CELEX: 62006TJ0370
Конкуренция
Картели
Нидерландски пазар на битум за пътни настилки
Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО
Глоби
Сътрудничество по време на административното производство
Значителна добавена стойност
Равно третиране
Право на защита

Факти в основата на спора
Kuwait Petroleum Corp. (наричано по-нататък „KPC“), кувейтска публичноправна петролна компания и дружество майка на групата Kuwait Petroleum, търгува продукцията си в Европа с посредничеството на дъщерното си дружество Kuwait Petroleum International Ltd (наричано по-нататък „KPI“), установено в Лондон. Две дъщерни дружества на KPC осъществяват дейност в Нидерландия, като Kuwait Petroleum Europоort BV отговаря за производството на асфалт на рафинерията в Ротердам, а Kuwait Petroleum (Nederland) BV (наричано по-нататък „KPN“) — за продажбата на асфалт в Нидерландия. Пряко и косвено KPI и KPN принадлежат на KPC Holdings AEC, установено в Аруба, самото то притежавано изцяло от KPC. KPC Holdings е собственик на всички дъщерни дружества на групата Kuwait Petroleum, установени извън Кувейт и натоварени с дейностите по рафиниране и търгуване на петрола.
С писмо от 20 юни 2002 г. предприятието British Petroleum (наричано по-нататък „BP“) уведомява Комисията на Европейските общности за предполагаемото наличие на картел на пазара на битум за пътна настилка в Нидерландия и прави искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер на основание на Известието на Комисията за освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата във връзка с картели (
OВ C 45, 2002 г., стр. 3
, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството от 2002 г.“).
На 1 и 2 октомври 2002 г. Комисията пристъпва към внезапни проверки по-специално в помещенията на KPN. На 30 юни 2003 г. и на 5 април 2004 г. Комисията изпраща искания за информация до няколко дружества, между които KPN. То отговаря на 16 септември 2003 г. и на 30 април 2004 г.
На 12 септември 2003 г. KPN подава заявление за прилагане на Известието относно сътрудничеството от 2002 г., към което е приложено изявление от предприятието. То иска също част от предадената на 16 септември 2003 г. информация да бъде взета предвид на основание на искането му за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер. На 18 септември 2003 г. на среща с Комисията KPN предлага да бъдат изслушани трима бивши служители, които могат да допълнят направените изявления, което става на 1 и на 9 октомври 2003 г.
На 14 октомври 2004 г. в съответствие с разпоредбите на точка 26 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. Комисията уведомява KPN за намерението си да му предостави намаление на неговата глоба в размер на 30—50 %, тъй като е стигнала до временно заключение, че представените от него доказателства имат значителна добавена стойност.
На 18 октомври 2004 г. Комисията открива процедура и приема изложението на възраженията, изпратено на 19 октомври 2004 г. до няколко дружества, между които жалбоподателите KPC, KPI и KPN. Въз основа на направено от KPC и KPI искане, с писмо от 2 декември 2004 г. Комисията потвърждава, че те също ще се ползват от намалението на глобата, предоставено на KPN на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
След изслушването на заинтересуваните дружества на 15 и 16 юни 2005 г., KPN внася уточнения в изявленията си относно дружеството доставчик на битум ExxonMobil, което не е санкционирано с оспорваното решение, като тези изявления са използвани в изложението на възраженията и са оспорени от други участници в изслушването. Тези уточнения са съобщени на всички участници в изслушването, като предизвикват доста коментари, до които Комисията отказва да даде достъп на жалбоподателите.
На 13 септември 2006 г. Комисията приема Решение C (2006) 4090 окончателен относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] (преписка COMP/F/38.456 — битум (Нидерландия), наричано по-нататък „обжалваното решение“). Това решение е съобщено на жалбоподателите на 22 септември 2006 г., а резюмето му е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
от 28 юли 2007 г. (
OВ L 196, стр. 40
).
В обжалваното решение Комисията посочва, че дружествата, които са негови адресати, са участвали в еднократно и продължително нарушение на член 81 ЕО, изразяващо се в съвместно редовно определяне през разглежданите периоди на брутната цена, на еднаква отстъпка върху брутната цена за участващите в картела компании за изграждане на пътища и на намалена максимална отстъпка върху брутната цена за другите компании за изграждане на пътища за продажбата и закупуването на битум за пътна настилка в Нидерландия.
Жалбоподателите са признати за виновни за извършването на това нарушение за периода от 1 април 1994 г. до 15 април 2002 г., за което им е наложена солидарно глоба в размер на 16,632 милиона евро.
За изчисляването на размера на глобите Комисията определя нарушението като много тежко с оглед на неговото естество, и то независимо от това че географският пазар е ограничен (съображение 316 от обжалваното решение).
За да отчете специфичното значение на неправомерното поведение на всяко предприятие, участващо в картела, и действителното му отражение върху конкуренцията, Комисията прави разграничение между съответните предприятия според относителното им значение на съответния пазар, определено въз основа на техните пазарни дялове, и ги групира в шест категории.
Въз основа на тези критерии Комисията възприема за жалбоподателите начален размер на глобата от 12 милиона евро (съображение 322 от обжалваното решение) и по отношение на него прилага коефициент от 1,1, който трябва да гарантира възпиращия ефект на глобата с оглед на размера и оборота на групата (съображение 323 от обжалваното решение).
По отношение на продължителността на нарушението Комисията приема, че извършеното от жалбоподателите нарушение е с голяма продължителност, тъй като е продължило повече от пет години, и възприема обща продължителност от осем години — от 1 април 1994 г. до 15 април 2002 г., като по този начин увеличава началния размер с 80 % (съображение 326 от обжалваното решение). По този начин основният размер на глобата, определен с оглед на тежестта и продължителността на нарушението, е 23,76 милиона евро (съображение 335 от обжалваното решение).
Комисията не прилага никакво утежняващо обстоятелство по отношение на жалбоподателите. Напротив, тя приема да им даде възможност да се възползват от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. и им предоставя намаление от 30 % на размера на глобата им. Тя приема, че степента на точност на предоставената на 12 и 16 септември 2003 г. и на 1 и 9 октомври 2003 г. информация увеличила възможностите ѝ за установяване на съществуването на нарушението. Комисията обаче смята, че трябва да вземе предвид факта, че искането за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е направено едва единадесет месеца след осъществяване на внезапните проверки и след изпращането на искането ѝ за информация, че тя вече е разполагала с някои предадени от други дружества доказателства и че KPN е изменило някои от изявленията си срещу ExxonMobil (съображения 382—388 от обжалваното решение).
Производство и искания на страните
Жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 4 декември 2006 г.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (шести състав) решава да открие устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от процедурния му правилник, писмено задава въпроси на страните. Страните отговарят на тези въпроси в дадения срок.
Пледоариите на страните и техните отговори на устните въпроси, поставени от Общия съд, са изслушани в съдебното заседание на 15 юни 2011 г.
Тъй като един от членовете на шести състав е възпрепятстван да заседава, въз основа на член 32, параграф 3 от Процедурния правилник председателят на Общия съд определя себе си за попълване на състава.
С определение от 18 ноември 2011 г. Общият съд (шести състав) в своя нов състав възобновява устната фаза на производството и страните са уведомени, че ще бъдат изслушани в ново съдебно заседание.
С писма, съответно от 25 и 28 ноември 2011 г., Комисията и жалбоподателите уведомяват Общия съд, че се отказват от ново изслушване.
Вследствие на това председателят на Общия съд решава да обяви устната фаза на производството за приключена.
Жалбоподателите искат от Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение в частта, която се отнася до тях,
—
при условията на евентуалност да намали размера на наложената на основание член 2, буква и) от обжалваното решение глоба,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
В отговор на писмен въпрос на Общия съд относно изводите, които трябва да се направят от Решение на Съда от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (
C-97/08 P, Сборник, стр. I-8237
) и Решение на Съда от 20 януари 2011 г. по дело General Química и др./Комисия (
C-90/09 P, Сборник, стр. I-1
), на 24 март 2011 г. жалбоподателите заявяват, че се отказват от правното основание, изведено от явни грешки в преценката и грешки при прилагане на правото, допуснати от Комисията при вменяване на KPC и на KPI на отговорността за извършеното от тяхното дъщерно дружество KPN нарушение, което Общият съд взима предвид.
От правна страна
Жалбоподателите повдигат две правни основания в подкрепа на жалбата си — първото, изведено от нарушение на разпоредбите на точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., а второто, изведено от допуснати от Комисията грешки при определяне на процента на намалението на размера на тяхната глоба.
1.
По нарушението на точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
Доводи на страните
Жалбоподателите смятат, че Комисията е нарушила точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., като им е наложила глоба въз основа на факти, които е могло да бъдат доказани само въз основа на изложените от KPN доказателства. Само тези доказателства позволили на Комисията да докаже съществуването на нарушението, неговата тежест и неговата продължителност, тъй като другите посочени в обжалваното решение доказателства били или косвени, или неубедителни, или спекулативни. Те уточняват, че само предоставената от KPN информация е дала възможност на Комисията да установи съществуването на нарушението през целия период от 1 април 1994 г. до 15 април 2002 г., тъй като записките, иззети от помещенията на Koninklijke Volker Wessel Stevin NV, санкционирано с обжалваното решение дружество, се отнасяли само до 1997 г., а документите, предадени от BP, могли да се използват само за периода след 1999 г.
Направеното от Комисията много ограничително тълкуване на разпоредбите на точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., което на практика водело до ограничаване на приложението му само по отношение на случаите, в които тя нямала никакви данни за фактите, според жалбоподателите противоречало на целта на Известието да се насърчат предприятията, които искат да се ползват от освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, да представят възможно най-много доказателства. Това тълкуване освен това противоречало на принципа на оправданите правни очаквания, независимо че той е изрично признат в точка 29 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
Комисията оспорва всички доводи на жалбоподателите.
Преценка на Общия съд
Точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. гласи, че „ако предприятието предостави доказателства за до този момент неизвестни на Комисията факти, които имат пряко отношение към тежестта или продължителността на евентуалния картел, Комисията не взема предвид тези факти при определяне на размера на глобата на предприятието, предоставило доказателствата“. [неофициален превод]
В началото Общият съд трябва да определи дали Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е ограничила прилагането на тази разпоредба само до случаите, в които дружество ѝ предоставя информация, позволяваща ѝ да установи факти, които са ѝ били напълно неизвестни, и като изключва по този начин случая, в който дружество ѝ предоставя данни, даващи ѝ възможност да потвърди известни от по-рано факти.
Следва да се припомни, че в случая Комисията решава да предостави на KPN намаление с 30 % на размера на глобата, тъй като то ѝ предоставило доказателства, които „поради самото си естество са увеличили възможностите [ѝ] за доказване на въпросните факти и поради това са придали добавена стойност на доказателствата, с които вече е разполагала към този момент“, тъй като „тази добавена стойност е важна, тъй като потвърждава съществуващите сведения и [ѝ] позволява, заедно със сведенията, с които вече разполага, да установи съществуването на нарушението“, тъй като „KPN първо е предоставило преки доказателства за съществуването [на срещи за съгласуване във връзка с битума], централен елемент за функционирането на картела“ и тъй като в момента, в който KPN предоставя тези доказателства, т.е. преди получаване на отговорите на искането на информация (по-конкретно тези на предприятията Shell, Total и Nynas), „[ѝ] е било трудно да определи дали и в каква степен сами по себе си съдържащите се в [нейната преписка] документи от времето на събитията, допълнени с предадените от BP сведения, са достатъчни за доказване на нарушението“ (съображение 383 от обжалваното решение).
Общият съд смята, че трябва да се възприеме ограничително тълкуване на точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., като ограничи прилагането му до случаите, когато дружество, участник в картел, предоставя на Комисията нова информация относно тежестта или продължителността на нарушението, и го изключи в случаите, в които дружеството само е предоставило данни, позволяващи да се подкрепят доказателствата относно съществуването на нарушението.
Наистина, първо трябва да се припомни, че тъй като производството за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е изключение от правилото, че предприятие трябва да бъде санкционирано за всяко нарушение на нормите на правото на конкуренцията, при това положение свързаните с него правила трябва да се прилагат ограничително.
Следва освен това да се подчертае, че ако предприятията загубят стимулите, които ги насърчават да бъдат първите, които ще предадат на Комисията информация за картел, това ще се отрази на ефикасността на програмите за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер.
