CELEX: 62009CJ0440
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohta
Vähimmäiskausi, jonka täyttymistä vanhuuseläkeoikeuden saaminen edellyttää kansallisen lainsäädännön mukaan
Toisessa jäsenvaltiossa täyttyneen maksukauden huomioon ottaminen
Yhteen laskeminen
Laskutavat

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena
kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28,
s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006
(EUVL L 392, s. 1, jäljempänä asetus N:o 1408/71), 45 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty kansallisessa oikeudenkäynnissä, jossa kantajana on Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Nowym Sączu
(sosiaaliturvalaitos – Nowy Sączin toimipiste, jäljempänä Zakład Ubezpieczeń Społecznych) ja vastaajana Stanisława Tomaszewska
ja joka koskee sen vakuutuskauden huomioon ottamista, jonka asianomainen henkilö on täyttänyt toisessa jäsenvaltiossa, sekä
Puolan lainsäädännössä vanhuuseläkeoikeuden saamiseksi edellytetyn vähimmäiskauden määrittämisessä sovellettavia yksityiskohtaisia
sääntöjä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohdan mukaan vakuutuskausilla tarkoitetaan maksukausia tai työskentelykausia tai itsenäisen
ammatinharjoittamisen kausia, sen mukaan kuin ne on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka
mukaan ne on täytetty tai niitä pidetään täytettyinä, ja kaikkia kausia, joita käsitellään sellaisina, jos niitä pidetään
sanotun lainsäädännön mukaan vakuutuskausia vastaavina.
Asetuksen 45 artiklan, jonka otsikkona on ”Sellaisten lainsäädäntöjen mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien huomioon
ottaminen etuuksia koskevien oikeuksien saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisin saamiseksi, joiden alainen palkattu
työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on ollut”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisin saamiseksi
järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä,
tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön
mukaan täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne täyttyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä ja
joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. Nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat sovellettavan
lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia.”

Kansallinen säännöstö
Puolassa vanhuus- ja muita eläkkeitä säännellään sosiaalivakuutuskassasta maksettavista vanhuus- ja muista eläkkeistä 17.12.1998
annetulla lailla (ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych), sellaisena kuin se on konsolidoidussa
muodossaan (Dz. U. 2004, nro 39, järjestysnumero 353; jäljempänä eläkelaki).
Eläkelain 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Määritettäessä oikeutta vanhuus- tai muuhun eläkkeeseen ja laskettaessa eläkkeen määrää otetaan huomioon seuraavat kaudet,
ellei 2–5 momentista muuta johdu:
1)      6 §:ssä tarkoitetut maksukaudet
2)      7 §:ssä tarkoitetut maksuihin perustumattomat kaudet.
2.      Määritettäessä oikeutta vanhuus- tai muuhun eläkkeeseen ja laskettaessa eläkkeen määrää maksuihin perustumattomat kaudet otetaan
huomioon osoitettujen maksukausien kolmasosaan asti.
– –”
Lain 10 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Määritettäessä oikeutta vanhuuseläkkeeseen ja laskettaessa eläkkeen määrää otetaan lisäksi maksukausina huomioon seuraavat
kaudet, ellei 56 §:stä muuta johdu:
– –
3)      työskentelykaudet, jotka yli 16-vuotias henkilö on täyttänyt ennen 1.1.1983 työskentelemällä maatilalla, silloin kun 5–7 §:ssä
säädettyjen periaatteiden mukaisesti määritetyt maksukaudet ja maksuihin perustumattomat kaudet jäävät alle vanhuuseläkeoikeuden
saamiselta edellytetyn vähimmäiskauden, sikäli kun tämä on tarpeen vähimmäiskauden saavuttamiseksi.”
Eläkelain 29 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ennen 1.1.1949 syntyneet vakuutetut, jotka eivät ole täyttäneet 27 §:n 1 momentissa säädettyä eläkeikää, voivat jäädä eläkkeelle
seuraavasti:
1)      55 vuotta täyttänyt nainen siinä tapauksessa, että hänen osaltaan on täyttynyt joko vähintään 30 vuotta maksukausia ja maksuihin
perustumattomia kausia tai vähintään 20 vuotta maksukausia ja maksuihin perustumattomia kausia, jos hänet on todettu täysin
työkyvyttömäksi.”
