CELEX: 62004TJ0291
Vide un patērētāju aizsardzība
N-propilbromīda kā bīstamas vielas klasifikācija, iepakošana un marķēšana
Direktīva 2004/73/EK
Direktīva 67/548/EEK
Regula (EK) Nr. 1272/2008
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieteikuma par prasījumu grozījumiem novēlota iesniegšana
Interese celt prasību
Individuālas skaršanas neesamība
Nepieņemamība
Ārpuslīgumiskā atbildība
Tiesas spriedums par Direktīvas 2004/73 spēkā esamību
Priekšmeta identiskums

Atbilstošās tiesību normas

Līguma noteikumi
EKL 95. pantā ir noteikts:
“1. Atkāpjoties no [EKL] 94. panta un ja vien šis Līgums neparedz ko citu, turpmāk norādītos noteikumus piemēro, lai sasniegtu
[EKL] 14. pantā noteiktos mērķus. Padome saskaņā ar [EKL] 251. pantā minēto procedūru, apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo
lietu komiteju, paredz pasākumus, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kuri attiecas uz iekšējā tirgus
izveidi un darbību.
[..]
3. Šā panta 1. punktā paredzētajos priekšlikumos, kas attiecas uz veselības aizsardzību, drošību, vides aizsardzību un patērētāju
tiesību aizsardzību, Komisija par galveno uzskata augstu aizsardzības līmeni, īpašu uzmanību pievēršot visiem atklājumiem,
kas pamatojas uz zinātnes faktiem. Saskaņā ar attiecīgām pilnvarām arī Eiropas Parlaments un Padome tiecas sasniegt šo mērķi.”

Klasifikācija par bīstamu vielu
Padomes 1967. gada 27. jūnija Direktīvā 67/548/EEK par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamu vielu
klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu (OV 196, 1. lpp.), kurā grozījumi citstarp ir izdarīti ar Padomes 1992. gada 30. aprīļa
Direktīvu 92/32/EEK (OV L 154, 1. lpp.) un ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Direktīvu 2006/121/EK
(OV L 396, 850. lpp.), ir ietvertas tiesību normas par tādu noteiktu “vielu” tirdzniecību, kas ir definētas kā “ķīmiskie elementi
un to savienojumi, kas ir dabā sastopamā veidā vai iegūti kādā ražošanas procesā, ietverot visas piedevas, kas vajadzīgas
produktu stabilizēšanai, kā arī izmantotajos procesos radušos piemaisījumus, bet izņemot šķīdinātājus, kuru atdalīšana neietekmē
vielas stabilitāti un nemaina tās ķīmisko sastāvu”.
Šim nolūkam Direktīvā 67/548 saskaņā ar tās 4. panta 1. punktu ir sniegta vielu klasifikācija atkarībā no to raksturīgajām
īpašībām atbilstoši tās 2. panta 2. punktā noteiktajām kategorijām. Ja šīs direktīvas I pielikumā viela ir klasificēta kā
“bīstama”, tad priekšnosacījums tās tirdzniecībai ir prasība uz tās iepakojuma piestiprināt atbilstošu marķējumu, tostarp
bīstamības simbolus un standartfrāzes, kas, pirmkārt, norāda uz konkrētiem riska faktoriem, kuri saistīti ar vielas lietošanas
bīstamību, un, otrkārt, ietver drošības uzrakstus attiecībā uz šīs vielas lietošanu.
Saskaņā ar Direktīvas 67/548 2. panta 2. punktu:
“Šajā direktīvā par “bīstamām” uzskata:
[..]
c)      ārkārtīgi viegli uzliesmojošas vielas un preparātus: vielas un preparātus, kas ir šķidrumi ar ļoti zemu uzliesmošanas temperatūru
un zemu viršanas temperatūru, kā arī gāzveida vielas un preparātus, kuri atmosfēras spiedienā apkārtējā temperatūrā viegli
uzliesmo kontaktā ar gaisu;
d)      ļoti viegli uzliesmojošas vielas un preparātus:
–        vielas un preparātus, kas var sakarst un rezultātā aizdegties, nonākot saskarē ar gaisu, apkārtējās vides temperatūrā bez
enerģijas pielikšanas,
vai
–        cietas vielas un preparātus, kas var viegli aizdegties pēc īsas saskares ar aizdegšanās avotu un kas turpina degt vai gruzdēt
pēc aizdegšanās avota likvidācijas,
vai
–        vielas un preparātus, kas ir šķidrumi ar ļoti zemu uzliesmošanas temperatūru,
vai
–        vielas un preparātus, kas saskarē ar ūdeni vai mitru gaisu izdala [ārkārtīgi] viegli uzliesmojošas gāzes bīstamā daudzumā;
e)      uzliesmojošas vielas un preparātus: vielas un preparātus, kas ir šķidrumi ar zemu uzliesmošanas temperatūru;
[..]
n)      reproduktīvajai funkcijai toksiskas vielas un preparātus: vielas un preparātus, kurus ieelpojot, uzņemot caur muti vai kuriem
uzsūcoties caur ādu, var rasties ģenētiski nepārmantojami defekti pēcnācējiem un/vai var tikt nelabvēlīgi ietekmēta vīrišķā
vai sievišķā reproduktīvā funkcija vai spējas.”
Attiecībā uz testiem, kas var tikt veikti vielu klasificēšanas nolūkā, Direktīvas 67/548 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar šo direktīvu veiktos ķīmisko vielu testus parasti veic, izmantojot V pielikumā norādītās metodes. Vielu fizikāli
ķīmiskās īpašības nosaka ar V pielikuma A daļā precizētajām metodēm [..].”
Direktīvas 67/548 V pielikuma A.9. daļā ir paredzētas metodes uzliesmošanas temperatūras noteikšanai. Šajā nolūkā tā identificē
divas metodes, kas sauktas par līdzsvara metodi un nelīdzsvara metodi, katrai no kurām tiek izvēlēti attiecīgi materiāli un
mērīšanas aparatūra un atbilstošie ISO standarti. Tātad līdzsvara metode ir balstīta uz ISO standartiem 1516, 3680, 1523 un
3679. Nelīdzsvara metode piemēro noteiktas uzliesmošanas temperatūras mērīšanas iekārtas, no kurām viena tiek saukta par
Pensky‑Martens
iekārtu, kuras lietošana notiek saskaņā ar šādām normām: ISO 2719, EN 11, DIN 51758, ASTM D 93, BS 2000‑34 un NF M07‑019.
Direktīvas 67/548 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “vielu un preparātu klasifikācijai un marķēšanai izmanto vispārējos
principus saskaņā ar VI pielikumā noteiktajiem kritērijiem, izņemot gadījumus, kad attiecībā uz bīstamajiem preparātiem atsevišķās
direktīvās ir noteiktas citādas prasības”.
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.1. iedaļā ir paredzēts:
“Klasifikācijas mērķis ir identificēt visas vielu un preparātu fizikāli ķīmiskās, toksikoloģiskās un ekotoksikoloģiskās īpašības,
kas var radīt risku, normāli rīkojoties [ar tiem] vai [tos] lietojot. Kad ir identificētas bīstamas īpašības, viela vai preparāts
pēc tam ir jāmarķē, lai norādītu briesmas un lai aizsargātu lietotāju, plašu sabiedrību un vidi.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.2. iedaļā ir noteikts:
“Šajā pielikumā ir izklāstīti vispārīgie principi, kas regulē klasifikāciju un marķēšanu vielām un preparātiem, kuri minēti
šīs direktīvas 4. pantā un Direktīvas 1999/45/EK 4. pantā, un citās attiecīgās direktīvās par bīstamiem preparātiem.
Tas ir adresēts visiem (ražotājiem, importētājiem, valstu iestādēm), uz ko attiecas bīstamu vielu un preparātu klasificēšana
un marķēšana.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.3. iedaļā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas un Direktīvas 1999/45/EK prasības ir paredzētas, lai nodrošinātu primāro līdzekli, ar ko plašai sabiedrībai
un cilvēkiem darbā sniegt būtisku informāciju par bīstamām vielām un preparātiem. Marķējums vērš to personu uzmanību, kas
rīkojas ar vielām un preparātiem vai tos lieto, uz dažiem šādiem materiāliem piemītošo apdraudējumu.
Marķējums var būt noderīgs, arī lai norādītu uz citā veidā pieejamu pilnīgāku informāciju par ražojumu attiecībā uz drošību
un lietošanu.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.4. iedaļā citstarp ir noteikts:
“Marķējumā ņem vērā visus iespējamos apdraudējumus, ar ko varētu sastapties, normāli rīkojoties un lietojot bīstamas vielas
un preparātus tādā veidā, kādā tie laisti tirgū, bet ne obligāti kādā atšķirīgā galīgā lietošanas veidā, piemēram, atšķaidītus.
Visnopietnākos apdraudējumus apzīmē ar simboliem, tādus apdraudējumus un apdraudējumus, kas rodas no citām bīstamām īpašībām,
norāda standarta brīdinājumos par risku un drošības frāzēs dod ieteikumus par vajadzīgo piesardzību.
[..]”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.6. iedaļa attiecas uz “datiem, kas vajadzīgi klasificēšanai un marķēšanai”. Šā pielikuma
1.6.1. iedaļas b) apakšpunktā ir precizēts, ka vielu klasificēšanai un marķēšanai vajadzīgos datus var iegūt citstarp no iepriekšējo
testu rezultātiem un no informācijas, kas iegūta no uzziņu literatūras vai praktiskā pieredzē. Šajā apakšpunktā – vispārīgākā
veidā – ir arī minēts, ka “attiecīgos gadījumos var ņemt vērā arī [..] ekspertu atzinumus”.
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.7.2. iedaļā ar virsrakstu “Vielu vērtēšanas kritēriju piemērošana” ir noteikts:
“Šajā pielikumā izklāstītie vērtēšanas kritēriji ir tieši piemērojami gadījumos, kad attiecīgie dati iegūti ar testu metodēm,
kas salīdzināmas ar V pielikumā aprakstītajām. Pārējos gadījumos pieejamie dati jāizvērtē, salīdzinot lietotās metodes ar
V pielikumā norādītajām metodēm un šajā pielikumā izklāstītajiem klasifikācijas un marķēšanas noteikumiem.
Dažos gadījumos var rasties šaubas par attiecīgo kritēriju izmantošanu, īpaši tad, ja ir vajadzīgs eksperta vērtējums. Tādos
gadījumos ražotājs, izplatītājs vai importētājs veic vielas pagaidu klasificēšanu un marķēšanu, pamatojoties uz kompetentas
personas veikto datu novērtējumu.
Neskarot 6. pantu, ja ir ievērota iepriekšminētā procedūra un ja ir bažas par iespējamām pretrunām, tad var iesniegt priekšlikumu
par pagaidu klasifikācijas ierakstu I pielikumā. Priekšlikums ir jāiesniedz vienā no dalībvalstīm, un ar to kopā jābūt attiecīgiem
zinātniskiem datiem (sk. arī 4.1. iedaļu).
Līdzīgu procedūru var izmantot arī tad, ja iegūta informācija, kas rada pamatu šaubām par I pielikumā jau iekļauta ieraksta
pareizību.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.4. iedaļā ar virsrakstu “Viegli uzliesmojošs” ir paredzēts:
“Vielas un preparātus klasificē kā viegli uzliesmojošus un apzīmē ar simbolu “F” un ar briesmu norādi “viegli uzliesmojošs”
saskaņā ar V pielikuma testu rezultātiem. Ar brīdinājumu par risku apzīmē saskaņā ar šādiem kritērijiem:
R 11 Viegli uzliesmojošs
–        Cietas vielas un preparāti, kas var viegli aizdegties pēc īsas saskares ar aizdegšanās avotu un kas turpina degt vai gruzdēt
pēc aizdegšanās avota aizvākšanas.
–        Šķidras vielas un preparāti, kuru uzliesmošanas temperatūra ir mazāka par 21°C, bet kas nav īpaši [ārkārtīgi] viegli uzliesmojoš[i].
–        [..]”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.5. iedaļā ar virsrakstu “Uzliesmojošs” ir noteikts:
“Vielas un preparātus klasificē kā uzliesmojošus saskaņā ar V pielikumā doto testu rezultātiem. Ar brīdinājumu par risku apzīmē
saskaņā ar šādiem kritērijiem:
R 10 Uzliesmojošs
–        Šķidras vielas un preparāti, kuru uzliesmošanas temperatūra ir vienāda vai lielāka par 21°C un mazāka vai vienāda ar 55°C.