Предложеното от жалбоподателите тълкуване обаче би лишило от ефект направеното в известието на Комисията разграничение между единственото предприятие, което може да се ползва от пълно освобождаване от глоба (дял А от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.), и тези, които могат да искат само намаляване на размера на глобата (дял Б от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.), тъй като то би довело до възможност за втората група предприятия да се ползват от пълно освобождаване от глоба. По този начин Известието относно сътрудничеството от 2002 г. прави разграничение между предприятието, което първо е предоставило доказателства, въз основа на които Комисията може да установи дадено нарушение или да вземе решение да разпореди проверки, което се ползва от пълно освобождаване, и предприятията, които не отговарят на тези условия и могат да се ползват само от намаляване на размера на глобата най-много с 50 %.
При това положение Комисията не е допуснала грешка при прилагане на правото, като е приела, че при определяне на глобата на KPN може да вземе предвид факти, които то само е допринесло да бъдат потвърдени чрез предаването на някои доказателства, за съществуването на които Комисията обаче е знаела.
Жалбоподателите освен това смятат, че такова тълкуване би било в противоречие с принципа на оправданите правни очаквания, а той е изрично признат в точка 29 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. Вярно е, че възможността да се прави позоваване на защитата на оправданите правни очаквания, която е общ принцип на правото на Съюза, се отнася до всеки частноправен субект, който се намира в положение, от което личи, че администрацията на Съюза, като му е дала конкретни уверения, е събудила у него основателни надежди (Решение на Съда от 11 март 1987 г. по дело Van den Bergh en Jurgens/Комисия,
265/85, Recueil, стр. 1155
, точка 44 и Решение на Общия съд от 9 юли 2003 г. по дело Cheil Jedang/Комисия,
T-220/00, Recueil, стр. II-2473
, точка 33). В случая обаче следва да се отбележи, че в нито един момент Комисията не е дала на KPN конкретни уверения относно възможността да му позволи да се ползва от освобождаване от глоба. Общо погледнато, когато става въпрос за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, всеки молител предава сведения на Комисията, без да знае с какви сведения тя вече разполага, и при това положение не би могъл да има каквото и да било оправдано очакване относно размера на намалението, от което ще може да се ползва.
Накрая в настоящия случай следва да се провери дали Комисията не превишава явно правото на преценка, с което разполага, като приема, че KPN отговаря на условията по точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., според тълкуването му в точка 33 по-горе.
От обжалваното решение се установява, че макар предоставените от KPN сведения да са позволили на Комисията да подкрепи и потвърди доказателствата, с които вече е разполагала относно наличието на срещи между доставчиците на битум (наричани по-нататък „доставчици“) и компаниите за изграждане на пътища, участващи в картела, тя все пак вече е била осведомена за тези факти, за общата продължителност на периода на нарушението, от предоставените от BP сведения и от иззетите при проверките на място документи, по-конкретно записките на Hollandsche Beton Groep (наричано по-нататък „HBG“) от март и юли 1994 г. Така че KPN не е предоставило никакво доказателство за факти, дотогава неизвестни на Комисията, които биха се отразили непосредствено на тежестта или продължителността на нарушението.
Ето защо първото правно основание следва да бъде отхвърлено изцяло.
2.
По размера на намалението на размера на глобата
Доводи на страните
Жалбоподателите смятат, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е намалила размера на глобата им само с 30 %, тъй като искането за освобождаване от глоба или за намаляване на техния размер било направено единадесет месеца след внезапните проверки и след изпращането на първото искане за информация, че добавената стойност на предоставените доказателства била понижена от предадените от други предприятия сведения и KPN променило някои от изявленията си. Общият съд трябвало да упражни пълен контрол на мотивите на решението относно размера на намалението на глобата, което му било предоставено, и съдът на Съюза никога не бил признавал широко право на преценка на Комисията във връзка с Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
На първо място, жалбоподателите смятат, че период от 11 месеца не е неразумен за подаване на заявление за освобождаване от глоба или за намаляване на нейния размер, по-специално от гледна точка на общата продължителност от 28 месеца на разследването на Комисията, че този период им е бил нужен, за да съберат всички предоставени на Комисията документи, и че известието относно сътрудничеството от 2002 г. не предвижда никакъв конкретен срок. В това отношение Комисията не можела да се позове на Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Roquette Frères/Комисия (
T-322/01, Recueil, стр. II-3137
), тъй като по това дело единственото заявление от предприятието за освобождаване от глоба или за намаляване на нейния размер бил отговорът му на въпросника на Комисията, докато в настоящия случай KPN подало заявлението си за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, преди да отговори на въпросника, и дало отговори, съдържащи много повече сведения от поисканите с поставените въпроси.
На второ място, жалбоподателите смятат, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е ограничила намалението на размера на тяхната глоба, с мотива че стойността на предоставените от тях на 16 септември и на 1 и 9 октомври 2003 г. доказателства била понижена от изявленията, направени преди това от Nynas и Total. Комисията все пак признала в обжалваното решение, че данните, представени от KPN на 12 септември 2003 г. и в допълнителните му изявления, ѝ позволили да разполага с преки и решаващи доказателства за нарушението, докато предадените от Nynas и Total сведения не давали никаква съществена добавена стойност; впрочем искането им за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер не било уважено.
На трето място, Комисията неправилно приела, че размерът на намалението на тяхната глоба трябвало да се ограничи поради твърдяно изменение на изявленията на KPN във връзка с ExxonMobil. По този начин тя първо допуснала фактическа грешка, като приела, че при изслушването служителите на KPN са се отрекли от изявленията си, докато те само ги изяснили, като уточнили, че разполагали само с непреки доказателства за участието на ExxonMobil в нарушението и че във всеки случай никога не били твърдели, че разполагат с преки доказателства за това участие. Тя допуснала освен това грешка при прилагане на правото, като приела, че добавената стойност на предоставените от KPN доказателства била намалена, тъй като то не представило доказателства, установяващи участието на ExxonMobil в картела. Жалбоподателите смятат, че стойността на предоставените доказателства трябва да се оценява само с оглед на установените в решението на Комисията нарушения. Впрочем, като ги наказала поради изявленията им във връзка с ExxonMobil, Комисията нарушила принципа на равно третиране, тъй като BP в заявлението си за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер също твърдяло, че ExxonMobil е участвало в картела.