Lain 46 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Oikeuden vanhuuseläkkeeseen 29, 32, 33 ja 39 §:ssä säädetyin edellytyksin voivat saada myös vakuutetut, jotka ovat syntyneet
31.12.1948 jälkeen ja ennen 1.1.1969, jos he täyttävät seuraavat edellytykset:
1)      he eivät ole liittyneet avoimeen eläkerahastoon tai he ovat tehneet hakemuksen avoimeen eläkerahastoon kertyneiden varojensa
siirtämisestä sosiaaliturvalaitoksen välityksellä valtiolle
2)      he täyttävät näissä säännöksissä säädetyt vanhuuseläkeoikeuden saamisen edellytykset 31.12.2008 mennessä.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Tomaszewska, joka on syntynyt 1.3.1952, oli 55 vuotta täytettyään hakenut oikeutta varhennettuun vanhuuseläkkeeseen.
Hän ei ollut liittynyt avoimeen eläkerahastoon, ja hänen osaltaan vakuutusmaksujen perusteella oli täyttynyt 181 kuukautta
maksukausina, 77 kuukautta ja 11 päivää maksuihin perustumattomina kausina sekä 56 kuukautta ja 25 päivää työskentelykausina
hänen vanhempiensa maatilalla. Lisäksi hänen osaltaan oli täyttynyt entisessä Tšekkoslovakian sosialistisessa tasavallassa
49 kuukautta maksukausina.
Zakład Ubezpieczeń Społecznych hylkäsi Tomaszewskan eläkehakemuksen 2.8.2007 tekemällään päätöksellä sillä perusteella, ettei
hän ollut osoittanut eläkelain 29 §:n 1 momentin 1 kohdassa edellytetyn välttämättömän 30 vuoden mittaisen vähimmäiskauden
täyttymistä. Koska kyseisen lain 5 §:n 2 momentin mukaan maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää kolmasosaa Puolassa
täyttyneistä maksukausista, Zakład Ubezpieczeń Społecznych otti hänen osaltaan huomioon maksukausina ainoastaan 181 kuukautta
sekä maksuihin perustumattomina kausina 60 kuukautta ja 10 päivää. Zakład Ubezpieczeń Społecznych katsoi, että koska Tomaszewskalla
ei myöskään ollut todistusta täydestä työkyvyttömyydestä, hän ei täyttänyt edellytyksiä, jotka on asetettu naisten oikeudelle
jäädä varhennetulle vanhuuseläkkeelle.
Tomaszewska nosti kanteen tästä päätöksestä Sąd Okręgowy w Nowym Sączussa (Nowy Sączin alioikeus). Se hyväksyi 7.12.2007 antamallaan
tuomiolla Tomaszewskan kanteen osittain ja katsoi, että hänellä oli oikeus osittaiseen vanhuuseläkkeeseen 14.5.2007 alkaen.
Sąd Apelacyjny w Krakowie (Krakovan muutoksenhakutuomioistuin) hylkäsi 5.8.2008 antamallaan tuomiolla Zakład Ubezpieczeń Społecznychin
valituksen ja vahvisti alioikeuden antaman tuomion.
Sąd Apelacyjny w Krakowien mukaan laskemalla yhteen Puolassa ja ulkomailla täyttyneet vakuutuskaudet ne voidaan ottaa täysimääräisesti
huomioon siirtotyöläisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti. Näin on siksi, että jos katsotaan, etteivät maksuihin
perustumattomat kaudet voi ylittää kolmasosaa Puolassa täyttyneistä maksukausista, tämä johtaisi tilanteeseen, jossa maksuihin
perustumattomat kaudet otettaisiin huomioon siirtotyöläisten osalta epäedullisemmin kuin niiden henkilöiden osalta, jotka
voivat osoittaa täyttäneensä suhteellisen pitkiä maksukausia Puolassa.