Tomēr praksē ir parādīts, ka preparāts, kura uzliesmošanas temperatūra ir vienāda ar vai lielāka par 21°C un mazāka par vai
vienāda ar 55°C, nav jāklasificē kā uzliesmojošs, ja preparāts nekādā ziņā nevar uzturēt degšanu, un tikai tad, ja nav iemesla
baidīties par risku tiem, kas rīkojas ar šiem preparātiem, vai citām personām.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.6. iedaļā ar virsrakstu “Citas fizikāli ķīmiskās īpašības” citstarp ir noteikts:
“Ar papildu brīdinājumiem par risku apzīmē vielas un preparātus, kas ir klasificēti, pamatojoties uz 2.2.1. līdz 2.2.5. iedaļu
vai 3., 4. un 5. iedaļu [nodaļu] saskaņā ar šādiem kritērijiem (pamatojoties uz pieredzi, kas iegūta, apkopojot I pielikumu):
[..]
R 18 Izmantojot var veidot uzliesmojošu vai sprādzienbīstamu tvaiku un gaisa maisījumu
Preparāti, kas paši nav klasificēti kā uzliesmojoši un kas satur gaistošas sastāvdaļas, kuras gaisā ir uzliesmojošas.
[..]”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.1.2. iedaļā ir paredzēts:
“Ja ražotājam, izplatītājam vai importētājam ir pieejama informācija, kas norāda uz to, ka viela būtu klasificējama un marķējama
saskaņā ar 4.2.1., 4.2.2. vai 4.2.3. iedaļā izklāstītajiem kritērijiem, viņš, pamatojoties uz kompetentas personas veiktu
datu novērtējumu, saskaņā ar šiem kritērijiem veic vielas pagaidu marķēšanu.”
Saskaņā ar Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.1.3. iedaļu “ražotājs, izplatītājs vai importētājs, cik vien ātri iespējams, iesniedz
dalībvalstij, kurā šī viela laista tirgū, dokumentu, kurā apkopota visa attiecīgā informācija [..]”.
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.1.4. iedaļā ir precizēts:
“Turklāt ražotājs, izplatītājs vai importētājs, kura rīcībā ir jauni dati, kas attiecas uz vielas klasificēšanu un marķēšanu
saskaņā ar 4.2.1., 4.2.2. vai 4.2.3. iedaļā norādītajiem kritērijiem, iespējami drīz iesniedz šos datus dalībvalstij, kurā
viela laista tirgū.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.1.5. iedaļa ir formulēta šādi:
“Lai iespējami drīz ar šīs direktīvas 28. pantā noteikto procedūru iegūtu saskaņotu Kopienas klasifikāciju, dalībvalstīm,
kurām ir pieejama attiecīga informācija, kas pamato vielas klasifikāciju vienā no šīm kategorijām, iespējami drīz šāda informācija
jānosūta Komisijai kopā ar priekšlikumiem par klasificēšanu un marķēšanu, neatkarīgi no tā, vai informāciju ir vai nav iesniedzis
ražotājs.
Komisija saņemto klasificēšanas un marķēšanas priekšlikumu nosūtīs pārējām dalībvalstīm. Dalībvalstis var lūgt Komisijai informāciju,
ko tā saņēmusi.
[..]”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.1. iedaļā “Kancerogēnas vielas”, 4.2.2. iedaļā “Mutagēnas vielas” un 4.2.3. iedaļā “Reproduktīvajai
funkcijai toksiskas vielas” ir izklāstītas attiecīgo bīstamo vielu kaitīgās īpašības minētās direktīvas 2. panta 2. punkta
l)–n) apakšpunkta izpratnē, kā arī šīs bīstamās vielas ir iedalītas trijās kategorijās pēc to faktiskās vai iespējamās bīstamības
pakāpes.
Tādējādi Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3.1. iedaļā, kas attiecas uz “reproduktīvajai funkcijai toksiskajām vielām”, vielas
ar minēto iedarbību ir iedalītas šādi:
“1. kategorija
Vielas, par kurām ir zināms, ka tās negatīvi ietekmē cilvēku auglību
Ir pietiekami daudz datu, lai konstatētu cēloņsakarību starp vielas iedarbību uz cilvēku un negatīvu ietekmi uz auglību.
Vielas, par kurām zināms, ka tās izraisa toksisku ietekmi uz cilvēka attīstību
Ir pietiekami daudz datu, lai konstatētu cēloņsakarību starp vielas iedarbību uz cilvēku un vēlāku toksisku ietekmi uz pēcnācēju
attīstību.
2. kategorija
Vielas, kuras jāuzskata par tādām, kas negatīvi ietekmē cilvēku auglību
Ir pietiekami daudz datu, lai stingri pamatotu pieņēmumu, ka vielas iedarbība uz cilvēku var negatīvi ietekmēt auglību, parasti
pamatojoties uz:
–        skaidriem pierādījumiem pētījumos ar dzīvniekiem par negatīvu ietekmi uz auglību, nepastāvot toksiskām ietekmēm, vai pierādījumiem
par negatīvu ietekmi uz auglību, kas rodas aptuveni ar tiem pašiem devu līmeņiem kā pārējās toksiskās ietekmes, bet kas nav
citu toksisku ietekmju sekundāras nespecifiskas sekas,
–        citu attiecīgu informāciju.
Vielas, kuras jāuzskata par tādām, kas izraisa toksisku ietekmi uz cilvēka attīstību
Ir pietiekami daudz datu, lai stingri pamatotu pieņēmumu, ka vielas iedarbība uz cilvēku var radīt toksisku ietekmi uz cilvēka
attīstību, parasti pamatojoties uz:
–        skaidriem pierādījumiem attiecīgos pētījumos ar dzīvniekiem, ka ietekmes ir novērotas, nepastāvot izteiktām grūsnības toksicitātes
pazīmēm, vai aptuveni pie tiem pašiem devu līmeņiem kā pārējās toksiskās ietekmes, bet kas nav citu toksisku ietekmju sekundāras
nespecifiskas sekas,
–        citu attiecīgu informāciju.
3. kategorija
Vielas, kas rada bažas attiecībā uz cilvēku auglību
Parasti pamatojoties uz:
–        rezultātiem attiecīgos dzīvnieku pētījumos, kas sniedz pietiekami daudz datu, lai radītu stingras aizdomas par negatīvu ietekmi
uz auglību, nepastāvot toksiskām ietekmēm, vai dati par negatīvu ietekmi uz auglību, kas rodas aptuveni ar tiem pašiem devu
līmeņiem kā citas toksiskas ietekmes, bet kas nav citu toksisku ietekmju nespecifiskas sekas, bet ja dati nav pietiekami,
lai vielu klasificētu 2. kategorijā,
–        citu attiecīgu informāciju.
Vielas, kas rada bažas attiecībā uz cilvēku sakarā ar iespējamo toksisko ietekmi uz attīstību
Parasti pamatojoties uz:
–        rezultātiem attiecīgos dzīvnieku pētījumos, kas sniedz pietiekami daudz datu, lai radītu stingras aizdomas par toksisku ietekmi
uz attīstību, nepastāvot izteiktām grūsnības toksicitātes pazīmēm, vai aptuveni ar tiem pašiem devu līmeņiem kā citas toksiskas
ietekmes, bet kas nav citu toksisku ietekmju nespecifiskas sekas, ja dati nav pietiekami, lai vielu klasificētu 2. kategorijā,
–        citu attiecīgu informāciju.”
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3.3. iedaļā ar virsrakstu “Komentāri par reproduktīvai funkcijai kaitīgu [toksisku] vielu
iedalīšanu kategorijās” citstarp ir noteikts
“[..] 2. vai 3. kategorijā galvenokārt klasificē, pamatojoties uz datiem par dzīvniekiem. Pētījumu
in vitro
vai pētījumu ar putnu olām datus uzskata par “apstiprinošiem datiem”, un tie tikai izņēmuma gadījumā ir pamats klasificēšanai,
ja nav
in vivo
datu.
Tāpat kā tas ir ar vairākumu citu veidu toksisko ietekmju, vielām, kas uzrāda reproduktīvo toksicitāti, ir sagaidāms robežlielums,
zem kura negatīvās ietekmes neparādās. Pat ja pētījumos ar dzīvniekiem ir parādītas skaidri redzamas ietekmes, to attiecināšanai
uz cilvēkiem jāpieiet kritiski sakarā ar ievadītajām devām, piemēram, ja ietekmes ir parādītas tikai pie lielām devām vai
ja pastāv izteiktas toksikokinētiskas atšķirības, vai ja ievadīšanas ceļš nav piemērots. Šo vai līdzīgu iemeslu dēļ var būt,
ka attaisnojama ir klasificēšana 3. kategorijā vai pat neklasificēšana.
[..]
Lai vielu klasificētu 2. kategorijā attiecībā uz negatīvu ietekmi uz auglību, parasti būtu jābūt nepārprotamiem datiem par
vienu dzīvnieku sugu ar apstiprinošiem datiem par iedarbības mehānismu vai iedarbības vietu, vai par ķīmiskām sakarībām ar
citām zināmām auglību negatīvi ietekmējošām vielām, vai citai informācijai par cilvēkiem, kura ļauj izdarīt secinājumu, ka
ietekme varētu parādīties attiecībā uz cilvēkiem. Ja pētījumi ir izdarīti tikai ar vienu sugu bez citiem attiecīgiem apstiprinošiem
datiem, tad piemērota varētu būt klasificēšana 3. kategorijā.”
Saskaņā ar Direktīvas 67/548 4. panta 3. punktu “I pielikumā ietverts to vielu saraksts, kuras klasificētas saskaņā ar [šā]
panta 1. un 2. punktā noteiktajiem principiem, un norādīta saskaņotā klasifikācija un marķējums. Lēmumu par konkrētas vielas
iekļaušanu I pielikumā, norādot tās saskaņoto klasifikāciju un marķējumu, pieņem saskaņā ar [minētās direktīvas] 29. pantā
noteikto procedūru”.
Ja viela ir klasificēta kā “bīstama”, tad saskaņā ar Direktīvas 67/548 23. panta 2. punkta d) un e) apakšpunktu priekšnosacījums
tās tirdzniecībai ir prasība uz tās iepakojuma piestiprināt atbilstošu marķējumu, kas cita starpā ietver bīstamības simbolus,
kā arī standartfrāzes, kas norāda uz īpašiem riska faktoriem, kuri saistīti ar apdraudējumu, ko rada vielas lietošana (“R‑frāzes”),
un standartfrāzes, kas attiecas uz vielas drošu lietošanu (“S‑frāzes”). Konkrētāk attiecībā uz R‑frāzēm minētās direktīvas
23. panta 2. punktā ir noteikts:
“Uz katra iepakojuma skaidri un neizdzēšami jābūt:
[..]
d)      standartfrāzēm (R‑frāzes), kas norāda uz īpašiem riska faktoriem, kuri saistīti ar bīstamās vielas lietošanu [ar apdraudējumu,
ko rada vielas lietošana]. Šo R‑frāžu formulējums atbilst III pielikumā noteiktajam. Konkrētajām vielām izmanto I pielikumā
noteiktās R‑frāzes [..].”

Direktīvas 67/548 pielāgošanas tehnikas attīstībai procedūra
Saskaņā ar Direktīvas 67/548 28. pantu grozījumus, kas vajadzīgi, lai šīs direktīvas pielikumus pielāgotu tehnikas attīstībai,
pieņem saskaņā ar tās 29. pantā noteikto procedūru. Šīs procedūras ietvaros saskaņā ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmuma 1999/468/EK,
ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184, 23. lpp.), 5. panta 1. punktu, to aplūkojot
kopsakarā ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulas (EK) Nr. 807/2003, ar ko Lēmumam 1999/468 pielāgo noteikumus par komitejām,
kuras palīdz Komisijai īstenot tai piešķirtās ieviešanas pilnvaras, kas noteiktas Padomes dokumentos, kuri pieņemti atbilstīgi
konsultēšanās procedūrai (vienprātība) (OV L 122, 36. lpp.), III pielikuma 1. punktu, Eiropas Kopienu Komisijai palīdz komiteja,
kurā ir dalībvalstu pārstāvji un kuras priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis. Saskaņā ar minētā lēmuma 5. panta 3. punktu
Komisija veic paredzētos pasākumus, ja tie atbilst komitejas atzinumam. Savukārt šā lēmuma 5. panta 4. punktā ir noteikts,
ka, ja paredzētie pasākumi nesaskan ar šīs komitejas atzinumu vai atzinums nav sniegts, Komisija vēršas pie Eiropas Savienības
Padomes un par to informē Eiropas Parlamentu.