На четвърто място, жалбоподателите считат, че като отказала да запознае KPN със становищата на другите предприятия относно допълнителните изявления, които те направили по време на изслушването, Комисията нарушила правото на достъп до преписката в хода на административната процедура. Тези становища обаче, някои от които били оформени след административното изслушване, били използвани от Комисията при определяне на размера на глобата.
Комисията оспорва всички доводи на жалбоподателя.
Преценка на Общия съд
По грешките при прилагане на правото
На първо място, жалбоподателите смятат, че Комисията е допуснала грешка относно пределите на своето право на преценка относно стойността на доброволно предоставената от дадено предприятие информация с оглед на определянето на размера на намалението на неговата глоба. По-конкретно, те поддържат, че съдебната практика, на която се позовава Комисията, за да твърди, че има известно право на преценка по този въпрос и че контролът от страна на съда е ограничен до явна грешка в преценката, се прилагала само по отношение на разпоредбите от Известието на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по дела относно картели (
OВ C 207, 1996 г., стр. 4
, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството от 1996 г.“), а не по отношение на разпоредбите от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
От постоянната съдебна практика във връзка с Известието относно сътрудничеството от 1996 г. се установява, че сътрудничество при разследването, което не излиза от рамките на това, което следва от задълженията на предприятията по силата на член 11, параграфи 4 и 5 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г., първи регламент за прилагане на членове [81 EО] и [82 EО] (
OВ 13, 1962 г., стр. 204
; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), не е основание за намаляване на размера на глобата (Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Cascades/Комисия,
C-279/98 P, Recueil, стр. I-9693
, точка 260 и Решение на Общия съд от 10 март 1992 г. по дело Solvay/Комисия,
T-12/89, Recueil, стр. II-907
, точки 341 и 342). Обратно, такова намаляване е оправдано, когато предприятието предоставя сведения, далеч надхвърлящи сведенията, които Комисията може да изиска по силата на член 11 от Регламент № 17 (Решение по дело Cascades/Комисия, посочено по-горе, точки 261 и 262 и Решение на Общия съд от 9 юли 2003 г. по дело Daesang и Sewon Europe/Комисия,
T-230/00, Recueil, стр. II-2733
, точка 137). За да обоснове намаляването на глоба на основание сътрудничество, поведението на дадено предприятие трябва да улеснява задачата на Комисията, която се състои в установяване и наказване на нарушенията на правилата на Съюза за конкуренцията, и да покаже истински дух на сътрудничество. От една страна, задължение на Общия съд е да провери дали Комисията е взела предвид степента, в която сътрудничеството на съответните предприятия надхвърля това, което се изисква в съответствие с член 11 от Регламент № 17. В това отношение той осъществява пълен контрол, по-конкретно относно пределите на задължението за отговор на исканията на информация, които са последица от правото на защита на предприятията. От друга страна, Общият съд е призван да провери дали Комисията е преценила правилно от гледна точка на Известието относно сътрудничеството от 1996 г. ползата от сътрудничеството за установяването на нарушението. В очертаните от това известие предели Комисията се ползва с право на преценка, за да определи дали сведенията или документите, доброволно предадени от предприятията, са улеснили задачата ѝ и дали има основание да се съгласи на намаляване на глобата на дадено предприятие въз основа на това известие. Тази преценка подлежи на ограничен съдебен контрол (Решение на Съда от 9 юли 2009 г. по дело Archer Daniels Midland/Комисия,
C-511/06 P, Сборник, стр. I-5843
, точка 152 и Решение на Общия съд от 14 декември 2006 г. по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия,
T-259/02-T-264/02 и T-271/02, Recueil, стр. II-5169
, точки 529—532, потвърдено с Решение на Съда от 24 септември 2009 г. по дело Erste Group Bank и др./Комисия,
C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P и C-137/07 P, Сборник, стр. I-8681
, точка 249).
Жалбоподателите не сочат никакъв довод, в който да излагат мотивите, поради които свободата на преценка на Комисията трябвало да бъде ограничена въз основа на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. Във всеки случай съгласно постоянната съдебна практика при прилагането на това известие Комисията се ползва от право на преценка, за да реши дали сведенията или документите, доброволно предадени от предприятията, са улеснили работата ѝ и дали има основание да предостави намаление на дадено предприятие въз основа на това известие и тази преценка подлежи на ограничен съдебен контрол (Решение на Общия съд 18 декември 2008 г. по дело General Química и др./Комисия, T-85/06, непубликувано в Сборника, точка 150).
Освен това вече има постановено решение, че макар Комисията да е длъжна да мотивира причините, поради които счита, че доказателства, предоставени от предприятията в рамките на Известието относно сътрудничеството от 1996 г., представляват принос, обосноваващ или не намаляване на размера на наложената глоба, все пак предприятията, желаещи да оспорят решението на Комисията по този въпрос, са длъжни да докажат, че при липса на такава информация, представена доброволно от тези предприятия, тя е нямало да бъде в състояние да докаже съществените елементи на нарушението и следователно да приеме решение за налагане на глоби (Решение по дело Erste Group Bank и др./Комисия, точка 49 по-горе, точка 297).
При прилагането на Известието относно сътрудничеството от 1996 г. съдът на Съюза смята, че предоставяне на намаление на размера на глобата въз основа на тези разпоредби предполага по-конкретно съответното предприятие да е първото предоставило решаващи доказателства за съществуването на картела, които, макар да не трябва непременно да са сами по себе си достатъчни, за да се установи съществуването на картела, трябва все пак да бъдат решаващи за тази цел. Следователно не трябва да става въпрос просто за източник на ориентировъчни данни за разследването, което Комисията трябва да проведе, а за доказателства, които могат да бъдат използвани пряко като главна доказателствена основа на решение за установяване на нарушение (Решение на Общия съд от 15 март 2006 г. по дело BASF/Комисия,
T-15/02, Recueil, стр. II-497
, точки 492, 493, 517, 518, 521, 522, 526 и 568 и Решение на Общия съд от 15 март 2006 г. по дело Daiichi Pharmaceutical/Комисия,
T-26/02, Recueil, стр. II-713
, точки 150, 156, 157 и 162).
Що се отнася до Известието относно сътрудничеството от 2002 г., от текста на точки 7, 21 и 22 следва, че Комисията трябва да преценява действителния принос на всяко предприятие от гледна точка както на качеството, така и на датата му, с оглед на доказването на нарушението (точка 7), и че понятието „значителна добавена стойност“ се отнася до степента, в която предоставените доказателства поради характера и степента си на точност увеличават възможностите ѝ да докаже съставомерните факти на нарушението. Така Комисията отдава особено значение на доказателства, които биха могли да ѝ дадат възможност, заедно с други доказателства, с които вече разполага, да установи наличието на картел, или на доказателства, които биха ѝ позволили да потвърди вече съществуващи доказателства, или на тези, които биха имали непосредствено отражение върху тежестта или продължителността на картела.
