisingumo Teismas turi kompetenciją nagrinėti teismo, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę gali būti toliau
skundžiami teismine tvarka, pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, net jei toks prašymas pateiktas iki nurodytos
datos.
Todėl Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju yra kompetentingas nagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
Dėl prejudicinių klausimų ryšio su pagrindine byla
Iškeldama tą patį klausimą, kurį Komisija pateikė savo rašytinėse pastabose,
Interedil
per teismo posėdį tvirtino, kad ji nustojo egzistuoti 2002 m. liepos mėnesį, kai buvo išbraukta iš Jungtinės Karalystės bendrovių
registro. Todėl jos atžvilgiu 2003 m. spalio mėnesį
Tribunale di Bari
pateiktas prašymas iškelti bankroto bylą neteko dalyko ir prejudiciniai klausimai yra nepriimtini.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas gali atsisakyti pareikšti savo nuomonę dėl nacionalinio teismo pateikto
prejudicinio klausimo, tik kai, be kita ko, yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Sąjungos teisės normos išaiškinimas
visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui trūksta faktinių
ar teisinių aplinkybių, kad galėtų pateikti naudingą atsakymą į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2010 m. gruodžio
7 d. Sprendimo
VEBIC
, C‑439/08, Rink. p. I‑0000, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad reglamentu tik suvienodinamos normos dėl tarptautinės jurisdikcijos, sprendimų pripažinimo
ir taikytinos teisės tarpvalstybines pasekmes sukeliančiose bankroto bylose. Klausimas dėl prašymo paskelbti skolininko bankrotą
lieka reglamentuojamas taikytinoje nacionalinėje teisėje.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų nuorodų matyti, kad
Interedil
jam pranešė, jog buvo išbraukta iš Jungtinės Karalystės bendrovių registro 2002 m. liepos mėnesį. Tačiau iš sprendimo, kuriuo
pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, visiškai nematyti, kad ši aplinkybė pagal nacionalinę teisę trukdytų iškelti
bankroto bylą. Iš tiesų neatmestina, kad nacionalinėje teisėje numatyta galimybė iškelti tokią bylą siekiant sutvarkyti likviduotos
bendrovės skolinių reikalavimų mokėjimą.
Todėl nėra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos
aplinkybėmis arba dalyku ar kad problema yra hipotetinė.
Todėl
Interedil
pateiktas nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas atmetamas.
Dėl prejudicinių klausimų dalyko
Atsakovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad klausimai nepriimtini dėl jų dalyko. Jų nuomone, pirmasis ir ketvirtasis klausimai
neatskleidžia Sąjungos teisės ir jos taikymo nacionaliniuose teismuose skirtumo, o antruoju ir trečiuoju klausimais Teisingumo
Teismas raginamas taikyti Sąjungos teisės normas konkrečiu atveju, kurį nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas.
Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi teisę aiškinti Sąjungos teisės normą ar spręsti
dėl jos galiojimo tik remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis,
o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taikyti šią teisės normą konkrečiu jo nagrinėjamu atveju (žr.,
be kita ko, 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Price
, C‑149/05, Rink. p. I‑7691, 52 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Trys pirmi klausimai iš esmės susiję su reglamento 3 straipsnio 1 dalies sąvokos skolininko „pagrindinių turtinių interesų
vieta“ aiškinimu. Todėl, atsižvelgiant į jų dalyką, šie klausimai yra priimtini.
Ketvirtasis klausimas susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo galimybe nesilaikyti aukštesnės instancijos
teismo vertinimo, jeigu manytų, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo išaiškinimą, šis vertinimas neatitinka Sąjungos teisės.
Todėl šis klausimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo mechanizmo pagal SESV 267 straipsnį taip pat priimtinas.
Dėl tariamo ginčo nebuvimo
Atsakovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad klausimą dėl Italijos teismų jurisdikcijos iškelti bankroto bylą
Corte suprema di cassazione
išnagrinėjo sprendime, kuris, jų nuomone, įgijo
res judicata
galią. Iš to jos daro išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nėra „nagrinėjamos bylos“, kaip
suprantama pagal SESV 267 straipsnį, ir kad dėl šios priežasties prejudicinis prašymas nepriimtinas.
Šiuos argumentus reikia nagrinėti su ketvirtuoju klausimu, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia
sužinoti, kaip jį saisto
Corte suprema di cassazione
pateiktas Sąjungos teisės išaiškinimas.