Praksē procedūra, ko izmanto Komisija, lai pieņemtu Direktīvas 67/548 pielāgojumus, ir strukturēta turpmāk norādītajā veidā.
Dalībvalsts vai nozares pārstāvis var piedāvāt Eiropas Ķīmisko vielu birojam (turpmāk tekstā – “EĶVB”), kas ir Komisijas struktūra
ar mītni Isprā (Itālijā), uzsākt apspriedi par kādas vielas vai preparāta klasifikāciju. Šī apspriede vispirms notiek Tehniskajā
klasifikācijas un marķējuma komitejā (turpmāk tekstā – “TKMK”), kuras priekšsēdētājs ir EĶVB loceklis un kuru veido dalībvalstu
kompetento iestāžu norīkotie eksperti. Šī komiteja rīko sanāksmes divreiz gadā un sagatavo ziņojumu, kurā vajadzības gadījumā
tiek ierosināta kādas vielas vai preparāta klasificēšana.
Pamatojoties uz TKMK ziņojumu, Komisija uzsāk apspriedes par pasākumiem, kas paredzēti iesniegšanai Direktīvas 67/548 29. pantā,
to aplūkojot kopsakarā ar Lēmuma 1999/468 (skat. šā sprieduma 26. punktu) 5. pantu, minētajā regulatīvajā komitejā un vēlākai
pieņemšanai atbilstoši minētās direktīvas 28. pantā noteiktajai procedūrai. Ja Komisija uzskata, ka TKMK ziņojums ir pamats
bažām, ka aplūkojamajai vielai vai preparātam ir kancerogēnas, mutagēnas vai reproduktīvajai funkcijai toksiskas īpašības,
vai ka minētais ziņojums ir jāpārskata vai jāpapildina, jo tajā nav izdarīts atbilstošs secinājums par klasifikāciju, tā var
nodot jautājumu darba grupai “CMR” (saīsinājums no “kancerogēns [
cancérigène
], mutagēns vai reproduktīvajai funkcijai toksisks”), kas kļuvusi par specializēto ekspertu komiteju (turpmāk tekstā – “SEK”).
SEK ir pagaidu rakstura
ad hoc
komiteja, kurā ir dalībvalstu norīkotie eksperti toksikoloģijas un klasifikācijas jomā un kuras priekšsēdētājs ir EĶVB loceklis.
Turklāt SEK sastāvā ir nozares, uz ko attiecas konkrētie produkti, pārstāvji, kuri var izteikt apsvērumus sanāksmes sākumā,
kam seko jautājumu un atbilžu daļa. Pēc tam eksperti apspriežas bez nozares pārstāvju klātbūtnes.
Gan TKMK, gan
CMR
/SEK ir struktūras, kas nav paredzētas kādā juridiski saistošajā aktā. To uzdevums ir palīdzēt Komisijai, līdz tā iesniedz
Direktīvas 67/548 29. pantā, to aplūkojot kopsakarā ar Lēmuma 1999/468 5. pantu, paredzētajai regulatīvajai komitejai pielāgošanas
pasākumu projektus.
Tomēr šajā sakarā Direktīvas 67/548 VI pielikumam pievienotajā “Komisijas paziņojumā” ir paredzēts:
“Ņemot vērā 4.1.5. iedaļu un jo īpaši 4.1.5. iedaļas pēdējo daļu, Komisija paziņo – ja tai vajadzētu izmantot 28. panta procedūru,
Komisija ir gatava iepriekš apspriesties ar attiecīgiem ekspertiem, kurus iecēlušas dalībvalstis un kuriem ir īpaša kvalifikācija
attiecībā uz kancerogenitāti, mutagenitāti vai reproduktīvo toksicitāti.
Šī apspriešanās notiks parastā apspriežu procedūrā ar valstu ekspertiem un/vai esošajās komitejās. Tāpat notiks gadījumā,
ja vielas, kas jau ir iekļautas I pielikumā, būs jāpārklasificē attiecībā uz to kancerogēno vai mutagēno ietekmi vai toksisko
ietekmi uz reproduktīvo funkciju.”

Direktīvas 67/548 daļēja atcelšana, grozīšana un aizstāšana ar Regulu (EK) Nr. 1272/2008
Direktīva 67/548 tika daļēji atcelta, grozīta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulu
(EK) Nr. 1272/2008 par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu (OV L 353, 1. lpp.), šīm izmaiņām stājoties
spēkā 2009. gada 20. janvārī. Šajā regulā citstarp ir paredzēts īstenot Ķimikāliju klasificēšanas un marķēšanas globāli harmonizēto
sistēmu, kādu to ir izstrādājusi Apvienoto Nāciju Organizācija (Regulas Nr. 1272/2008 preambulas 5.–8. apsvērums).
Šajā sakarā Regulas Nr. 1272/2008 preambulas 53. apsvērumā ir paredzēts:
“Lai pilnībā ņemtu vērā, īstenojot Direktīvu 67/548/EEK, paveikto un gūto pieredzi, tostarp konkrētu vielu, kas minētas Direktīvas 67/548/EEK
I pielikumā, klasificēšanu un marķēšanu, visa pašreizējā harmonizētā klasifikācija būtu jāpārveido jaunā harmonizētā klasifikācijā,
kurā izmantotu jaunos kritērijus. Turklāt, ņemot vērā to, ka regulas piemērošana ir atlikta un saskaņotā klasifikācija atbilstīgi
Direktīvas 67/548/EEK kritērijiem ir būtiska vielu un maisījumu klasificēšanai turpmākajā pārejas laikā, visa pašreizējā harmonizētā
klasifikācija nemainītā veidā būtu jāiekļauj šīs regulas pielikumā. Ja visu turpmāko klasifikāciju harmonizēšanu veic atbilstīgi
šai regulai, varētu izvairīties no neatbilstībām vienas un tās pašas vielas harmonizētā klasifikācijā saskaņā ar pašreizējiem
un jaunajiem kritērijiem.”
Regulas Nr. 1272/2008 1. pantā ar virsrakstu “Mērķis un darbības joma” citstarp ir noteikts:
“1. Šīs regulas mērķis ir nodrošināt augstu cilvēku veselības un vides aizsardzības līmeni, kā arī vielu, maisījumu un izstrādājumu
brīvu apriti iekšējā tirgū, kā noteikts 4. panta 8. punktā, to veicot šādi:
a)      harmonizējot vielu un maisījumu klasifikācijas kritērijus un noteikumus par bīstamu vielu [un maisījumu] marķēšanu un iepakošanu;
b)      nosakot pienākumu:
i)      ražotājiem, importētājiem un pakārtotiem lietotājiem klasificēt tirgū laistas vielas un maisījumus;
ii)      piegādātājiem marķēt un iepakot tirgū laistas vielas un maisījumus;
iii)      ražotājiem, izstrādājumu ražotājiem un importētājiem klasificēt vielas, kas nav laistas tirgū un attiecībā uz kurām [Eiropas
Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra] Regulā (EK) Nr. 1907/2006, [kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu,
licencēšanu un ierobežošanu (
REACH
), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un
Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK,
Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp., labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.)], ir noteikts pienākums
reģistrēt vai paziņot;
c)      paredzot, ka vielu ražotāju un importētāju pienākums ir paziņot [Eiropas Ķimikāliju aģentūrai (EĶA)] par šo klasificēšanu
un marķējuma elementiem, ja tie Aģentūrai nav iesniegti, veicot reģistrāciju, kā noteikts Regulā (EK) Nr. 1907/2006;
d)      VI pielikuma 3. daļā izveidojot vielu sarakstu, kurā norādīta Kopienas līmenī harmonizētā klasifikācija un marķējuma elementi;
e)      izveidojot vielu klasifikācijas un marķējuma sarakstu, kurā ietverti visi c) un d) apakšpunktā minētie paziņojumi, iesniegumi
un harmonizētā klasifikācija un marķējuma elementi.
[..]”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 3. pantu ar virsrakstu “Bīstamas vielas un maisījumi un bīstamības klašu apraksts”:
“Viela vai maisījums, kas atbilst fizikālas, veselības vai vides bīstamības kritērijiem, kuri izklāstīti I pielikuma 2. līdz
5. daļā, ir bīstams, un to klasificē atbilstīgi minētajā pielikumā aprakstītajām attiecīgām bīstamības klasēm.
Ja I pielikumā minēto bīstamības klašu gadījumā šīs klases ir diferencētas, pamatojoties uz iedarbības vai ietekmes veidu,
vielu vai maisījumu klasificē saskaņā ar šo diferenciāciju.”
Regulas Nr. 1272/2008 36. pantā ar virsrakstu “Vielu klasificēšanas un marķēšanas harmonizēšana” citstarp ir paredzēts:
“1. Vielai, kas atbilst I pielikumā minētajiem kritērijiem, parasti piemēro harmonizēto klasificēšanu un marķēšanu saskaņā
ar 37. pantu pēc šādiem kritērijiem:
a)      sensibilizācija ieelpojot, 1. kategorija (I pielikuma 3.4. iedaļa);
b)      cilmes šūnu mutācijas, 1.A, 1.B vai 2. kategorija (I pielikuma 3.5. iedaļa);
c)      kancerogenitāte, 1.A, 1.B vai 2. kategorija (I pielikuma 3.6. iedaļa);
d)      toksisks reproduktīvajai sistēmai, 1.A, 1.B vai 2. kategorija (I pielikuma 3.7. iedaļa).
[..]
3. Ja viela atbilst citu bīstamības klašu vai diferenciāciju[, kas nav minēti 1. punktā,] kritērijiem [..] un uz to nevar
attiecināt 2. punkta kritērijus, VI pielikumā atsevišķos gadījumos var arī pievienot harmonizētu klasificēšanu un marķēšanu
atbilstīgi 37. pantam, ja ir pamatoti pierādījumi, kas liecina par šādas rīcības nepieciešamību Kopienas līmenī.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 37. pantu ar virsrakstu “Vielu klasificēšanas un marķēšanas harmonizēšanas procedūra”:
“1. Dalībvalsts kompetentā iestāde var iesniegt [EĶA] priekšlikumu vielu harmonizētai klasificēšanai un marķēšanai un, vajadzības
gadījumā, specifiskās robežkoncentrācijas vai
m
koeficientus vai priekšlikumu tos pārskatīt.
Priekšlikumu noformē VI pielikuma 2. daļā paredzētajā veidā, un tajā ietver attiecīgo informāciju, kas minēta VI pielikuma
1. daļā.
2. Vielas ražotājs, importētājs vai pakārtots lietotājs [EĶA] var iesniegt šīs vielas harmonizētās klasificēšanas un marķēšanas
priekšlikumu un, vajadzības gadījumā, specifiskās robežkoncentrācijas un
m
koeficientus ar noteikumu, ka VI pielikuma 3. daļā nav ieraksta par šādu vielu attiecībā uz priekšlikumā minēto bīstamības
klasi vai diferenciāciju.
Priekšlikumu izstrādā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1907/2006 I pielikuma 1., 2. un 3. iedaļu [attiecīgajām daļām], un tam jābūt
formātā, kas aprakstīts minētā pielikuma 7. iedaļā ietvertā Ķīmiskās drošības pārskata B daļā. Priekšlikumā norāda svarīgāko
informāciju, kas minēta šīs regulas VI pielikuma 1. daļā. Piemēro Regulas (EK) Nr. 1907/2006 111. pantu.
3. Ja ražotāja, importētāja vai pakārtota lietotāja priekšlikums attiecas uz vielas harmonizēto klasificēšanu un marķēšanu
saskaņā ar 36. panta 3. punktu, par tā izskatīšanu paredz atlīdzību, kuras apmēru nosaka Komisija saskaņā ar 54. panta 2. punktā
minēto procedūru.