Жалбоподателите смятат, че Комисията не е имала право да ги наказва, като приеме, че KPN се е отказало от изявленията си относно участието на ExxonMobil в картела. В решението си Комисията споменава, че преформулирането на някои важни изявления относно участието на ExxonMobil в картела е намалило стойността на предоставените от KPN доказателства, докато първоначалните изявления изглежда били лишени от всякакво основание. Следва да се припомни, че съгласно разпоредбите на точка 27 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. „[в]ъв всяко решение, прието при приключване на административната процедура, Комисията прави преценка на крайното положение на всяко предприятие, поискало намаляване на размера на глобата“ [неофициален превод]. Следователно право на Комисията е да прецени в края на административната процедура стойността на сведенията, предоставени от дадено предприятие, и при това положение тя не може да бъде упреквана, че в случая е приела, че не може да възнагради KPN за изявления, които са ѝ се сторили определящи на даден етап от процедурата, но които в хода на административната процедура са се оказали неизползваеми.
От всичко изложено дотук следва, че Комисията не е допуснала грешките при прилагане на правото, на които се позовават жалбоподателите в тази част от настоящото правно основание, при определяне на размера на предоставеното на KPN намаление на глобата.
По задължението за мотивиране
Съгласно съдебната практика задължението за мотивиране трябва, от една страна, да позволи на заинтересуваното лице да се запознае с основанията за взетата мярка, за да може да защити правата си, ако са налице основания за това, и да провери дали решението е обосновано или не, и от друга страна, да даде възможност на съда на Съюза да упражни своя контрол за законосъобразност, а изискването за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата в конкретния случай, а именно в зависимост от съдържанието на съответния акт, от естеството на изложените мотиви и от контекста, в който е бил приет (Решение на Общия съд от 13 декември 2001 г. по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия,
T-45/98 и T-47/98, Recueil, стр. II-3757
, точка 129).
В настоящия случай от обжалваното решение се установява, че Комисията е изложила достатъчно ясно и точно причините, поради които е решила да предостави на KPN намаление на размера на глобата, ограничено до 30 %. Наистина, Комисията посочва, че KPN е второто предприятие, което е влязло във връзка с нея, че доказателствата, предоставени от него, са ѝ позволили да увеличи възможностите си за установяване на нарушението и че то е преустановило участието си в картела не по-късно от момента, в който е предало тези сведения, но че искането на KPN за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е направено повече от единадесет месеца след нейните проверки на място, че някои от сведенията, предадени още по-късно от KPN, вече са ѝ били предадени от други предприятия и че KPN е променило първоначалните си изявления относно участието на ExxonMobil в нарушението (съображения 382—385 от обжалваното решение). С оглед на контекста, в който е прието спорното решение, Общият съд смята, че Комисията му е дала възможност да упражни своя контрол за законосъобразност и е дала възможност на жалбоподателите да се запознаят с основанията за взетата мярка, за да защитят правата си, ако са налице основания за това, и да проверят дали решението е обосновано или не.
Ето защо това правно основание следва да се отхвърли като необосновано.
По явните грешки в преценката
Предварително следва да се припомни, че по смисъла на разпоредбите на точка 23, буква б), втора алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. „[при] определяне на размера на намалението във всеки от тези диапазони [от 0 % до 50 %] Комисията взема предвид датата, на която са предадени доказателствата, отговарящи на условието, посочено в [точка] 21, както и до каква степен те представляват добавена стойност“ [неофициален превод]. Тези разпоредби уточняват и че „Комисията може да вземе предвид и обхвата и последователността на сътрудничеството, което предприятието ѝ е оказало след представянето на доказателствата“ [неофициален превод]. В точка 7 от това известие се посочва също, че „[в]сяко намаляване на размера [на глобата] трябва да отразява действителния принос на предприятието, с оглед на неговото качество и дата, за доказване на нарушението от Комисията“ [неофициален превод].
Следва да се уточни дали, като предоставя въз основа на тези разпоредби ограничено до 30 % намаление на размера на глобата на KPN, Комисията не допуска явна грешка в преценката. Комисията посочва, че е взела предвид, от една страна, обстоятелството, че KPN е второто предприятие, което установява връзка с нея, че предадените от него доказателства са ѝ позволили да увеличи възможностите си за установяване на нарушението и че то е преустановило участието си не по-късно от момента, в който е предало тези сведения, но също и, от друга страна, обстоятелството, че това искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е направено повече от единадесет месеца след нейните проверки на място и след изпращането на първото искане за информация, че някои доказателства, представени с още по-голямо закъснение от KPN, вече са ѝ били предадени от други предприятия и че KPN е изменило първоначалните си изявления относно участието на ExxonMobil в нарушението (съображения 382—385 от обжалваното решение).
На първо място, що се отнася до довода за ограничаването относно намаляване на размера на глобата на KPN, поради това че искането за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е направено единадесет месеца след внезапните проверки и след изпращането на първото искане за информация, следва да се припомни, че макар Известието за сътрудничеството от 2002 г. да не предвижда никакъв конкретен срок за подаване на искането за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, то все пак възприема като определящо обстоятелство за равнището на намалението на глобата датата, на която доказателствата са били предадени. Ако продължителност от единадесет месеца не може да бъде основание, препятстващо подаването на такова искане, тя все пак може да се вземе предвид от Комисията при определянето на размера на намалението на глобата (Решение по дело General Química и др./Комисия, точка 50 по-горе, точка 147). Освен това, във връзка с Известието относно сътрудничеството от 1996 г., в дял Г от което все пак няма никакво конкретно посочване на взимането предвид на датата на предаване на сведенията, съдът на Съюза приема, че при определянето на процента на намалението на размера на глобата Комисията може да вземе предвид обстоятелството, че дадено предприятие е оказало съдействие едва след искането за информация, което Комисията му е изпратила, и следователно това дали подаването на искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е спонтанно или не (Решение по дело Roquette Frères/Комисия, точка 43 по-горе, точка 266).