Zakład Ubezpieczeń Społecznych teki kassaatiovalituksen, jossa se väitti, että asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohtaa
ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1), sellaisena
kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97 (jäljempänä asetus N:o 574/72), 15 artiklan 1 kohdan
a alakohtaa sekä eläkelain 5 §:n 2 momenttia on tulkittu väärin. Sen mukaan Sąd Apelacyjny w Krakowie on ollut väärässä katsoessaan,
että Puolassa täyttyneet maksuihin perustumattomat kaudet on otettava huomioon siltä osin kuin ne eivät ylitä kolmasosaa Puolassa
ja ulkomailla täyttyneiksi osoitetuista maksukausista.
Zakład Ubezpieczeń Społecznych katsoo, että asiassa olisi seurattava asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdassa vakuutuskausien
huomioon ottamista varten säädettyä järjestystä. Arvioidakseen, riittääkö jäsenvaltiossa täyttynyt vakuutuskausi antamaan
oikeuden vanhuuseläkkeeseen, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on ensin sovellettava vain tämän jäsenvaltion
lainsäädäntöä ja määritettävä, voiko siellä täyttynyt vakuutuskausi tuottaa oikeuden vanhuuseläkkeen saamiseen kyseisestä
laitoksesta. Elleivät näin määritetyt vakuutuskaudet riitä, on seuraavaksi otettava huomioon muissa jäsenvaltioissa täyttyneet
vakuutuskaudet.
Zakład Ubezpieczeń Społecznych väittää, että tälle lähestymistavalle saadaan tukea myös asetuksen N:o 574/72 15 artiklan sanamuodosta.
Lisäksi sen avulla kyetään ottamaan huomioon kaikki ulkomailla täyttyneet vakuutuskaudet, olivatpa ne maksukausia tai maksuihin
perustumattomia kausia, koska tiettyjen maksukausien huomioon ottamiseen mahdollisesti kohdistuvaa rajoitusta ei näin sovellettaisi
ulkomailla täyttyneisiin vakuutuskausiin, millä olisi erityisen tärkeä merkitys juuri siinä tapauksessa, että tällaisia vakuutuskausia
on täyttynyt sellaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, joka ottaa ne huomioon selvittäessään sitä, onko oikeus etuuteen
syntynyt.
Sitä vastoin Sąd Apelacyjny w Krakowien mukaan kunkin jäsenvaltion on määrittääkseen henkilön oikeuden sosiaalivakuutuksesta
maksettaviin etuuksiin asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdan mukaisesti rinnastettava missä tahansa muussa Euroopan unionin
jäsenvaltiossa täyttyneet vakuutuskaudet kyseisen jäsenvaltion alueella täyttyneisiin vakuutuskausiin.
Todettuaan, että Sąd Apelacyjny w Krakowien omaksuma kanta saa tukea asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan
ensimmäisen virkkeen sanamuodosta, joka koskee etuuden teoreettisen määrän laskemista, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
toteaa, että erimielisyyden voidaan katsoa tiivistyvän vain siihen, onko osuus, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät
saa ylittää, kolmasosa Puolassa täyttyneistä maksukausista, jotka on osoitettu, vai kolmasosa kaikista vakuutetun työuran
aikana täyttyneistä vakuutuskausista, muissa jäsenvaltioissa täyttyneet maksukaudet mukaan lukien.