4. [EĶA] riska novērtēšanas komiteja, kas izveidota saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1907/2006 76. panta 1. punkta c) apakšpunktu,
18 mēnešu laikā no priekšlikuma saņemšanas dienas pieņem atzinumu par visiem priekšlikumiem, kas iesniegti saskaņā ar 1. vai
2. punktu, dodot iespēju iesaistītajām personām sniegt komentārus. [EĶA] šo atzinumu un komentārus nodod Komisijai.
5. Ja Komisija konstatē, ka attiecīgās vielas klasificēšanas un marķēšanas harmonizēšana ir lietderīga, tā bez liekas kavēšanās
iesniedz priekšlikumu lēmumam par to, ka šo vielu kopā ar attiecīgiem klasificēšanas un marķējuma elementiem iekļauj VI pielikuma
3. daļas 3.1. tabulā un vajadzības gadījumā norāda specifiskās robežkoncentrācijas vai
m
koeficientus.
Līdz 2015. gada 31. maijam VI pielikuma 3. daļas 3.2. tabulā iekļauj attiecīgu ierakstu, pamatojoties uz tiem pašiem nosacījumiem.
Šo pasākumu, kas paredzēts, lai grozītu nebūtiskus šīs regulas elementus, pieņem saskaņā ar 54. panta 3. punktā minēto regulatīvo
kontroles procedūru. Nenovēršamu steidzamu iemeslu dēļ Komisija var izmantot 54. panta 4. punktā minēto steidzamības procedūru.
6. Ražotāji, importētāji un pakārtoti lietotāji, kam ir jauna informācija, kas var likt mainīt harmonizētos vielas klasificēšanas
un marķējuma elementus VI pielikuma 3. daļā, saskaņā ar 2. punkta otro daļu iesniedz priekšlikumu kompetentajai iestādei vienā
no dalībvalstīm, kurā viela ir laista tirgū.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 53. panta, kuram ir virsraksts “Pielāgojumi tehnikas un zinātnes attīstībai”, 1. punktu:
“Komisija var pielāgot [..] 6. panta 5. punktu, 11. panta 3. punktu, 12. pantu, 14. pantu, 18. panta 3. punkta b) apakšpunktu,
23. pantu, 25. līdz 29. pantu, 35. panta 2. punkta otro un trešo daļu un I–VII pielikumu tehnikas un zinātnes attīstībai,
tostarp pienācīgi ņemot vērā [Ķimikāliju klasificēšanas un marķēšanas globāli harmonizētās sistēmas] turpmāku attīstību Apvienoto
Nāciju Organizācijas līmenī, jo īpaši ANO grozījumus, kas attiecas uz tādas informācijas lietojumu, kura attiecas uz līdzīgiem
maisījumiem, un ņemot vērā starptautiski atzītu ķimikāliju programmu un negadījumu datubāzu attīstību. Šos pasākumus, kas
ir paredzēti, lai grozītu nebūtiskus šīs regulas elementus, pieņem saskaņā ar 54. panta 3. punktā minēto regulatīvo kontroles
procedūru. Nenovēršamu steidzamu iemeslu dēļ Komisija var izmantot 54. panta 4. punktā minēto steidzamības procedūru.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 54. pantu ar virsrakstu “Komiteju procedūra”:
“1. Komisijai palīdz komiteja, kas izveidota saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1907/2006 133. pantu.
2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5. pantu un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu. Lēmuma 1999/468/EK
5. panta 6. punktā paredzētais termiņš ir trīs mēneši.
3. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5.a panta 1. līdz 4. punktu un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu.
4. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5.a panta 1., 2., 4. un 6. punktu un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 55. panta, kuram ir virsraksts “Grozījumi Direktīvā 67/548/EEK”, 11. punktu “[minētās direktīvas]
I pielikumu svītro”.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 61. pantu ar virsrakstu “Pārejas noteikumi”:
“1. Līdz 2010. gada 1. decembrim vielas klasificē, marķē un iepako saskaņā ar Direktīvu 67/548/EEK. Līdz 2015. gada 1. jūnijam
maisījumus klasificē, marķē un iepako saskaņā ar Direktīvu 1999/45/EK.
2. Atkāpjoties no šīs regulas 62. panta otrās daļas un papildus šā panta 1. punktā noteiktajām prasībām, vielas un maisījumus
attiecīgi līdz 2010. gada 1. decembrim un 2015. gada 1. jūnijam var klasificēt, marķēt un iepakot atbilstīgi šai regulai.
Tādā gadījumā nepiemēro Direktīvā 67/548/EEK un Direktīvā 1999/45/EK minētos marķēšanas un iepakošanas noteikumus.
3. No 2010. gada 1. decembra līdz 2015. gada 1. jūnijam vielas klasificē gan saskaņā ar Direktīvu 67/548/EEK, gan saskaņā
ar šo regulu. Vielas marķē un iepako saskaņā ar šo regulu.
4. Atkāpjoties no šīs regulas 62. panta otrās daļas, maisījumiem, kas klasificēti, marķēti un iepakoti saskaņā ar Direktīvu 67/548/EEK
un laisti tirgū jau pirms 2010. gada 1. decembra, līdz 2012. gada 1. decembrim nav jānomaina marķējums un iepakojums saskaņā
ar šo regulu.
Atkāpjoties no šīs regulas 62. panta otrās daļas, maisījumiem, kas klasificēti, marķēti un iepakoti saskaņā ar Direktīvu 1999/45/EEK
un laisti tirgū jau pirms 2015. gada 1. jūnija, līdz 2017. gada 1. jūnijam nav jānomaina marķējums un iepakojums saskaņā ar
šo regulu.
5. Ja viela vai maisījums pirms 2010. gada 1. decembra vai 2015. gada 1. jūnija jau ir klasificēts attiecīgi saskaņā ar Direktīvu 67/548/EEK
vai Direktīvu 1999/45/EK, ražotāji, importētāji un pakārtoti lietotāji no minētā datuma var grozīt šīs vielas vai maisījuma
klasifikāciju, izmantojot šīs regulas VII pielikumā iekļauto pārklasificēšanas tabulu.”
Regulas Nr. 1272/2008 62. pantā ar virsrakstu “Stāšanās spēkā” ir noteikts:
“Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
No 2010. gada 1. decembra II, III un IV sadaļu piemēro vielām un no 2015. gada 1. jūnija – maisījumiem.”

Tiesvedības rašanās fakti
N‑propilbromīds (turpmāk tekstā – “nPB”) ir gaistošs organisks šķīdinātājs, ko cita starpā izmanto rūpnieciskā tīrīšanā un
attaukošanā, it īpaši metāla detaļu tīrīšanā un attaukošanā.
Prasītāju
Enviro Tech Europe Ltd
un
Enviro Tech International, Inc.
vienīgais darbības veids ir izstrādājuma “EnSolv”, kas tiek izgatavots uz patentēta preparāta, kurā galvenā sastāvdaļa ir
nPB, bāzes, ražošana un izplatīšana. Pirmā prasītāja ir saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām reģistrētā sabiedrība, kuru
pilnībā kontrolē otrā prasītāja, kas ir atbilstoši ASV tiesībām reģistrēta sabiedrība. Tai ir ekskluzīvā licence attiecībā
uz izstrādājuma
EnSolv
tirdzniecību Eiropā., tostarp ar to saistīto precīzijas tvaika tīrīšanas tehnoloģiju. Šī licence tai ir tikusi piešķirta,
pamatojoties uz 2001. gada 16. oktobra līgumu par cesiju, ko veicis 1999. gada 29. septembra Eiropas patenta EP 0 781 842 B1
īpašnieks attiecībā uz izgudrojuma ar nosaukumu “Detaļu tīrīšana ar šķīdinātāju videi nekaitīgā veidā” izmantošanu. Minētā
Eiropas patenta 0001. punktā ir norādīts:
“Šis izgudrojums vispārīgā veidā attiecas uz detaļu molekulāro tīrīšanu, izmantojot attaukošanu ar tvaiku. Konkrēti, tas attiecas
uz [nPB] ietverošo šķīdinātāju maisījumu, terpīnhidrātu maisījumu un šķīdinātāju ar zemu viršanas temperatūru maisījumu, kā
arī uz detaļu tīrīšanas, kas veicama attaukošanas ar tvaiku iekārtā, izmantojot šo šķīdinātāju maisījumu, metodi. Šķīdinātāju
maisījums, uz kuru attiecas šis izgudrojums, nav uzliesmojošs, nav kodīgs un nav bīstams un tā ozona noārdīšanas potenciāls
(ONP) ir starp 0,001 un 0,046.”
Ar Komisijas 1991. gada 1. marta Direktīvu 91/325/EEK, ar ko divpadsmito reizi tehnikas attīstībai pielāgo Direktīvu 67/548
(OV L 180, 1. lpp.), nPB Direktīvas 67/548 I pielikumā tika klasificēts kā “kairinoša Xn” viela, pievienojot citstarp frāzes
R 10 “Uzliesmojošs” un R 20 “Kaitīgs ieelpojot”.
Saistībā ar frāzi R 10 “Uzliesmojošs” prasītājas precizē – un Komisija pret to nav iebildusi –, ka līdz šim saskaņā ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 1999. gada 31. maija Direktīvas 1999/45/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu
jautājumos, kas attiecas uz bīstamu preparātu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu (OV L 200, 1. lpp.), 5. pantu 1. punktu,
to aplūkojot kopsakarā ar Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.5. iedaļu, tām bija atļauts – pēc testiem, kas veikti atbilstoši
minētās direktīvas V pielikumam – nemarķēt izstrādājumu
EnSolv
kā uzliesmojošu izstrādājumu. Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 1999/45 5. panta 1. punktu “preparātu bīstamību, kas izriet
no to fizikāli ķīmiskajām īpašībām, novērtē pēc metodēm, kuras norādītas Direktīvas 67/548 V pielikuma A daļā, nosakot fizikāli
ķīmiskās īpašības, kas nepieciešamas preparāta klasificēšanai un marķēšanai saskaņā ar kritērijiem, kas noteikti minētās direktīvas
VI pielikumā”. Otrkārt, Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.5. iedaļā ir noteikts, ka “tomēr praksē ir parādīts, ka preparāts,
kura uzliesmošanas temperatūra ir vienāda ar vai lielāka par 21°C un mazāka par vai vienāda ar 55°C, nav jāklasificē kā uzliesmojošs,
ja preparāts nekādā ziņā nevar uzturēt degšanu, un tikai tad, ja nav iemesla baidīties par risku tiem, kas rīkojas ar šiem
preparātiem, vai citām personām”.
No 2002. gada 16. līdz 18. janvārim rīkotajā darba grupas
CMR
(kļuvusi par SEK) sanāksmē
Health & Safety Executive
(Apvienotās Karalistes Veselības un drošības birojs, turpmāk tekstā – “
HSE
”) direktors kā Apvienotās Karalistes pārstāvis un minētās darba grupas referents lietā par nPB klasifikāciju ierosināja klasificēt
nPB arī kā reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu 2. kategorijas (R 60) un 3. kategorijas (R 63) izpratnē. Darba grupa
CMR
ir provizoriski apstiprinājusi šo priekšlikumu un turklāt atstājusi spēkā R 10 klasifikāciju līdz brīdim, kad
HSE
iesniegs papildu informāciju par nPB uzliesmojamību.
2002. gada martā un aprīlī,
HSE
, pamatojoties uz jauna zinātniska pētījuma, kas saukts par “1996. un 2002. gada [B.] pētījumu” un kurā nPB uzliesmošanas
temperatūra tika noteikta kā –10°C, rezultātiem, ierosināja klasificēt nPB kā viegli uzliesmojošu vielu (R 11).
Starptautiskā bromēto šķīdinātāju asociācija (
International Brominated Solvent Association
, turpmāk tekstā – “
IBSA
”), kas pārstāv lielāko daļu nPB ražotāju un izplatītāju, tostarp patentu, kas attiecas uz izstrādājumiem uz nPB bāzes, īpašniekus,
tādus kā prasītājas, ir vairākkārt izvirzījusi iebildumus pret šo klasifikācijas priekšlikumu attiecībās ar
HSE
, EĶVB un darba grupu
CMR
un tiem iesniegusi zinātniskus datus un argumentus, lai pamatotu savu nostāju.