Dėl ketvirtojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ketvirtuoju klausimu iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė draudžia
susaistyti nacionalinį teismą nacionaline procesine norma, pagal kurią jam privalomas aukštesnės instancijos nacionalinio
teismo vertinimas, jeigu paaiškėja, kad šio aukštesnės instancijos teismo pateiktas vertinimas nesuderinamas su Sąjungos teise,
kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas.
Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad dėl nacionalinės procesinės normos egzistavimo negalima paneigti, kad nacionaliniai
teismai, kurių sprendimas nėra galutinis, turi galimybę pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą,
kai jiems kyla abejonių, kaip pagrindinėje byloje, dėl Sąjungos teisės aiškinimo (2010 m. spalio 5 d. Sprendimo
Elchinov
, C‑173/09, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismo prejudicinėje byloje priimtas sprendimas yra privalomas nacionaliniam
teismui priimant sprendimą pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su aptariamų Sąjungos institucijų aktų aiškinimu ar jų galiojimu
(žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Elchinov
29 punktą).
Iš šių teiginių matyti, kad nacionalinis teismas, pasinaudojęs jam SESV 267 straipsnio antra pastraipa suteikta galimybe,
priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje privalo paisyti Teisingumo Teismo pateikto nagrinėjamų nuostatų išaiškinimo ir, jei
reikia, turi nesilaikyti aukštesnės instancijos teismo vertinimo, jei atsižvelgdamas į šį išaiškinimą mano, kad toks vertinimas
neatitinka Sąjungos teisės (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Elchinov
30 punktą).
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad pagal jau nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinis teismas, įpareigotas pagal savo kompetenciją
taikyti Bendrijos teisės nuostatas, privalo užtikrinti visišką šių nuostatų veikimą, jei būtina, savo iniciatyva atsisakydamas
taikyti bet kokią joms prieštaraujančią nacionalinės teisės nuostatą, šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinę
procesinę normą, ir šis teismas neprivalo prašyti arba laukti, kol ši nuostata bus panaikinta įstatymais arba kitokiomis konstitucinėmis
priemonėmis (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Elchinov
31 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Sąjungos teisė draudžia susaistyti nacionalinį
teismą nacionaline procesine norma, pagal kurią jam privalomas aukštesnės instancijos nacionalinio teismo vertinimas, jeigu
paaiškėja, kad aukštesnės instancijos teismo pateiktas vertinimas nesuderinamas su Sąjungos teise, kaip ją išaiškino Teisingumo
Teismas.
Dėl tų pačių motyvų reikia atmesti atsakovių pagrindinėje byloje pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, susijusį
su ginčo nebuvimu.

Dėl pirmojo klausimo pirmos dalies
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmojo klausimo pirma dalimi klausia, ar reglamento 3 straipsnio
1 dalyje nurodyta sąvoka skolininko „pagrindinių turtinių interesų vieta“ turi būti aiškinama remiantis Sąjungos, ar nacionaline
teise.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad tuomet,
kai Sąjungos teisės nuostatos sąvokos aiškiai nenurodo valstybių narių teisės, taikomos norint nustatyti jų prasmę bei apimtį,
jų reikšmė visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir
nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo
NCC Construction Danmark
, C‑174/08, Rink. p. I‑10567, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Būtent dėl reglamento 3 straipsnio 1 dalies sąvokos skolininko „pagrindinių turtinių interesų vieta“ Teisingumo Teismas minėto
Sprendimo
Eurofood IFSC
31 punkte nusprendė, kad reglamento sąvoka, kuri todėl turi savarankišką reikšmę, turi būti aiškinama vienodai, nesvarbu,
kokie yra nacionalinės teisės aktai.
Taigi į pirmojo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti: reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąvoką skolininko „pagrindinių
turtinių interesų vieta“ reikia aiškinti remiantis Sąjungos teise.

Dėl pirmojo klausimo antros dalies, antrojo klausimo ir trečiojo klausimo pirmos dalies
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmojo klausimo antra dalimi, antruoju klausimu ir trečiojo klausimo
pirma dalimi iš esmės klausia, kaip reikia aiškinti reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrą sakinį siekiant nustatyti bendrovės
skolininkės pagrindinių turtinių interesų vietą.
Atsižvelgiant į aplinkybę, kad remiantis sprendime, kuriuo prašoma priimti prejudicinį sprendimą, pateiktomis nuorodomis
Interedil
perkėlė savo registruotą buveinę iš Italijos į Jungtinę Karalystę 2001 m. ir kad paskui buvo išbraukta iš šios valstybės
narės bendrovių registro 2002 m., siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visą atsakymą,
reikia nustatyti datą, kuri reikšminga nustatant skolininko pagrindinių turtinių interesų vietą, kad būtų nustatytas teismas,
kuris turi jurisdikciją iškelti pagrindinę bankroto bylą.