Sąd Najwyższy on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [asetuksen N:o 1408/71] 45 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä [asetuksen N:o 574/72] 15 artiklan 1 kohdan a alakohdan
kanssa, tulkittava siten, että kun jäsenvaltion toimivaltainen laitos toteaa, ettei työntekijä täytä tämän valtion lainsäädännössä
eläkeoikeuden myöntämiselle asetettua edellytystä siellä täyttyneestä riittävän pitkästä vakuutuskaudesta, sen on otettava
huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttynyt vakuutuskausi niin, että se laskee vakuutuskauden, josta oikeuden saaminen riippuu,
uudelleen soveltamalla kansallisen oikeuden säännöksiä ja rinnastaa tällöin toisessa valtiossa täyttyneen kauden kotimaassa
täyttyneeseen kauteen, vai niin, että se lisää toisessa jäsenvaltiossa täyttyneen kauden siihen kotimaiseen kauteen, joka
on ensin määritetty kyseessä olevien säännösten mukaisesti?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Täsmennettäköön aluksi, että Zakład Ubezpieczeń Społecznychin ja Tomaszewskan välisessä riita-asiassa on kyse oikeuden saamisesta
vanhuuseläkkeeseen eli tilanteesta, joka kuuluu asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, kun taas etuuksien
määrän laskentaa koskevat säännöt on vahvistettu saman asetuksen 46 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat C-45/92 ja C-46/92, Lepore ja Scamuffa, tuomio 9.12.1993, Kok., s. I-6497, 13 kohta ja asia C-251/94, Lafuente
Nieto, tuomio 12.9.1996, Kok., s. I-4187, 49 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys koskee asiallisesti sitä, onko asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohtaa
tulkittava siten, että määritettäessä vähimmäisvakuutuskautta, jonka täyttyminen on kansallisessa lainsäädännössä asetettu
edellytykseksi sille, että siirtotyöläinen voi saada oikeuden vanhuuseläkkeeseen, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen
laitoksen on otettava huomioon määritettäessä sitä rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää suhteessa
maksukausiin, sellaisena kuin siitä on säädetty kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä, vain kyseisessä jäsenvaltiossa täyttyneet
maksukaudet vai kaikki siirtotyöläisen työuran aikana täyttyneet vakuutuskaudet, muissa jäsenvaltioissa täyttyneet kaudet
mukaan lukien.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia määrittelemään ne edellytykset, joiden täyttymistä
sosiaaliturvaetuuksien myöntämiseltä vaaditaan, vaikka ne määrittelisivätkin ne ankarimmiksi, kunhan säädetyt edellytykset
eivät johda unionin muiden jäsenvaltioiden työntekijöiden avoimeen tai peiteltyyn syrjintään (ks. asia C‑12/93, Drake, tuomio
20.9.1994, Kok., s. I‑4337, 27 kohta; yhdistetyt asiat C-88/95, C-102/95 ja C-103/95, Martínez Losada ym., tuomio 20.2.1997,
Kok., s. I-869, 43 kohta ja asia C‑306/03, Salgado Alonso, tuomio 20.1.2005, Kok., s. I-705, 27 kohta).
Näin on siksi, että asetuksella N:o 1408/71 käyttöön otettu järjestelmä on vain yhteensovittamisjärjestelmä, jossa muun muassa
määritetään yksi tai useampi lainsäädäntö, jota tai joita sovelletaan työntekijöihin ja itsenäisiin ammatinharjoittajiin,
jotka käyttävät eri tilanteissa oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (ks. asia C-493/04, Piatkowski, tuomio 9.3.2006, Kok.,
s. I-2369, 20 kohta; asia C-50/05, Nikula, tuomio 18.7.2006, Kok., s. I-7029, 20 kohta ja asia C-103/06, Derouin, tuomio 3.4.2008,
Kok., s. I-1853, 20 kohta).
Tällaiselle järjestelmälle on ominaista se, että työskentelykausien tai vakuutuskausien muodostumiselle asetetut edellytykset
vaihtelevat sen mukaan, missä jäsenvaltiossa asianomainen työntekijä on työskennellyt. Nämä edellytykset määritellään asetuksen
N:o 1408/71 1 artiklan r alakohdan mukaan yksinomaan sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka mukaisesti kyseiset kaudet ovat
täyttyneet.
Jäsenvaltioiden on edellytyksiä vahvistaessaan kuitenkin noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti asetuksen N:o 1408/71
tavoitteita sekä niitä periaatteita, joille asetus perustuu.
Tässä yhteydessä on muistettava, että asetuksen N:o 1408/71 tarkoituksena on sen johdanto-osan toisen ja neljännen perustelukappaleen
mukaan työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien vapaan liikkuvuuden toteuttaminen Euroopan yhteisössä; samalla tarkoituksena
on kuitenkin kunnioittaa jäsenvaltioiden sosiaaliturvalainsäädäntöjen ominaispiirteitä. Tästä syystä, kuten asetuksen viidennestä,
kuudennesta ja kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, pääsääntönä on asetuksen mukaan se, että työntekijöitä kohdellaan
yhdenvertaisesti eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen perusteella, ja siksi asetuksella pyritään parhaalla mahdollisella tavalla
turvaamaan kaikkien jäsenvaltion alueella työskentelevien työntekijöiden yhdenvertainen kohtelu sekä estämään se, että oikeuttaan
vapaaseen liikkuvuuteen käyttäville työntekijöille aiheutuu haittoja tämän oikeuden käyttämisestä (ks. em. asia Piatkowski,
tuomion 19 kohta, em. asia Nikula, tuomion 20 kohta ja em. asia Derouin, tuomion 20 kohta).