В настоящия случай KPN подава искането си за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер едва на 12 септември 2003 г., докато Комисията е извършила внезапните си проверки на 1 и 2 октомври 2002 г. и му е изпратила първото си искане за информация още на 30 юни 2003 г. Обстоятелството, че по дело Roquette Frères/Комисия, по което е постановено посоченото в точка 43 по-горе решение, искането за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер е единственият отговор на предприятието на искането за сведения, докато в настоящия случай KPN е направило искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, а сетне е отговорило на искането за информация, че освен това е поискало от Комисията да го вземе предвид във връзка с искането му за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, не дава основание да се изключи прилагането на тази съдебна практика. В края на краищата KPN не е предало никакво доказателство, което да позволи да се установят причините, поради които то е изчакало да изтекат единадесет месеца, преди да направи искането си за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, например срещнатите затруднения при провеждане на вътрешното разследване.
На второ място, следва да се прецени дали Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е ограничила размера на намалението на глобата на KPN, с мотива че стойността на доказателствата, предадени от KPN на 16 септември и на 1 и 9 октомври 2003 г., е била намалена от направените преди това изявления от предприятията Nynas и Total.
От преписката се установява, че KPN е второто предприятие, предало на Комисията сведения на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. на 12 септември 2003 г. и че те са придали значителна добавена стойност. То обаче изчаква и не дава допълнителна информация преди 16 септември 2003 г., и независимо че на 19 септември 2003 г. Комисията го предупреждава за опасностите, които крие отлагането на предвидените разговори с непосредствено ангажираните с картела служители, те се състоят едва на 1 и 9 октомври 2003 г. През този период обаче Total, на13 септември 2003 г., след това Nynas, на 2 октомври 2003 г. чрез отговорите си на първото искане за информация дават многобройни сведения на Комисията.
Съдът на Съюза счита, що се отнася до размера на глобата в рамките на възприетия диапазон, че Комисията взима предвид не само размера на добавената стойност на предадените доказателства, но и датата, на която са предадени тези доказателства, отговарящи на предвиденото в точка 21 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г. условие. Тя трябва също да вземе предвид обстоятелството, че някои доказателства са предадени, след като други адресати представят важни доказателства, като по този начин намаляват тяхната добавена стойност (Решение по дело General Química и др./Комисия, точка 50 по-горе, точка 147).
Следователно в настоящия случай Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, като е взела предвид факта, че доказателствата, предадени от KPN през октомври 2003 г., независимо че са ѝ били полезни за да опише нарушението, все пак не са ѝ дали нови, определящи сведения, предвид сведенията, предадени в този интервал от време от две други предприятия.
На трето място, трябва в крайна сметка да се провери дали Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е приела, че по време на изслушванията служителите на KPN са променили изявленията си, след като само изяснили и уточнили, че разполагат само с косвени доказателства за участието на ExxonMobil в нарушението и че в никакъв случай не са твърдели, че разполагат с преки доказателства за това участие.
От писмените изявления на страните се установява, че в изявлението си от 12 септември 2003 г., KPN твърдо заявява, че „след провеждане на тези срещи в двустранни контакти с други доставчици ExxonMobil само се осведомява […] за резултатите от тези срещи“ и че доколкото то е осведомено, „след това ExxonMobil прилага на практика тези споразумения“. В устното си изявление от 9 октомври 2003 г. бивш служител на KPN сочи също, че макар ExxonMobil да не участва вече в срещите от 1994 г. или 1995 г., то въпреки това продължава да се осведомява за резултатите от тези срещи и да следва поведение, съобразено с решенията, резултат от тях (вж. точки 208—211 от изложението на възраженията). Комисията се основава главно на тези изявления (както и на тези на Nynas), за да реши да изпрати на ExxonMobil изложението на възраженията. След оспорването на тези доказателства от други страни по време на проведеното на 15 и 16 юни 2005 г. изслушване KPN обаче променя изявленията си от 28 юни 2005 г. именно като дава нова декларация от същия бивш служител, който посочва, че участието на ExxonMobil е само негово предположение и че той не разполага с никакво доказателство.
От тези документи се установява, че Комисията не допуска явна грешка в преценката, като приема, че KPN е променило становището си относно участието на ExxonMobil в нарушението и че не става въпрос за обикновени уточнения, внесени в първоначалните му твърдения.
В заключение, с оглед на всички изложени до тук съображения, Общият съд смята, че Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, като е ограничила до 30 % размера на намалението на глобата на KPN.
По принципа на равно третиране
На етапа на репликата жалбоподателите въвеждат допълнителен довод, който се основава на нарушение на принципа на равно третиране с BP и чиято цел е да се установи, че Комисията не е трябвало да ги наказва за това, че са изменили изявленията си относно ExxonMobil.
Следва обаче да се припомни, че принципът на равно третиране е нарушен само когато сходни положения се третират по различен начин или различни положения се третират по един и същ начин (Решение по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия, точка 49 по-горе, точка 533) и че Комисията не нарушава този принцип, когато разликата в третирането се дължи на степени на сътрудничество, които не могат да бъдат сравнявани, по-конкретно доколкото се състоят в предаването на различни сведения или в предаването на тази информация на различни етапи от административната процедура или при обстоятелства, които не са аналогични (Решение на Общия съд от 6 декември 2005 г. по дело Brouwerij Haacht/Комисия,
T-48/02, Recueil, стр. II-5259
, точки 108 и 109).
В случая обаче, тъй като BP е първото предприятие, което предава доказателства, позволяващи на Комисията да приеме решение, с което да разпореди внезапни проверки в съответствие с разпоредбите на точка 8 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г., при всички положения то не се намира в същото положение както KPN. Известието относно сътрудничеството от 2002 г. наистина предвижда, че това първо предприятие ще се ползва от пълно освобождаване от глоба, и не предвижда възможност за изменение на това освобождаване от глоба. При това положение не е необходимо да се проверява дали BP, както твърдят жалбоподателите, действително е променило изявленията си относно ExxonMobil.
По правото на защита