Kriterijai, reikšmingi nustatant skolininko pagrindinių turtinių interesų vietą
Nors reglamente nepateikiama skolininko pagrindinių turtinių interesų vietos sąvokos apibrėžtis, jos apimtis, kaip Teisingumo
Teismas nurodė minėto Sprendimo
Eurofood IFSC
32 punkte, išaiškinta reglamento tryliktoje konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią „pagrindinių interesų vieta turėtų būti
vieta, kurioje skolininkas reguliariai administruoja savo turtinius interesus, ir dėl to ją gali nustatyti trečiosios šalys“.
Generalinė advokatė išvados 69 punkte nurodė, kad reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatyta registruotos
buveinės prezumpcija ir nuoroda šio reglamento tryliktos konstatuojamosios dalies formuluotėje į turtinių interesų administravimo
vietą išreiškia Sąjungos teisės aktų leidėjo norą suteikti pirmenybę bendrovės centrinės administracijos vietai kaip jurisdikcijos
nustatymo kriterijui.
Teisingumo Teismas, remdamasis ta pačia konstatuojamąja dalimi, minėto Sprendimo
Eurofood IFSC
33 punkte taip pat nurodė, kad pagrindinių interesų vieta nustatoma remiantis objektyviais kriterijais, kuriuos gali patikrinti
trečiosios šalys, kad būtų užtikrintas teisinis saugumas ir numatomumas, susiję su turinčio jurisdikciją iškelti pagrindinę
bankroto bylą teismo nustatymu. Laikoma, kad šis objektyvumo reikalavimas ir ši galimybė patikrinti patenkinami, kai faktiniai
duomenys, į kuriuos atsižvelgiama nustatant vietą, kur bendrovė skolininkė paprastai administruoja savo turtinius interesus,
yra viešai paskelbti arba bent gana skaidrūs trečiosioms šalims, t. y. pirmiausia šios bendrovės kreditoriams, kad jie turėtų
galimybę apie tai žinoti.
Iš to matyti, kad jeigu bendrovės valdymo ir kontrolės organų vieta yra registruotoje buveinėje ir šios bendrovės administravimo
sprendimai priimami šioje vietoje taip, kad tai gali nustatyti trečiosios šalys, reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrame
sakinyje numatyta prezumpcija, pagal kurią šios bendrovės pagrindinių turtinių interesų vieta yra šioje vietoje, visiškai
taikoma. Darant tokią prielaidą, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 69 punkte, nereikia nustatyti kitos bendrovės
skolininkės pagrindinių turtinių interesų vietos.
Tačiau galima paneigti reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatytą prezumpciją, kai, trečiųjų šalių požiūriu,
bendrovės centrinės administracijos vieta nėra pagrindinėje buveinėje. Teisingumo Teismas minėto Sprendimo
Eurofood IFSC
34 punkte nusprendė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo numatyta paprasta prielaida dėl šios bendrovės registruotos buveinės
gali būti paneigta, tik jei objektyvūs duomenys, kuriuos gali patikrinti trečiosios šalys, leidžia nustatyti, kad reali padėtis
skiriasi nuo tos, kurią turėtų atspindėti minėtos registruotos buveinės vieta.
Tarp duomenų, į kuriuos reikia atsižvelgti, be kita ko, yra visos vietos, kuriose bendrovė skolininkė vykdo ūkinę veiklą ir
kuriose yra jos turtas, tiek, kiek apie šias vietas žino trečiosios šalys. Generalinė advokatė savo išvados 70 punkte nurodė,
kad vertinimas remiantis šiais duomenimis turi būti bendras atsižvelgiant į kiekvienos situacijos aplinkybes.
Šiomis aplinkybėmis bendrovės skolininkės nekilnojamojo turto, dėl kurio ji sudarė nuomos sutartį, vieta kitoje nei registruotos
buveinės valstybėje narėje ir sutarties, sudarytos su finansų įstaiga, egzistavimas šioje valstybėje narėje, t. y. prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos aplinkybės, gali būti laikomi objektyviais duomenimis ir – dėl jiems
būdingo viešumo – duomenimis, kuriuos gali patikrinti trečiosios šalys. Be to, turtas ir jo finansinio panaudojimo sutarčių
buvimas kitoje nei šios bendrovės registruotos buveinės valstybėje narėje gali būti laikomas duomenimis, kurių pakanka Sąjungos
teisės aktų leidėjo nustatytai prezumpcijai paneigti, tik su sąlyga, kad bendras visų reikšmingų duomenų vertinimas leistų
nustatyti, jog – taip, kad galėtų patikrinti trečiosios šalys, – tikroji šios bendrovės valdymo bei kontrolės ir jos turtinių
interesų administravimo vieta yra šioje kitoje valstybėje narėje.