Erityisesti vanhuusvakuutuksen osalta asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltion, jonka
lainsäädännössä oikeuden saamiselta etuuteen edellytetään vähimmäisvakuutuskauden täyttymistä, toimivaltainen laitos ottaa
huomioon – jos se on tarpeen, jotta asianomainen työntekijä saisi oikeuden etuuteen – muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön
mukaan täyttyneet vakuutuskaudet ikään kuin ne olisivat täyttyneet sen lainsäädännön mukaan, jota kyseinen laitos soveltaa.
Asetuksen N:o 1408/71 45 artiklalla pannaan täytäntöön vakuutuskausien vakuutus‑, asumis‑ tai työskentelykausien yhteen laskemisen
periaate, josta on säädetty EY 42 artiklan a alakohdassa. Kyse on yhdestä niistä perusperiaatteista, jotka koskevat jäsenvaltioiden
sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista unionissa ja joilla pyritään takaamaan se, että EY:n perustamissopimuksessa
taatun vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämisen seurauksena työntekijältä ei viedä oikeutta niihin sosiaaliturvan
etuihin, joita hän olisi voinut vaatia, jos hän olisi ollut koko uransa yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa. Tällainen seuraus
voisi näet saada unionin työntekijän luopumaan käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, mikä muodostaisi näin ollen
esteen tälle vapaudelle (ks. mm. asia C‑481/93, Moscato, tuomio 26.10.1995, Kok., s. I‑3525, 28 kohta ja em. asia Salgado
Alonso, tuomion 29 kohta).
Näin ollen jäsenvaltiolla on oikeus säätää kansallisessa lainsäädännössä säädetyn eläkeoikeuden syntymisen edellyttämästä
vähimmäisvakuutuskaudesta ja määrittää niiden vakuutuskausien luonne ja raja, jotka voidaan huomioida tässä tarkoituksessa,
kunhan minkä tahansa muun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneet kaudet otetaan asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan mukaisesti
samoin edellytyksin myös huomioon ikään kuin ne olisivat täyttyneet kansallisen lainsäädännön mukaisesti (ks. vastaavasti
em. asia Salgado Alonso, tuomion 31 kohta).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy ilmi, että Zakład Ubezpieczeń Społecznych
on hyväksynyt toisessa jäsenvaltiossa täyttyneet maksukaudet määritellessään vanhuuseläkeoikeuden syntymiseltä edellytettyä
vähimmäiskautta ja lisännyt ne Puolassa täyttyneiden vakuutuskausien kokonaismäärään. Näitä toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä
maksukausia ei kuitenkaan ole otettu huomioon määritettäessä sitä kolmasosaksi vahvistettua rajaa, jota maksuihin perustumattomat
kaudet eivät saa ylittää suhteessa maksukausiin.
Asiassa ei kuitenkaan ole kiistetty sitä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen työntekijä, jonka osalta maksukausia on
täyttynyt Puolassa ja jossakin toisessa jäsenvaltiossa, joutuu tästä syystä epäedullisempaan asemaan suhteessa työntekijään,
jonka osalta kaikki maksukaudet ovat täyttyneet Puolassa.
Kuten Zakład Ubezpieczeń Społecznychin tekemästä laskelmasta käy ilmi, Tomaszewska voi vedota vain yhteen 60 kuukauden mittaiseen
maksuihin perustumattomaan kauteen, joten hän kykenee osoittamaan kaikkiaan 346 kuukauden mittaisen maksukauden, mikä eri
riitä siihen, että hän voisi vaatia eläkeoikeutta. Jos taas Tomaszewska olisi sen sijaan, että hän on käyttänyt oikeuttaan
vapaaseen liikkuvuuteen ja täyttänyt maksukausia toisessa jäsenvaltiossa, täyttänyt kaikki maksukautensa Puolassa, hän olisi
voinut vedota 76 kuukauden mittaiseen maksuihin perustumattomaan kauteen, jolloin maksukausien yhteenlaskettu määrä olisi
ollut hänen osaltaan 362 kuukauden mittainen, mikä vastaa sitä 30 vuoden vähimmäiskautta, jota eläkeoikeuden saaminen edellyttää.