От преписката се установява, че при изслушването от Комисията на всички заинтересувани дружества на 15 и 16 юни 2005 г. няколко от тях са оспорили истинността на изявленията на KPN относно ExxonMobil и Wintershall. Тъй като KPN не е било в състояние да отговори на тези възражения по време на изслушването, служителят по изслушванията иска от него да изясни становището си в срок от 8 дни. Тогава KPN изпраща на Комисията нови изявления от неговите двама служители с дата съответно 28 и 30 юни 2005 г., в които те уточняват именно че не разполагат с никакво пряко доказателство за участието на ExxonMobil в картела и че става въпрос само за предположение. Тези уточнения са съобщени на всички участници в изслушването, като предизвикват множество реакции.
На 8 февруари 2006 г. KPN иска от Комисията да го уведоми, в случай че някои от тези реакции могат да имат значение за правдоподобността на неговите твърдения и по този начин за размера на намалението на неговата глоба. На 23 март 2006 г. Комисията се задоволява да посочи на KPN, че решението относно неговото искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер ще бъде взето едва в края на административната процедура. На 19 април 2006 г. KPN иска от служителя по изслушванията на Комисията да му даде достъп до неповерителните версии на писмените становища на другите предприятия, които биха могли да поставят под въпрос правдоподобността на предадените от него доказателства и да се отразят на възможността му да се ползва от съответните разпоредби на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. На 26 април 2006 г. служителят по изслушването отказва да уважи това искане, като посочва, че дава достъп на предприятие до документите, представени от други предприятия след изслушването, само ако Комисията реши да ги използва в решението в подкрепа на обвиненията си и че в случая това не се отнася до становищата, представени от другите предприятия след изслушването, които нямало да имат никакво значение при преценката на неговото сътрудничество. Накрая, на 12 май 2006 г. KPN уточнява на Комисията, че иска достъп до всички документи, отнасящи се до правдоподобността на неговите изявления, а не само до документите, представени след изслушването. Комисията не уважава искането му.
– Общи принципи относно достъпа до документите, представени след изложението на възраженията
Съгласно разпоредбите на член 27, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [EО] и 82 [EО] (
OВ L 1, стр. 1
; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), „[п]реди да вземе решения, както е предвидено в членове 7, 8, 23 и член 24, параграф 2, Комисията предоставя на предприятията или сдруженията на предприятията, ответни страни в производството пред Комисията, възможност да бъдат изслушани по въпросите, по които Комисията е предявила възражения“ и „[Комисията] основава своите решения само на онези предявени възражения, по които засегнатите страни са имали възможност да изразят становище“. В член 27, параграф 2 от същия регламент се посочва, че „[п]равото на защита на засегнатите страни се съблюдава в хода на цялото производство“, че „[н]а тях се предоставя правото на достъп до материалите по делото пред Комисията при условие на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни“ и че „[п]равото на достъп до преписката не може да се разширява до поверителната информация и вътрешните документи на Комисията или на органите по конкуренция на държавите членки“. В известието си относно правилата за достъп до преписката на Комисията при производства по членове 81 [EО] и 82 [EО], членове 53, 54 и 57 от Споразумението за ЕИП и Регламент (ЕО) № 139/2004 на Съвета (
ОВ C 325, 2005 г., стр. 7
; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 4, стр. 220) в точка 8 Комисията определя „преписката на Комисията“ като „всички документи, които са получени, представени и/или събрани от Генерална дирекция „Конкуренция“ на Комисията в хода на проучването“. В точка 27 от това известие Комисията уточнява, че „[д]остъп до преписката се предоставя при поискване и обикновено само веднъж, след като [тя] обяви своите възражения на страните с цел гарантиране принципа на равнопоставеност и опазване правото им на защита“, че „[с]ледователно по принцип достъп не се предоставя до отговорите на други страни по [нейните] възражения[…] и че „[в]ъпреки това дадена страна може да получи достъп до документи, получени след обявяване на възраженията на по-късен етап от административното производство, ако въпросните документи представляват нови доказателства — независимо дали от инкриминиращ или оневиняващ характер — и се отнасят до тези твърдения в[…] [нейните] възражения[…], които касаят въпросната страна“ и че [т]ова важи особено за случаите, когато [тя] възнамерява да се позове на нови доказателства“.
Съгласно член 12 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 [EО] и 82 [EО] (
OВ L 123, стр. 18
; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242) „Комисията предоставя на страните, до които е адресирала изложение на възраженията си, възможност да развият доводите си в устно становище, ако те са поискали това в писмените си изложения“.
Съгласно постоянната съдебна практика зачитането на правото на защита във всяко производство, което може да доведе до санкции, по-конкретно до глоби или до периодични парични санкции, представлява основен принцип на правото на Съюза, който трябва да бъде спазван, дори ако става въпрос за процедура с административен характер (Решение от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffmann-Laroche/Комисия,
85/76, Recueil, стp. 461
, точка 9 и Решение от 2 октомври 2003 г. по дело ARBED/Комисия,
C-176/99 P, Recueil, стр. I-10687
, точка 19). В този смисъл Регламент № 1/2003 предвижда на страните да се изпрати изложение на възраженията, което трябва ясно да излага всички съществени доказателства, на които се основава Комисията на този етап от процедурата. Такова изложение на възраженията съставлява процесуална гаранция, с която се прилага основополагащ принцип на правото на Съюза, който изисква зачитане на правото на защита във всяко производство (Решение на Съда от 3 септември 2009 г. по дело Papierfabrik August Koehler и др./Комисия,
C-322/07 P, C-327/07 P и C-338/07 P, Сборник, стр. I-7191
, точки 34 и 35).
Следва да се напомни, че достъпът до преписката по дела, свързани с конкуренцията, има за цел по-конкретно да се позволи на адресатите на изложение на възраженията да се запознаят с доказателствата, съдържащи се в преписката на Комисията, за да могат ефикасно да се произнесат по изводите, до които е стигнала Комисията в своето изложение на възраженията въз основа на тези доказателства. Достъпът до преписката по този начин е част от процесуалните гаранции, които имат за цел да закрилят правото на защита, и по-конкретно да гарантират ефективното упражняване на правото на изслушване (вж. Решение на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия,
T-191/98, T-212/98-T-214/98, Recueil, стр. II-3275
, точка 334 и цитираната съдебна практика). Правото на достъп до преписката предполага Комисията да предоставя възможност на засегнатото предприятие да проучи всички документи, съдържащи се в преписката по разследването, които могат да имат значение за неговата защита (вж. в този смисъл Решение на Съда от 2 октомври 2003 г. по дело Corus UK/Комисия,
C-199/99 P, Recueil, стр. I-11177
, точка 125 и Решение на Общия съд от 29 юни 1995 г. по дело Solvay/Комисия,
T-30/91, Recueil, стр. II-1775