Data, reikšminga nustatant skolininko pagrindinių turtinių interesų vietą
Pirmiausia reikia nurodyti, kad reglamente nėra aiškių nuostatų dėl specialaus atvejo, kai perkeliama skolininko turtinių
interesų vieta. Atsižvelgiant į bendrą reglamento 3 straipsnio 1 dalies formuluotę, reikia konstatuoti, kad nustatant teismą,
kuris turi jurisdikciją iškelti pagrindinę bankroto bylą, reikšminga turi būti laikoma paskutinė tokia vieta.
Tokį aiškinimą patvirtina Teisingumo Teismo praktika. Jis nusprendė, kad jeigu skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta
perkeliama pateikus prašymą iškelti bankroto bylą, bet prieš pradedant bylos nagrinėjimą, valstybės narės, kurios teritorijoje
yra pagrindinių turtinių interesų vieta prašymo padavimo momentu, teismai išlaiko jurisdikciją jį nagrinėti (2006 m. sausio
17 d. Sprendimo
Staubitz‑Schreiber
, C‑1/04, Rink. p. I‑701, 29 punktas). Iš to reikia daryti išvadą, kad iš principo skolininko pagrindinių turtinių interesų
vieta prašymo iškelti bankroto bylą pateikimo dieną yra reikšminga nustatant teismą, kuris turi jurisdikciją.
Tokiu registruotos buveinės perkėlimo prieš pateikiant prašymą iškelti bankroto bylą atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje
byloje, kalbama apie naują registruotą buveinę, kuri pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrą sakinį laikoma skolininko
pagrindinių turtinių interesų vieta, todėl valstybės narės, kurios teritorijoje yra ši nauja buveinė, teismai įgyja jurisdikciją
iškelti pagrindinę bankroto bylą, o reglamento 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą prezumpciją galima paneigti tik įrodymu, kad
pagrindinių turtinių interesų vieta nepriklauso nuo registruotos buveinės pakeitimo.
Tokios pačios taisyklės turi būti taikomos, jeigu prašymo iškelti bankroto bylą dieną bendrovė skolininkė buvo išbraukta iš
bendrovių registro arba, kaip teigia
Interedil
pastabose, nutraukė bet kokią veiklą.
Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 47–51 punktų, pagrindinių turtinių interesų vietos sąvoka susijusi su poreikiu nustatyti
ryšį su vieta, su kuria bendrovė objektyviai turi glaudžiausius ryšius ir apie kurią žino trečiosios šalys. Todėl darant tokią
prielaidą logiška teikti pirmenybę paskutinei pagrindinių turtinių interesų vietai bendrovės skolininkės išbraukimo iš registro
ir bet kokios jos veiklos nutraukimo momentu.
Taigi į pirmojo klausimo antrą dalį, antrąjį klausimą ir trečiojo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti taip, kad siekiant nustatyti
bendrovės skolininkės pagrindinių turtinių interesų vietą reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrą sakinį reikia aiškinti taip:
–        bendrovės skolininkės pagrindinių turtinių interesų vieta turi būti nustatoma teikiant pirmenybę šios bendrovės centrinės
administracijos vietai, kurią galima nustatyti remiantis objektyviais ir trečiųjų šalių galimais patikrinti duomenimis. Jeigu
bendrovės valdymo ir kontrolės organai yra jos registruotoje buveinėje ir šios bendrovės administravimo sprendimai priimami
šioje vietoje taip, kad tai gali patikrinti trečiosios šalys, negalima paneigti šioje nuostatoje numatytos prezumpcijos. Jeigu
bendrovės centrinė administracija yra ne šios bendrovės registruotoje buveinėje, turto ir jo finansinio panaudojimo sutarčių
buvimas kitoje nei šios bendrovės registruotos buveinės valstybėje narėje gali būti laikomas duomenimis, kurių pakanka tokiai
prezumpcijai paneigti, tik su sąlyga, kad bendras visų reikšmingų duomenų vertinimas leistų nustatyti, jog – taip, kad galėtų
patikrinti trečiosios šalys, – tikroji šios bendrovės valdymo bei kontrolės ir jos turtinių interesų administravimo vieta
yra šioje kitoje valstybėje narėje;
–        preziumuojama, kad bendrovės skolininkės registruotos buveinės perkėlimo prieš pateikiant prašymą iškelti bankroto bylą atveju
šios bendrovės pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos naujoje registruotoje buveinėje.