IBSA
turklāt norādīja, ka pašlaik tiek veikti zinātniski pētījumi, kas var sniegt papildu atbilstošu informāciju par nPB īpašībām,
tostarp par tā darbības mehānismu.
No 2002. gada 15. līdz 17. maijam rīkotajā darba grupas
CMR
sanāksmē, ņemot vērā dažu ekspertu, tostarp eksperta no Apvienotās Karalistes, paustās šaubas saistībā ar problēmām, kas
attiecas uz nPB uzliesmojamības testēšanu un tā klasificēšanu par vai nu R 10, vai R 11, vai arī R 18, tika secināts, ka provizoriski
ir jāatstāj spēkā R 10 klasifikācija un ka ir jāsasauc specializēto ekspertu grupa, lai apspriestos par nPB uzliesmojamības
jautājumiem. Turklāt darba grupa
CMR
ir nolēmusi, ka nPB ir jāturpina klasificēt citstarp kā reproduktīvajai funkcijai toksiska viela 2. kategorijas (R 60) un
3. kategorijas (R 63) izpratnē.
2002. gada 4. decembrī tika rīkota specializēto ekspertu grupas sanāksme. Šīs sanāksmes protokola 4. punkts ir formulēts šādi:
“Eksperti uzskata, ka uzliesmojamība ir vielas spēja attiecīgajos apkārtējās vides apstākļos veidot gaisā maisījumu, ar kuru
aizdegšanās avota klātbūtnē var sākties spontānās izplatīšanās reakcija. Apkārtējās vides apstākļi ir tie, kas var pastāvēt
parastajos klimatiskajos vides apstākļos, piemēram, no –20°C līdz +40°C.”
Konkrēti attiecībā uz nPB uzliesmojamību minētā protokola 23.–30. punktā ir precizēts:
“23. Eksperti iekļauj [protokolā] tabulu, kurā uzskaitīti visi pieejamie dati par nPB uzliesmojamību (skat. 1. pielikumu).
Šo tabulu pirms sanāksmes ir sagatavojis HSE [..].
24. Eksperti vienprātīgi uzskata, ka nPB ir [noteikta] uzliesmošanas temperatūra un sprāgšanas diapazons un ka tādējādi tam
ir raksturīgs uzliesmošanas risks.
25. Eksperti atzīmē, ka uzliesmošanas temperatūra ir tikusi parādīta tikai viena veida testā un ka šajā testā tika izmantots
temperatūras diapazons, kas pārsniedz testu vadlīnijās norādīto. Tomēr eksperti uzskata, ka šie rezultāti ir derīgi, jo:
–        nav nekāda būtiska iemesla noliegt secinājumus, kas izdarīti, piemērojot testa metodi izmantotajā temperatūras režīmā;
–        rezultātu ir apstiprinājušas divas neatkarīgās laboratorijas, izmantojot dažādus nPB paraugus;
–        eksperimentāli iegūtā uzliesmošanas temperatūras vērtība ir līdzīga aprēķinātajai (skat. 2. pielikumu).
26. Nekāda cita uzliesmošanas temperatūras vērtība nav tikusi noteikta attiecībā uz nPB citu veidu testos.
27. Pamatojoties uz šiem pierādījumiem, vairākums ekspertu uzskata, ka nPB ir klasificē kā F; R 11.
28. Viens no ekspertiem norāda, ka šī klasifikācija varētu izrādīties neatbilstoša, jo grupa uzskata, ka nPB radītie riski
ir mazāki nekā tie, ko rada daži citi šķidrumi, kuri ir klasificēti kā F; R 11. nPB nevar turpināt degt pēc aizdegšanās avota
aizvākšanas.
29. Attiecībā uz citu vielu klasifikāciju eksperti uzskata, ka vielas, kurām piemīt tādas pašas uzliesmojamības īpašības,
ir jāklasificē atbilstoši tādiem pašiem klasifikācijas kritērijiem kā tie, kas iepriekš tikuši piemēroti nPB. Tomēr klasifikācijas
lēmumiem ir vienmēr jābalstās uz datu, kas pieejami attiecībā uz katru atsevišķi izskatāmo ķīmisko vielu, pārbaudi; nav nekāda
pamata attiecināt vienu un to pašu klasifikāciju uz visām vienā grupā ietilpstošām ķīmiskām vielām, piemēram, automātiski
klasificējot visus [halogenētos ogļūdeņražus] kā F ; R 11.
30. Grupa iesaka attiecībā uz [halogenētajiem ogļūdeņražiem], kuriem ir sprāgšanas diapazons, bet nav eksperimentāli noteikta
uzliesmošanas temperatūra, piemērot attiecībā uz nPB izmantoto aprēķina metodi (2. pielikums), lai izvērtētu uzliesmošanas
temperatūru un pieņemtu lēmumu par klasifikāciju.”
No 2003. gada 15. līdz 17. janvārim rīkotajā sanāksmē darba grupa
CMR
pieņēma zināšanai, pirmkārt, specializēto ekspertu grupas secinājumus par nPB uzliesmojamību un, otrkārt, apstākli, ka pastāv
nozares sagatavotais memorands par pašlaik veikto pētījumu attiecībā uz nPB reproduktīvo toksicitāti. Ar balsu vairākumu darba
grupa
CMR
nolēma klasificēt nPB kā reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu 3. kategorijas (R 63) izpratnē. Visbeidzot, minētā grupa
nolēma ieteikt klasificēt nPB – divdesmit devītās pielāgošanas tehnikas attīstībai ietvaros – citstarp kā viegli uzliesmojošu
vielu (R 11) un reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu 2. kategorijas (R 60) un 3. kategorijas (R 63) izpratnē.
Pēc šā ieteikuma pieņemšanas
IBSA
ir vairākkārt mēģinājusi pārliecināt darba grupu
CMR
atkārtoti sākt tās apspriedes par nPB.
No 2003. gada 14. līdz 16. maijam rīkotajā sanāksmē darba grupa
CMR
nolēma, ka nav atkārtoti jāsāk apspriedes par nPB, un, neraugoties uz Itālijas Republikas pārstāvja lūgumu par atsaukšanu,
apstiprināja savu ieteikumu par nPB klasificēšanu divdesmit devītās pielāgošanas tehnikas attīstībai ietvaros.
Ar 2003. gada 29. augusta un 29. septembra vēstulēm
IBSA
lūdza Komisiju veikt vajadzīgos pasākumus, lai izlabotu kļūdas, kas esot bijušas ar nPB saistīto darba grupas
CMR
ieteikumu pamatā.
Ar divām 2003. gada 3. novembra vēstulēm Komisija paziņoja
IBSA
likumīgajiem pārstāvjiem, kas ir prasītāju padomdevēji šajā tiesvedībā, ka viņu 2003. gada 29. augusta un 29. septembra vēstulēs
izklāstītie argumenti neattaisno darba grupas
CMR
ieteiktās nPB klasifikācijas grozīšanu.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 23. decembrī, prasītājas cēla prasību atcelt
minētās vēstules, kura tika reģistrēta ar numuru T‑422/03.
Ar Komisijas 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/73/EK, ar ko divdesmit devīto reizi tehnikas attīstībai pielāgo Direktīvu 67/548
(OV L 152, 1. lpp., labojums – OV L 216, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā direktīva”), kas publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
2004. gada 30. aprīlī, nPB tika klasificēts ar indeksa numuru 602‑019‑00‑5 1.B pielikuma 32. lappusē, kā norādīts turpmāk
(tukšās iedaļas vai iedaļas, kurām nav nozīmes, ir izlaistas):
Indeksa nr.
Ķīmiskais nosaukums
Klasifikācija
Marķēšana
602-019-00-5
1–brompropāns
n–propilbromīds
F; R 11
2. kl., repr.; R 60
3. kl., repr.; R 63
Xn; R48/20
Xi; R36/37/38
R67
T; F
R: 60–11–
36/37/38–48/20–63–67
S: 53–45
Apstrīdētās direktīvas preambulas 1. apsvērumā ir citstarp paredzēts:
“Direktīvas 67/548/EEK I pielikumā ietverts bīstamo vielu saraksts [..]. Norādītais saraksts ir jāatjaunina, lai iekļautu
papildu paziņotās jaunas vielas un papildu esošās vielas, kā arī pielāgotu esošos ierakstus tehnikas attīstībai [..].”
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 1. panta 1. punktu Direktīvas 67/548 I pielikums tika grozīts citstarp šādi:
“[..]
b) [Direktīvas 67/548 I pielikuma] ierakstus, kas atbilst šīs direktīvas 1.B pielikumā izklāstītajiem, aizstāj ar [pēdējā]
minētajā pielikumā izklāstīto tekstu;
[..]”.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 2. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi,
lai vēlākais līdz 2005. gada 31. oktobrim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.
Saskaņā ar tās 3. pantu apstrīdētā direktīva stājās spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
, proti, 2004. gada 20. maijā.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējas tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā reģistrēts 2004. gada 22. jūlijā,
prasītājas ir cēlušas šo prasību.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto direktīvu tiktāl, ciktāl ar to nPB ir klasificēta kā viegli uzliesmojoša viela (R 11) un 2. kategorijas
reproduktīvajai funkcijai toksiska viela (R 60) (turpmāk tekstā – “apstrīdētā klasifikācija”);
–        atzīt Komisiju par atbildīgu par kaitējumu, kas tām esot nodarīts ar Komisijas prettiesisko rīcību, un piespriest izmaksāt
tām provizorisku atlīdzību EUR 350 000 apmērā;
–        atzīt Komisiju par atbildīgu par nenovēršamiem zaudējumiem un par pietiekami droši paredzamiem zaudējumiem, pat ja šis kaitējums
vēl nevar tikt precīzi noteikts;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2004. gada 13. septembrī, Komisija saskaņā ar Vispārējās
tiesas Reglamenta 114. pantu izvirzīja iebildi par nepieņemamību, kas vērsta pret prasību atcelt tiesību aktu un pret prasību
atlīdzināt kaitējumu. Prasītājas iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi 2004. gada 25. oktobrī.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2004. gada 4. novembrī, prasītājas atbilstoši EKL 242. un
243. pantam iesniedza pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, lūdzot pagaidu noregulējuma tiesnesi izdot rīkojumu apturēt
“nPB iekļaušanu [apstrīdētajā] direktīvā, līdz tiks pieņemts nolēmums par pamatprasību”. Ar 2005. gada 10. februāra rīkojumu
lietā T‑291/04 R
Enviro Tech Europe
un
Enviro Tech International
/Komisija (Krājums, II‑475. lpp.) Vispārējās tiesas priekšsēdētājs noraidīja šo pieteikumu un atlika lēmumu par tiesāšanās
izdevumiem.
Ar Vispārējās tiesas 2005. gada 30. jūnija rīkojumu lēmuma par iebildi par nepieņemamību un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem
pieņemšana tika atlikta līdz galīgajam nolēmumam.
Komisijas iebildumu rakstā izvirzītie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 15. jūlija rīkojumu pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šī lieta
rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienota ar lietu T‑422/03 atbilstoši Vispārējās tiesas
Reglamenta 50. pantam.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 1. marta rīkojumu tiesvedība tika apturēta, to atjaunojot pēc
Tiesas 2008. gada 13. marta sprieduma lietā C‑125/06 P Komisija/
Infront WM
(Krājums, I‑1451. lpp.) pasludināšanas.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 18. decembra rīkojumu tiesvedība tika apturēta, to atjaunojot
pēc Tiesas 2009. gada 15. oktobra sprieduma lietā C‑425/08
Enviro Tech (Europe)
(Krājums, I‑10035. lpp.) pasludināšanas.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 27. novembrī, prasītājas ir atteikušās no savas
prasības lietā T‑422/03.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2009. gada 18. decembra rīkojumu lieta T‑422/03 tika izslēgta no Vispārējās
tiesas reģistra.