, точка 81). Същите обхващат както уличаващите, така и оневиняващите документи, с изключение на търговските тайни на други предприятия, вътрешните документи на Комисията и други поверителни сведения (Решение на Съда по дело Hoffmann-La Roche/Комисия, точка 78 по-горе, точки 9 и 11 и Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123
, точка 68).
Съгласно съдебната практика едва в началото на административната състезателна фаза чрез изложението на възраженията заинтересуваното предприятие се уведомява за всички основни обстоятелства, на които Комисията се основава на този етап от производството. Следователно отговорът на другите страни, до които е адресирано изложението на възраженията, по принцип не е включен в съвкупността от документите в преписката по разследването, с които страните могат да се запознаят (Решение на Общия съд от 30 септември 2009 г. по дело Hoechst/Комисия,
T-161/05, Сборник, стр. II-3555
, точка 163). Независимо от това, ако Комисията смята да се основе на част от отговор на изложение на възраженията или на приложен към такъв отговор документ, за да установи наличието на нарушение в производство по прилагане на член 81, параграф 1 EО, на другите участващи в това производство страни трябва да бъде дадена възможност да се произнесат по такова доказателство (вж. Решение на Общия съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, наречено „Цименти“,
T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 и T-104/95, Recueil, стр. II-491
, точка 386 и Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Avebe/Комисия,
T-314/01, Recueil, стр. II-3085
, точка 50 и цитираната съдебна практика).
Освен това, за да се гарантира зачитането на правото на защита по време на цялото административно производство, следва да се има предвид, че ако Комисията има намерение да се основе на документ, получен след датата на изпращане на изложението на възраженията, и дори след изслушването, който може да се отрази на размера на глобата, наложена на дадено предприятие с окончателното решение, на това предприятие трябва да бъде осигурена възможност да изложи становището си по този документ. По-конкретно, може да става въпрос за документ, който е от значение за прилагането на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. по отношение на това предприятие.
Освен това съгласно съдебната практика относно административната преписка преди изложението на възраженията, ако не бъде осигурен достъп до даден документ, нарушение на правото на защита е налице само ако съответното предприятие докаже, че от една страна, Комисията се е основала на този документ, за да подкрепи твърдението си за нарушение относно наличието на нарушение (Решение на Съда от 9 ноември 1983 г. по дело Michelin/Комисия,
322/81, Recueil, стр. 3461
, точки 7 и 9 и Решение на Съда по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 79 по-горе, точка 71), и от друга страна, че това възражение е могло да бъде доказано само чрез позоваване на този документ (Решение на Съда от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия,
107/82, Recueil, стр. 3151
, точки 24—30, Решение на Съда по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 79 по-горе, точка 71 и Решение на Съда от 29 юни 1995 г. по дело Solvay/Комисия, точка 79 по-горе, точка 58). В това отношение Съдът прави разграничение между уличаващите и оневиняващите документи. Ако става въпрос за уличаващ документ, в тежест на съответното предприятие е да докаже, че резултатът, до който е стигнала Комисията, е щял да бъде различен, ако не е бил използван този документ. Обратно, когато става въпрос за оневиняващ документ, до който не е бил осигурен достъп, съответното предприятие трябва само да установи, че неогласяването му е могло да се отрази на развитието на производството и на съдържанието на решението на Комисията по неблагоприятен за него начин (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 79 по-горе, точки 73 и 74). Това разграничение важи също и за следващите изложението на възраженията документи (Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Jungbunzlauer/Комисия,
T-43/02, Recueil, стр. II-3435
, точки 351—359).
Освен това, когато става въпрос за документ, който може да доведе до увеличаване на размера на глобата, наложена от Комисията с окончателното ѝ решение, съответното предприятие трябва да докаже, че резултатът, до който е стигнала Комисията, е щял да бъде различен, ако този документ не е бил използван.
– Прилагане в настоящия случай
В настоящия случай от преписката се установява, че жалбоподателите считат, че би трябвало да могат да имат достъп до становищата на другите предприятия относно правдоподобността на предадените от служителите на KPN доказателства, и по-конкретно до допълнителните изявления, направени от тях след изслушването.
Жалбоподателите обаче се задоволяват с общо и съвсем спекулативно твърдение, че неогласяването на съответните документи могло да повлияе на решението на Комисията относно размера на намалението на глобата и че резултатът, до който е стигнала Комисията, е щял да бъде различен, ако тези документи не са били използвани. Те не дават никакви конкретни указания, които да могат да бъдат начало на доказателство в този смисъл.
Следва освен това да се подчертае, че във всеки случай, за да определи размера на намалението на глобата, предоставено на жалбоподателите, Комисията се е ограничила до това да вземе предвид факта, че KPN е променило някои от изявленията си относно ExxonMobil и не споменава никаква реакция на друго предприятие във връзка с правдоподобността на направените от KPN изявления (съображение 385 от обжалваното решение).
При това положение следва да се приеме, че жалбоподателите не са доказали, че Комисията се е основала на становища на предприятия относно правдоподобността на предадените от KPN доказателства, за да определи размера на намалението на глобата, предоставено на основание на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. Следователно те не могат да се позовават на обстоятелството, че не им е бил даден достъп до посочените документи.
Ето защо следва да се отхвърли доводът, изведен от незаконосъобразен отказ на достъп до преписката и от нарушение на правото на защита.
От изложеното по-горе следва, че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателите са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени за заплатят разноските в съответствие с искането на Комисията.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Kuwait Petroleum Corp., Kuwait Petroleum International Ltd и Kuwait Petroleum (Nederland) да заплатят съдебните разноски.

Jaeger
Wahl
Soldevila Fragoso
Обявено в публично съдебно заседание в Люксембург на 27 септември 2012 година.
Подписи
Съдържание

Факти в основата на спора

Производство и искания на страните

От правна страна

1. По нарушението на точка 23, буква б), последна алинея от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.

Доводи на страните

Преценка на Общия съд

2. По размера на намалението на размера на глобата

Доводи на страните

Преценка на Общия съд

По грешките при прилагане на правото

По задължението за мотивиране

По явните грешки в преценката

По принципа на равно третиране

По правото на защита

– Общи принципи относно достъпа до документите, представени след изложението на възраженията

– Прилагане в настоящия случай

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: английски.