Tällaisessa tilanteessa sentyyppisellä tavalla, jolla Zakład Ubezpieczeń Społecznych soveltaa pääasiassa kansallista oikeutta
määritettäessä sitä kolmasosaksi vahvistettua rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät saa ylittää suhteessa maksukausiin,
kohdellaan oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen käyttäneitä unionin työntekijöitä epäedullisemmin kuin työntekijöitä, jotka
eivät ole käyttäneet tätä oikeutta, sekä rajoitetaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja estetään asetuksen N:o 1408/71
45 artiklassa vahvistettujen yhteenlaskusääntöjen soveltaminen.
Edellä 31 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa, että Puolan oikeudessa voidaan kyllä asettaa vaatimus vähimmäismaksukaudesta,
jota vanhuuseläkeoikeuden saamiselta edellytetään, ja määrittää niiden maksukausien luonne ja raja, jotka voidaan ottaa huomioon,
mutta näin voidaan tehdä vain, jos toisessa jäsenvaltiossa täyttyneet maksukaudet otetaan asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan
mukaisesti huomioon samoin edellytyksin kuin Puolassa täyttyneet kaudet.
Näin ollen Tomaszewskan osalta missä tahansa muussa jäsenvaltiossa täyttyneet maksukaudet on rinnastettava Puolassa täyttyneisiin
maksukausiin ja siten sisällytettävä laskelmaan, jonka tarkoituksena on määrittää se kolmasosaksi vahvistettu raja, jota maksuihin
perustumattomat kaudet eivät voi ylittää suhteessa maksukausiin.
Puolan hallituksen väitteestä, jonka mukaan se, ettei muissa jäsenvaltioissa täyttyneitä vakuutuskausia oteta huomioon määritettäessä
kolmasosaksi vahvistettua rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää suhteessa maksukausiin, on perusteltavissa
hallinnollisilla vaikeuksilla ja muilla käytännön ongelmilla, on riittävää todeta, että EY 39 artiklan 3 kohdan mukaan työntekijöiden
oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen voidaan rajoittaa ainoastaan yleiseen järjestykseen, turvallisuuteen ja kansanterveyteen
perustuvista syistä. Rajoituksia, jotka kohdistuvat työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen, ei siis voida perustamissopimuksessa
nimenomaisesti mainittuja tilanteita lukuun ottamatta oikeuttaa millään perusteella (ks. vastaavasti asia C-10/90, Masgio,
tuomio 7.3.1991, Kok., s. I-1119, 24 kohta ja asia C-400/02, Merida, tuomio 16.9.2004, Kok., s. I-8471, 30 kohta).
Esitettyyn kysymykseen on edellä todetun perusteella vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohtaa on tulkittava
siten, että määritettäessä vähimmäisvakuutuskautta, jonka täyttyminen on kansallisessa lainsäädännössä asetettu edellytykseksi
sille, että siirtotyöläinen voi saada oikeuden vanhuuseläkkeeseen, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on otettava
huomioon määritettäessä sitä rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää suhteessa maksukausiin, sellaisena
kuin siitä on säädetty kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä, kaikki siirtotyöläisen työuran aikana täyttyneet vakuutuskaudet,
muissa jäsenvaltioissa täyttyneet kaudet mukaan lukien.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan
tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006
annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 45 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
määritettäessä vähimmäisvakuutuskautta, jonka täyttyminen on kansallisessa lainsäädännössä asetettu edellytykseksi sille,
että siirtotyöläinen voi saada oikeuden vanhuuseläkkeeseen, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on otettava
huomioon määritettäessä sitä rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää suhteessa maksukausiin, sellaisena
kuin siitä on säädetty kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä, kaikki siirtotyöläisen työuran aikana täyttyneet vakuutuskaudet,
muissa jäsenvaltioissa täyttyneet kaudet mukaan lukien.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.