Atbilstoši Reglamenta 64. pantam procesa organizatoriskā pasākuma ietvaros Vispārējā tiesa informēja lietas dalībniekus par
Regulas Nr. 1272/2008 pieņemšanu un stāšanos spēkā un lūdza tos iesniegt savus rakstveida apsvērumus par iespējamām sekām,
kurām jāizriet no minētā apstākļa saistībā ar šīs tiesvedības turpināšanu. Atbildot uz šo lūgumu, Komisija ar atsevišķu dokumentu,
kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 15. janvārī, lūdza Vispārējo tiesu saskaņā ar Reglamenta 113. un 114. pantu
konstatēt, ka šā strīda priekšmets vairs nepastāv un ka tiesvedība ir jāizbeidz, jo Direktīvas 67/548 I pielikums, tostarp
apstrīdētā klasifikācija, ir ticis atcelts ar Regulu Nr. 1272/2008 no 2009. gada 20. janvāra.
Prasītājas iesniedza savus apsvērumus par šo lūgumu 2010. gada 11. martā. Šo apsvērumu ietvaros prasītājas lūdza Vispārējo
tiesu akceptēt grozījumus to prasījumos un to prasības pamatos par atcelšanu tādējādi, ka tie tagad attiektos arī uz apstrīdēto
klasifikāciju, kāda tā pārņemta Regulas Nr. 1272/2008 VI pielikuma 3. daļas 3.2. tabulā.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 9. aprīlī, Komisija lūdza noraidīt minēto lūgumu.
Tā kā viens no palātas locekļiem nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atbilstoši Reglamenta
32. panta 3. punktam norīkoja citu tiesnesi, lai palātu papildinātu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
2011. gada 5. maija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.

Juridiskais pamatojums

Par prasību atcelt tiesību aktu
Par pieteikumu par tiesvedības izbeigšanu
Vispirms ir jākonstatē – kā tam piekritusi Komisija tiesas sēdē, par ko izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā – , ka pieteikums
par tiesvedības izbeigšanu attiecas tikai uz prasību atcelt apstrīdēto direktīvu, nevis uz prasību atlīdzināt kaitējumu.
Komisija uzskata, ka sakarā ar to, ka ar Regulu Nr. 1272/2008 tikusi atcelta apstrīdētā klasifikācija, prasība atcelt tiesību
aktu ir jānoraida atbilstoši Reglamenta 113. un 114. pantam, jo strīda priekšmets vairs nepastāv. Regulas Nr. 1272/2008 55. panta
11. punktā esot paredzēts, ka Direktīvas 67/548 I pielikums, tostarp tajā ietvertā apstrīdētā klasifikācija, ir “svītrots”
– kas esot sinonīms vārdam “atcelts” – no minētās regulas spēkā stāšanās datuma, t.i., no 2009. gada 20. janvāra. Turklāt
tās pašas regulas preambulas 53. apsvērums apstiprinot, ka minētās direktīvas I pielikumā paredzētā klasifikācija tikusi iekļauta
nemainītā veidā šīs regulas VI pielikumā. Tāpat prasītājas nevarot apgalvot, ka tām ir saglabājusies interese celt prasību
par apstrīdēto direktīvu, pamatojoties uz judikatūrā atzītajiem izņēmuma kritērijiem.
Prasītājas norāda, ka tām ir saglabājusies interese šīs tiesvedības turpināšanā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasītāja interesei celt prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas
brīdī, pretējā gadījumā šāda prasība ir nepieņemama. Šim strīda priekšmetam, tāpat kā interesei celt prasību ir jāturpina
pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai – pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz –, līdz ar ko prasības rezultātam
ir jāspēj sniegt labumu lietas dalībniekam, kas to ir cēlis (Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑362/05 P
Wunenburger
/Komisija, Krājums, I‑4333. lpp., 42. punkts; skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 24. septembra spriedumu lietā T‑45/06
Reliance Industries
/Padome un Komisija, Krājums, II‑2399. lpp., 35. punkts, un 2009. gada 18. marta spriedumu lietā T‑299/05
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, Krājums, II‑565. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Aplūkojamajā lietā nav strīda par to, ka prasītājām bija interese celt prasību pret apstrīdēto klasifikāciju šīs prasības
iesniegšanas brīdī.
Turklāt, nepastāvot nepieciešamībai izlemt jautājumu, vai pēc tam, kad saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 55. panta 11. punktu
tika svītrots Direktīvas 67/548 I pielikums, apstrīdētā klasifikācija vairs nerada juridiski saistošas sekas, ir jāatgādina,
ka apstrīdētā tiesību akta spēka iespējamā zaudēšana pirms galīgā nolēmuma pieņemšanas pati par sevi nenosaka pienākumu Savienības
tiesai pieņemt lēmumu izbeigt tiesvedību tādēļ, ka sprieduma pasludināšanas dienā vairs nepastāv strīda priekšmets vai nav
intereses celt prasību (šajā ziņā skat. iepriekš 84. punktā minētos spriedumus lietā
Wunenburger
/Komisija, 47. punkts, un lietā
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, 46. punkts).
Šajā sakarā – kā to tiesas sēdē atzinusi Komisija, par ko izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā – ir jākonstatē, ka valsts
līmenī pret prasītājām ir tikušas ierosinātas lietas un uzlikti sodi par to, ka, tirgojot izstrādājumu
EnSolv
, tikušas pārkāptas prasības, kas izriet no apstrīdētās klasifikācijas, kāda tā ir transponēta attiecīgajā valsts tiesiskajā
regulējumā. Minētās lietas un sodi ir pamatā tiesvedībai, kas 2007. gada 12. jūlijā uzsākta
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
(Apvienotā Karaliste) (lieta CO/5860/2007) un kas pašlaik ir apturēta, gaidot galīgo spriedumu šajā tiesvedībā (skat. arī
iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Enviro Tech (Europe)
, 25. punkts). Šajā kontekstā ir jāprecizē, ka apstrīdētā direktīva ir juridisks pamats valsts tiesību normām, ko dalībvalstis
pieņēmušas, lai izpildītu minētās direktīvas 2. panta 1. punktā, to aplūkojot kopsakarā ar EKL 249. panta trešo daļu, paredzēto
transponēšanas pienākumu, un ka jebkādi valsts administratīvie kontroles un sodīšanas pasākumi, ko veic šajā kontekstā, tostarp
saistībā ar šo normu pārkāpšanu, joprojām ir attaisnojami ar apstrīdēto klasifikāciju, kāda tā ir ieviesta ar to pašu direktīvu.
Kā norādījušas prasītājas, no minētā izriet, pirmkārt, ka apstrīdētā direktīva jau ir radījusi valsts līmenī juridiski saistošas
sekas attiecībā uz prasītājām tādā ziņā, ka pret tām, citstarp Apvienotajā Karalistē, ir tikušas ierosinātas lietas un uzlikti
sodi – kas ir
High Court of Justice
izskatāmās lietas pamatā – par to, ka tās nebija ievērojušas ar apstrīdēto klasifikāciju noteiktos ierobežojumus, un, otrkārt,
vienīgi spriedums, ar ko atceļ tiesību aktu, rada
ex tunc
iedarbību, ar atpakaļejošu spēku izņemot apstrīdēto klasifikāciju no Savienības tiesību sistēmas tādējādi, ka tā tiek uzskatīta
par nekad neeksistējošu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑228/02
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
/Padome, Krājums, II‑4665. lpp., 35. punkts).
Savukārt apstrīdētās klasifikācijas atcelšanas vai spēka zaudēšanas konstatējums vai pat iespējamais tās prettiesiskuma konstatējums,
kas izdarīts saistībā ar prasību atlīdzināt kaitējumu (Vispārējās tiesas 2000. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑178/98
Fresh Marine
/Komisija,
Recueil
, II‑3331. lpp., 45. punkts), vien nav pietiekams, lai aizsargātu prasītājas no pret tām vērstajiem valsts soda pasākumiem,
jo atšķirībā no sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, šādiem konstatējumiem principā ir tikai
ex nunc
iedarbība, tie attiecas tikai uz tiesvedību par kaitējuma atlīdzināšanu un ar tiem netiek likvidēts ar atpakaļejošu spēku
minēto pasākumu juridiskais pamats.
Šajos apstākļos, ņemot vērā soda pasākumus, kas veikti attiecībā pret prasītājām, pamatojoties uz apstrīdēto klasifikāciju,
kura tikusi ieviesta vispirms ar apstrīdēto direktīvu un pēc tam – ar direktīvas īstenošanai paredzētajām valsts tiesību normām,
prasītājām ir pamats apgalvot, ka tās gūtu labumu no šīs apstrīdētās klasifikācijas atcelšanas un ka tādēļ tām joprojām ir
interese celt šādu prasību.
Līdz ar to Komisijas pieteikums par tiesvedības izbeigšanu ir jānoraida.
Par pieteikumu attiecībā uz grozījumiem prasījumos un prasības pamatos par atcelšanu
Atbalstot savu pieteikumu atļaut grozīt to prasījumus un prasības pamatus par atcelšanu tādējādi, ka tie tiktu attiecināti
uz apstrīdēto klasifikāciju, kāda tā ir pārņemta Regulas Nr. 1272/2008 VI pielikuma 3. daļā, prasītājas norāda, ka tādēļ,
ka šī tiesvedība ir bijusi apturēta, līdz Tiesa pasludina savu spriedumu lietā C‑425/08, un tādēļ, ka Regula Nr. 1272/2008
tikusi publicēta 2008. gada 31. decembrī, tām neesot bijusi iespējas lūgt Vispārējo tiesu atļaut grozīt to prasījumus un prasības
pamatus par atcelšanu sakarā ar minētās regulas stāšanos spēkā. Galvenais iemesls, kādēļ tās nav cēlušas atsevišķu prasību
par šo jauno klasifikāciju, esot tas, ka tiesvedība lietā C‑425/08 šajā stadijā vēl nebija pabeigta. Ja minētās tiesvedības
iznākums izrādītos labvēlīgs prasītājām, vairs nebūtu jēgas celt atsevišķu prasību par Regulu Nr. 1272/2008. Katrā ziņā aplūkojamajā
lietā pieteikums par grozījumiem prasījumos un prasības pamatos par atcelšanu esot pieņemams, ņemot vērā kritērijus, kurus
atzinusi Vispārējā tiesa savā 2010. gada 9. septembra spriedumā lietā T‑348/07
Al‑Aqsa
/Padome (Krājums, II‑4575. lpp., 30.–36. punkts).
Komisija lūdz noraidīt pieteikumu par grozījumiem prasījumos un prasības pamatos par atcelšanu kā novēlotu un tātad nepieņemamu.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja tiesvedības gaitā tiesību akts tiek aizstāts ar citu tiesību aktu, kuram ir tas pats
priekšmets, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Šādā
gadījumā, ja prasītājam tiktu noteikts pienākums no jauna iesniegt prasības pieteikumu, tiktu pārkāpts pareizas tiesvedības
princips un netiktu ievērotas procesuālās ekonomijas prasības. Turklāt būtu netaisnīgi, ja attiecīgā iestāde, lai vērstos
pret kritiku, kas ietverta attiecīgajā prasības pieteikumā, kurš Savienības tiesā iesniegts par kādu tiesību aktu, varētu
pielāgot apstrīdēto tiesību aktu vai to aizstāt ar citu tiesību aktu un attiecīgajā tiesvedībā balstīties uz šiem grozījumiem
vai šo aizstāšanu, lai atņemtu otram lietas dalībniekam iespēju attiecināt savus sākotnējos prasījumus un izvirzītos pamatus
uz vēlāku tiesību aktu vai iesniegt papildu prasījumus un izvirzīt pret to papildu pamatus (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā
minēto spriedumu lietā
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
/Padome, 28. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī Vispārējās tiesas 2009. gada 7. oktobra spriedumu lietā T‑420/05
Vischim
/Komisija, Krājums, II‑3841. lpp., 53. punkts).