Dėl trečiojo klausimo antros dalies
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiojo klausimo antra dalimi iš esmės klausia, kaip reikia aiškinti
reglamento 3 straipsnio 2 dalies sąvoką „įmonė“.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad reglamento 2 straipsnio h punkte įmonė apibrėžiama kaip bet kuri veiklos vieta, kur skolininkas
vykdo nuolatinę ūkinę veiklą naudodamas žmogiškuosius išteklius ir turtą.
Tai, kad ši apibrėžtis susijusi su ūkinės veiklos vykdymu naudojant žmogiškuosius išteklius, rodo, kad reikia minimalios organizacijos
ir tam tikro stabilumo. Iš to matyti, kad,
a contrario
, vien atskiro turto arba banko sąskaitų buvimas iš principo neatitinka reikalavimų, būtinų apibrėžti „įmonei“.
Kadangi pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį įmonės buvimas valstybės narės teritorijoje suteikia šios valstybės narės teismams
jurisdikciją iškelti skolininkui šalutinę bankroto bylą, reikia manyti, kad, siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir numatomumą
teismų, kurie turi jurisdikciją, nustatymo atveju, įmonės buvimą, kaip ir pagrindinių turtinių interesų buvimo vietą, reikia
vertinti remiantis objektyviais duomenimis, kuriuos gali patikrinti trečiosios šalys.
Todėl į trečiojo klausimo antrą dalį reikia atsakyti: reglamento 3 straipsnio 2 dalies sąvoką „įmonė“ reikia aiškinti kaip
reikalaujančią struktūros, kurią sudarytų minimali organizacija ir tam tikras stabilumas vykdant ekonominę veiklą. Vien atskiro
turto arba banko sąskaitų buvimas iš principo neatitinka šios apibrėžties.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Sąjungos teisė draudžia susaistyti nacionalinį teismą nacionaline procesine norma, pagal kurią jam privalomas aukštesnės instancijos
nacionalinio teismo vertinimas, jeigu paaiškėja, kad aukštesnės instancijos teismo pateiktas vertinimas nesuderinamas su Sąjungos
teise, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas.
2.
2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąvoką skolininko
„pagrindinių turtinių interesų vieta“ reikia aiškinti remiantis Sąjungos teise.
3.
Siekiant nustatyti bendrovės skolininkės pagrindinių turtinių interesų vietą Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies
antrą sakinį reikia aiškinti taip:
–
bendrovės skolininkės pagrindinių turtinių interesų vieta turi būti nustatoma teikiant pirmenybę šios bendrovės centrinės
administracijos vietai, kurią galima nustatyti remiantis objektyviais ir trečiųjų šalių galimais patikrinti duomenimis. Jeigu
bendrovės valdymo ir kontrolės organai yra jos registruotoje buveinėje ir šios bendrovės administravimo sprendimai priimami
šioje vietoje taip, kad tai gali patikrinti trečiosios šalys, negalima paneigti šioje nuostatoje numatytos prezumpcijos. Jeigu
bendrovės centrinė administracija yra ne šios bendrovės registruotoje buveinėje, turto ir jo finansinio panaudojimo sutarčių
buvimas kitoje nei šios bendrovės registruotos buveinės valstybėje narėje gali būti laikomas duomenimis, kurių pakanka tokiai
prezumpcijai paneigti, tik su sąlyga, jei bendras visų reikšmingų duomenų vertinimas leistų nustatyti, jog – taip, kad galėtų
patikrinti trečiosios šalys, – tikroji šios bendrovės valdymo bei kontrolės ir jos turtinių interesų administravimo vieta
yra šioje kitoje valstybėje narėje;
–
preziumuojama, kad bendrovės skolininkės registruotos buveinės perkėlimo prieš pateikiant prašymą iškelti bankroto bylą atveju
šios bendrovės pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos naujoje registruotoje buveinėje.
4.
Šio reglamento 3 straipsnio 2 dalies sąvoką „įmonė“ reikia aiškinti kaip reikalaujančią struktūros, kurią sudarytų minimali
organizacija ir tam tikras stabilumas vykdant ekonominę veiklą. Vien atskiro turto arba banko sąskaitų buvimas iš principo
neatitinka šios apibrėžties.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.