Tomēr aplūkojamajā lietā, lai gan apstrīdētā klasifikācija, kas ieviesta ar apstrīdēto direktīvu, tiesvedības laikā tika aizstāta
ar analogu klasifikāciju, kas ietverta Regulas Nr. 1272/2008 VI pielikuma 3. daļas 3.2. tabulā, ir jākonstatē, ka prasītājas
– kā tās pašas atzīst – nav ne iesniegušas atsevišķu prasību atcelt šo regulu, ne arī lūgušas šīs tiesvedības ietvaros atļaut
grozīt to prasījumus par atcelšanu prasības celšanas termiņā, kas noteikts EKL 230. panta piektajā daļā. Tādu iemeslu dēļ,
kas ir analogi tiem, kuri minēti judikatūrā, saskaņā ar kuru novērst trūkumus saistībā ar prasības atcelt tiesību aktu pieņemamības
nosacījumiem ir atļauts tikai pirms prasības celšanas termiņa beigām (Tiesas 1984. gada 27. novembra spriedums lietā 50/84
Bensider
u.c./Komisija,
Recueil
, 3991. lpp., 8. punkts), prasījumu par tiesību akta atcelšanu grozīšana pēc šā termiņa beigām būtu nesaderīga ar EKL 230. panta
piekto daļu. Saskaņā ar tiesiskās drošības principu un indivīdu vienlīdzības likuma priekšā principu (šajā ziņā skat. Tiesas
2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑229/05 P
PKK
un
KNK
/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts) minētā tiesību norma attiecas uz absolūta rakstura prasības celšanas termiņu,
kas ir stingri noteikts, absolūts un nav pagarināms. Jebkāda atkāpe no šā termiņa vai tā pagarināšana, ko būtu piešķīrusi
Savienības tiesa – pat ar visu lietas dalībnieku piekrišanu –, tātad būtu pretrunā šīs normas nepārprotamajam formulējumam
un struktūrai, kā arī Līguma autoru gribai. Turklāt absolūta rakstura kritēriji, kas Reglamenta 111. un 113. panta izpratnē
liek Vispārējai tiesai atzīt par nepieņemamu gan prasību atcelt tiesību aktu, gan pieteikumu par grozījumiem prasījumos par
tiesību akta atcelšanu, nevar tikt interpretēti šauri, jo savādāk – pretēji tiesiskās drošības principam un indivīdu vienlīdzības
likuma priekšā principam – tiktu radīta iespēja apiet Līgumā paredzētās obligātās prasības, tostarp attiecībā uz prasības
celšanas termiņiem.
Šajā kontekstā prasītājas nevar atsaukties uz izņēmuma pieeju, ko Vispārējā tiesa izmantojusi savā iepriekš 92. punktā minētajā
spriedumā lietā
Al‑Aqsa
/Padome, kas turklāt attiecās uz ļoti īpatnēju faktisko un juridisko situāciju, kas nav salīdzināma ar situāciju šajā lietā.
Aplūkojamajā lietā prasītājas vai nu apzināti, vai arī aiz neuzmanības nav cēlušas prasību atcelt analogu apstrīdēto klasifikāciju,
kas ietverta Regulas Nr. 1272/2008 VI pielikuma 3. daļas 3.2. tabulā, un nav iesniegušas pieteikumu, lūdzot atļaut atbilstoši
grozīt to prasījumus par atcelšanu šīs tiesvedības ietvaros, šim nolūkam paredzētajā prasības celšanas termiņā, lai gan tām
acīmredzami ir bijusi iespēja to darīt un lai gan bija pamats sagaidīt, ka tās to izdarīs. Šajā ziņā vienīgajam argumentam,
kas balstīts uz apstākli, ka Regulas Nr. 1272/2008 publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
brīdī, proti, 2008. gada 31. decembrī, šī tiesvedība bija apturēta atbilstoši Reglamenta 77. panta a) punktam un 79. panta
1. punkta pirmajai daļai, nav nozīmes, jo šī apturēšana nevarēja ietekmēt EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā prasības
celšanas termiņa skaitīšanu.
Līdz ar to prasītāju pieteikums par grozījumiem prasījumos, kas iesniegts 2010. gada 11. martā – t.i., gandrīz vienu gadu
pēc prasības par Regulu Nr. 1272/2008 celšanas termiņa beigām un gandrīz piecus mēnešus pēc šīs tiesvedības atjaunošanas sakarā
ar iepriekš 72. punktā minētā sprieduma lietā
Enviro Tech (Europe)
pasludināšanu – ir acīmredzami novēlots un tas ir jānoraida kā nepieņemams.
Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību no EKL 230. panta ceturtās daļas viedokļa
Vispirms ir jānorāda, ka, lai gan šīs tiesvedības laikā, konkrēti, 2009. gada 1. decembrī, stājās spēkā LESD 263. pants, jautājums
par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību ir jāatrisina, pamatojoties vienīgi uz EKL 230. panta ceturto daļu (Vispārējās
tiesas 2010. gada 7. septembra rīkojumi lietā T‑532/08
Norilsk Nickel Harjavalta
un
Umicore
/Komisija, Krājums, II‑3959. lpp., 68.–75. punkts, un lietā T‑539/08
Etimine
un
Etiproducts
/Komisija, Krājums, II‑4017. lpp., 74.–81. punkts), un lietas dalībnieki to neapstrīd.
Komisija uzskata, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu, jo apstrīdētā klasifikācija neskar prasītājas
individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē. Pirmkārt, prasītājām neesot bijušas procesuālās tiesības Direktīvas 67/548
pielāgošanas tehnikas attīstībai procedūras ietvaros; otrkārt, tās nevarot atsaukties uz iepriekšpastāvošām tiesībām, kas
tās individuāli izceltu kā [tiesību akta] adresātu. Proti, ekskluzīvā licence attiecībā uz Eiropas patenta EP 0 781 842 B1,
kurš nepiederot prasītājām, izmantošanu attiecoties nevis uz nPB kā tādu, bet gan uz šķīdinātāju maisījumu, kā arī tīrīšanas
metodi. Tāpat šis patents pats par sevi nezaudējot spēku apstrīdētās klasifikācijas dēļ. Turklāt prasītājas neesot daļa no
kādas uzņēmēju kategorijas, kuras dalībnieku skaits apstrīdētas direktīvas pieņemšanas brīdī būtu identificējams un ierobežots.
Prasītājas uzskata, ka apstrīdētā klasifikācija tās skar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē un ka tātad to
prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama. Šajā sakarā prasītājas būtībā norāda, pirmkārt, ka tās ir aktīvi piedalījušās “administratīvajā”
procedūrā, kuras rezultātā tikusi pieņemta apstrīdētā klasifikācija, t.i., procedūrā, kuras ietvaros Komisija prasītājām ir
adresējusi “individuālos lēmumus”, un ka tām ir bijušas procesuālās garantijas. Otrkārt, apstrīdētā klasifikācija padarot
par spēkā neesošām prasītāju iepriekšpastāvošās intelektuālā īpašuma tiesības, proti, ekskluzīvo licenci, kas balstīta uz
Eiropas patentu EP 0 781 842 B1 attiecībā uz izstrādājumu
EnSolv
, kurš par 95 % sastāv no nPB, kā arī attiecībā uz precīzijas tvaika tīrīšanas tehnoloģiju, kuras īpašības esot atkarīgas
no tā, cik efektīvs, neuzliesmojošs un nekaitīgs ir nPB, tādējādi izraisot to pozīcijas tirgū zaudēšanu. Treškārt, prasītājas
apgalvo, ka, ņemot vērā to īpašo pozīciju tirgū un apstākli, ka tām pieder šādas iepriekšpastāvošās tiesības, tās ietilpst
skarto uzņēmēju “slēgtā kategorijā”. Ceturtkārt, Vispārējai tiesai to prasība atcelt tiesību aktu esot jāatzīst par pieņemamu,
lai realizētu prasītāju tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Saistībā ar jautājumu, vai apstrīdētā klasifikācija skar prasītājas individuāli, ir jāatgādina, ka apstrīdētā direktīva, kas
ietver minēto klasifikāciju, ir vispārpiemērojams akts, jo tā ir piemērojama objektīvi noteiktām situācijām un rada juridiskas
sekas vispārīgā un abstraktā veidā noteiktai personu kategorijai, proti, jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, kas ražo
un/vai tirgo nPB vai izstrādājumus uz nPB bāzes. Tomēr fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārpiemērojams,
jo tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, neizslēdz, ka tas dažus no tiem var skart individuāli (Tiesas 2009. gada
23. aprīļa spriedums lietā C‑362/06 P
Sahlstedt
u.c./Komisija, Krājums, I‑2903. lpp., 29. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojums lietā T‑223/01
Japan Tobacco
un
JT International
/Parlaments un Padome,
Recueil
, II‑3259. lpp., 29. punkts, un 2003. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑154/02
Villiger Söhne
/Padome,
Recueil
, II‑1921. lpp., 40. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē persona, kas nav tiesību akta adresāts, var būt uzskatāma
par individuāli skartu vienīgi tad, ja šis akts to ietekmē zināmu šai personai raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādas faktiskas
situācijas dēļ, kas šo personu atšķir no visām citām personām un līdz ar to individuāli izceļ līdzīgi tam, kā būtu izcelts
akta adresāts (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197., 223. lpp., un Tiesas 2009. gada 26. novembra rīkojums lietā C‑444/08 P
Região autónoma dos Açores
/Padome, Krājumā nav publicēts, 36. punkts).
Turklāt, ja lēmums skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas šā akta pieņemšanas brīdī atbilstoši
šīs grupas locekļiem raksturīgiem kritērijiem, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju
loka (Tiesas 2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un
Forum 187
/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 60. punkts; iepriekš 71. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Infront WM
, 71. punkts, un iepriekš 101. punktā minētais spriedums lietā
Sahlstedt
u.c./Komisija, 30. punkts).
Tomēr iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt tiesību subjektu, kuriem piemērojams kāds pasākums, skaitu vai pat
identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šī piemērošana
notiek atbilstoši objektīvai juridiskai vai faktiskai situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (Tiesas 2008. gada
8. aprīļa rīkojums lietā C‑503/07 P
Saint‑Gobain Glass Deutschland
/Komisija, Krājums, I‑2217. lpp., 70. punkts, un iepriekš 101. punktā minētais spriedums lietā
Sahlstedt
u.c./Komisija, 31. punkts).
Jautājums, vai apstrīdētā klasifikācija skar prasītājas individuāli, ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš minētos principus.
Pirmkārt, saistībā ar prasītāju piedalīšanos procedūrā, kuras rezultātā tikusi pieņemta apstrīdētā klasifikācija, un iespējamo
procesuālo garantiju pastāvēšanu par labu prasītājām ir jākonstatē, ka attiecīgajā tiesiskajā regulējumā nav paredzētas procesuālas
garantijas, kas aizsargātu prasītājas un uz kurām tās varētu atsaukties, lai pierādītu, ka tās var celt prasību par apstrīdēto
direktīvu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 14. decembra rīkojumu lietā T‑369/03
Arizona Chemical
u.c./Komisija, Krājums, II‑5839. lpp., 58.–90. punkts). Ja nav procesuālo tiesību, kas aizsargātu prasītājas, tās nevar apgalvot,
ka šis apstāklis [procesuālo tiesību esamība] tās individuāli izceļ saistībā ar apstrīdēto klasifikāciju (šajā ziņā skat.
iepriekš 98. punktā minētos rīkojumus lietā
Norilsk Nickel Harjavalta
un
Umicore
/Komisija, 103.–106. punkts, un lietā
Etimine
un
Etiproducts
/Komisija, 109.–112. punkts; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. arī Tiesas 2009. gada 17. februāra rīkojumu lietā C‑483/07 P
Galileo Lebensmittel
/Komisija, Krājums, I‑959. lpp., 53. punkts). Turklāt ir skaidrs, ka prasītājas ir iestājušās Direktīvas 67/548 pielāgošanas
tehnikas attīstībai procedūrā, kuras rezultātā tikusi pieņemta apstrīdētā klasifikācija, tikai pēc tam, kad šīs procedūra
jau bija uzsākta darba grupā
CMR
, 2003. gadā sazinoties citstarp ar
HSE
kā referentu attiecīgajā lietā un tam iesniedzot jaunu informāciju, lai panāktu ar šo jautājumu saistīto apspriežu atkārtotu
sākšanu, un ka tātad prasītājas nebija saistītas ne ar nPB sākotnējās klasifikācijas, kas grozīta ar apstrīdēto direktīvu,
izcelsmi, ne arī ar apstrīdētās klasifikācijas, kāda tā izriet no šīs direktīvas, izcelsmi.
Otrkārt, saistībā ar apgalvojumu par prasītāju īpašo pozīciju konkrētajā tirgū tādā ziņā, ka tās esot “vienīgā izstrādājuma”
uzņēmēji un tām piederot īpašas iepriekšpastāvošas tiesības, kā arī saistībā ar apstākli, ka tās, iespējams, ietilpst slēgtā
uzņēmēju kategorijā, ir jānorāda, ka no informācijas, ko snieguši lietas dalībnieki, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem
rakstveida jautājumiem, par izstrādājumu uz nPB bāzes ražošanu un tirdzniecību izriet, pirmām kārtām, ka nPB ir sastāvdaļa
daudzos izstrādājumos – ja neņemtu vērā tīrīšanai paredzētos šķīdinātājus –, kas attiecas uz dažādiem tirgiem, tādos kā aerosoli,
tekstilizstrādājumi, līmvielas, tintes un pārklājumi, un ka to izmanto kā ķīmiskās pamatsintēzes produktu, lai ražotu farmaceitiskus
produktus un citus organiskus savienojumus, tādus kā insekticīdi, četraizvietotā amonija savienojumi, aromātiskas vielas un
smaržas. Otrām kārtām, saistībā ar attiecīgā augstas precīzijas tvaika tīrīšanai paredzēto šķīdinātāju uz nPB bāzes ražošanas
un pārdošanas tirgus, kurā darbojas prasītājas, struktūru – no minētās informācijas izriet, ka prasītājas nav vienīgie uzņēmēji,
kas izmanto nPB kā galveno sastāvdaļu šādā tīrīšanas izstrādājumā, bet gan pastāv vairāki tiešie konkurenti, kas darbojas
tajā pašā tirgū. Piemēram, kamēr šajā saistībā Komisija ir identificējusi trīs sabiedrības (visas šīs sabiedrības ir reģistrētas
Amerikas Savienotajās Valstīs), prasītājas sākumā saskaitīja četrus konkurējošus šķīdinātāju uz nPB bāzes ražotājus, kurus
apstrīdētā klasifikācija esot “teorētiski ietekmējusi”, un vēlāk – tiesas sēdē – precizēja, kas daži no šiem ražotājiem, iespējams,
esot aizgājuši no Eiropas tirgus. Turklāt no 2002. gada 13. novembra vēstules, ko prasītāju padomdevēji ir adresējuši Komisijai
IBSA
vārdā, izriet, ka “
IBSA
locekļi pārstāv 90 % no šķīdinātāju uz nPB bāzes nozares un šo ražotāju skaits ir [pieci]” un ka “
IBSA
locekļiem pieder seši amerikāņu patenti uz izstrādājumiem uz nPB bāzes, kā arī Eiropas patenti un citi ārvalstu patenti”.
Šajos apstākļos, pat ja pieņemtu – lai gan tas neatbilst patiesībai –, ka apstrīdētā klasifikācija ietekmē nPB tikai tiktāl,
ciktāl to tirgo augstas precīzijas tvaika tīrīšanai paredzētu šķīdinātāju uz nPB bāzes ražošanas un pārdošanas tirgū, ir jākonstatē,
ka, ņemot vērā šā sprieduma 107. punktā minētos apstākļus, prasītājām nav izdevies pierādīt ne apgalvojumu, ka tās atrodas
īpašā situācijā kā “vienīgā izstrādājuma” uzņēmējs un īpašu iepriekšpastāvošu tiesību īpašnieks, ne arī to, ka tās, iespējams,
ietilpst slēgtā uzņēmēju kategorijā.
Proti, pat pēc tam, kad Komisija bija izvirzījusi sīki izstrādātus iebildumus, prasītājas joprojām nav sniegušas no tiesību
viedokļa pietiekamus precizējumus attiecībā uz apgalvotās uzņēmēju, kas tirgo izstrādājumam
EnSolv
analogu izstrādājumu uz nPB bāzes un attiecībā uz kuriem prasītājas atzīst, ka tos arī ietekmē apstrīdētā klasifikācija, slēgtās
kategorijas īpatnībām un struktūru. Piemēram, no prasītāju procesuālajiem rakstiem nav skaidrs, vai būtu jāuzskata, ka šī
uzņēmēju kategorija aptver uzņēmējus, kas ražo un/vai tirgo tīrīšanas šķīdinātājus uz nPB bāzes, un/vai uzņēmējus, kuriem
ir prasītāju tiesībām analogas intelektuālā īpašuma tiesības, ko var izsecināt no
IBSA
vēstules. Turklāt prasītājām nav izdevies pierādīt, ka šajā uzņēmēju kategorijā nevarēja notikt izmaiņas pēc apstrīdētās
klasifikācijas stāšanās spēkā. Ņemot vērā, ka nav sniegti ticami precizējumi par attiecīgo uzņēmēju identitāti, skaitu un
situāciju, it īpaši par to, vai tiem ir analoga pozīcija tirgū vai analogas iepriekšpastāvošas tiesības, un to, vai šiem uzņēmējiem
ar apstrīdēto klasifikāciju ir tikušas radītas līdzīgas nelabvēlīgas sekas, nosacījumi, kas ļauj konstatēt ierobežotā uzņēmēju
loka, ko būtu ietekmējusi šāda klasifikācija, esamību (iepriekš 71. punktā minētais spriedums Komisija/
Infront WM
, 73.–76. punkts), acīmredzami nav izpildīti.
Turklāt ir jāatgādina, ka iespēja apstrīdēta tiesību akta pieņemšanas brīdī ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt tiesību
subjektu, kuriem piemērojams šis tiesību akts, skaitu vai pat identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka šis tiesību
akts šos subjektus skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šī piemērošana notiek atbilstoši objektīvai juridiskai vai faktiskai
situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (skat. šā sprieduma 104. punktā minēto judikatūru). Turklāt ar apstākli,
ka kāds vispārpiemērojams tiesību akts dažus uzņēmējus ekonomiski ietekmē vairāk nekā citus, nepietiek, lai tos izceltu individuāli
salīdzinājumā ar šiem citiem uzņēmējiem, jo šī tiesību akta piemērošana notiek atbilstoši objektīvi noteiktai situācijai (skat.
Vispārējās tiesas 2010. gada 2. marta spriedumu lietā T‑16/04
Arcelor
/Parlaments un Padome, Krājums, II‑211. lpp., 106. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt judikatūrā ir atzīts, ka tas
apstāklis vien, ka prasītājs jaunā tiesiskā regulējuma dēļ var zaudēt būtisku ienākumu avotu, neliecina, ka prasītājs atrodas
īpašā situācijā, un ar to nepietiek, lai pierādītu, ka šis regulējums to skar individuāli, jo prasītājam ir jāiesniedz pierādījumi
par apstākļiem, kas ļautu uzskatīt, ka apgalvotais kaitējums var to izcelt individuāli salīdzinājumā ar jebkuru citu uzņēmēju,
kuru minētais tiesiskais regulējums ietekmē tādā pašā veidā kā prasītāju (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 29. jūnija
rīkojumu lietā T‑311/03
Nürburgring
/Parlaments un Padome, Krājumā nav publicēts, 65. un 66. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tādēļ pieņēmums, ka sakarā ar apstrīdētās klasifikācijas stāšanos spēkā un īstenošanu prasītājām ir radušies būtiski ekonomiski
zaudējumi, vien nevar būt pamats konstatējumam, kas tās ir skartas individuāli.
Tāpat apstāklis – pat ja tas tiktu pierādīts –, ka prasītājas ir vienīgie uzņēmēji, kas sakoncentrējuši savu saimniecisko
darbību uz tīrīšanas šķīdinātāja uz nPB bāzes, kuru apstrīdētā klasifikācija skar īpaši tādēļ, ka tas par 95 % sastāv no minētās
vielas, tirgošanu, arī nav pietiekams, lai prasītājas izceltu individuāli, kamēr pastāv citi uzņēmēji, kas ražo un/vai tirgo
analogus šķīdinātājus vai citus izstrādājumus uz nPB bāzes un šo uzņēmēju skaits un identitāte nav precizēti, vai arī šo uzņēmēju
grupa var tikt grozīta pēc minētās klasifikācijas stāšanās spēkā (šajā ziņā skat. Tiesas 1990. gada 26. jūnija spriedumu lietā
C‑152/88
Sofrimport
/Komisija,
Recueil
, I‑2477. lpp., 11. punkts, un Vispārējās tiesas 2004. gada 6. septembra rīkojumu lietā T‑213/02
SNF
/Komisija,
Recueil
, II‑3047. lpp., 62. un 63. punkts), un kamēr šī klasifikācija ietekmē to izstrādājumus tādā pašā veidā kā prasītāju izstrādājumu.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka prasītājas nav pierādījušas no tiesību viedokļa pietiekamā veidā – pat pēc tam, kad Komisija
bija izvirzījusi sīki izstrādātus iebildumus un Vispārējā tiesa bija veikusi vairākus procesa organizatoriskos pasākumus –,
ka apstrīdētās direktīvas pieņemšanas brīdī tās vai nu bija daļa no slēgtas uzņēmēju kategorijas, kas individuāli izcelta
saistībā ar apstrīdēto klasifikāciju, vai arī to īpašā pozīcija augstas precīzijas tvaika tīrīšanai paredzēto šķīdinātāju
uz nPB bāzes ražošanas un pārdošanas tirgū tās izceltu individuāli salīdzinājumā ar jebkuru citu uzņēmēju. Tā kā apstrīdētā
klasifikācija attiecas vienīgi uz nPB kā tādu, nevis uz kādu izstrādājumu uz šīs vielas bāzes, tādu kā izstrādājums
EnSolv
, šī klasifikācija abstraktā un vispārīgā veidā rada juridiski saistošās sekas visiem uzņēmējiem, kas izmanto nPB dažādiem
mērķiem un darbojas dažādos tirgos. Tādējādi apstrīdētā klasifikācija ir piemērojama objektīvi noteiktām situācijām un rada
juridiskās sekas vispārīgā un abstraktā veidā noteiktām personu kategorijām, proti, visiem nPB ražotājiem un izmantotājiem.
Treškārt, ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, iepriekšpastāvošās prasītāju tiesības, kas balstītas uz ekskluzīvo licenci patentētā
izgudrojuma, kura pamatā ir nPB un ko sauc
EnSolv
, izmantošanai, tāpat nevar tās izcelt individuāli kā [tiesību akta] adresātu.
Nepastāvot nepieciešamībai izlemt jautājumu, vai apstāklis, ka vispārpiemērojamā tiesību akta pieņemšanas brīdī pastāv īpašas
vai ekskluzīvas intelektuālā īpašuma tiesības, noteiktos apstākļos var šādu tiesību īpašniekam piešķirt tiesības celt prasību
EKL 230. panta ceturtās daļās izpratnē (Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89
Codorníu
/Padome,
Recueil
, I‑1853. lpp., 21. un 22. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 15. decembra spriedums lietā T‑33/01
Infront WM
/Komisija, Krājums, II‑5897. lpp., 160. un 165.–167. punkts), no lietas materiāliem izriet, ka apstrīdētās direktīvas spēkā
stāšanās brīdī vairākiem prasītāju konkurentiem, kas darbojas tīrīšanas šķīdinātāju uz nPB bāzes tirgū, arī bija intelektuālā
īpašuma tiesības, tostarp patenti, kas saistīti ar minēto šķīdinātāju ražošanu un tirgošanu (skat. šā sprieduma 107. punktu),
kuru izmantošanu varētu ietekmēt apstrīdētā klasifikācija. Tomēr pat pēc tam, kad tām šajā sakarā tika uzdots precīzs rakstveida
jautājums, prasītājas nav sniegušas sīki izstrādātu informāciju par to, vai un kādā mērā šo citu uzņēmēju situācija bija analoga
prasītāju situācijai, bet tikai atkārtojušas, ka tām piederošā ekskluzīvā licence ir īpaši ietekmēta tādēļ, ka patentētā izstrādājuma
aprakstā ir norādīts, ka tas nav ne uzliesmojošs, ne arī bīstams.
Tomēr, no vienas puses, pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka iegūtu vai subjektīvu tiesību, tostarp īpašuma tiesību, kuru
apjomu vai izmantošanu potenciāli ietekmē apstrīdētais akts, pastāvēšana pati par sevi nevar individuāli izcelt minēto tiesību
īpašnieku, it īpaši tad, ja citiem uzņēmējiem varētu būt analogas tiesības un tādēļ tie varētu atrasties tādā pašā situācijā
kā šīs tiesību īpašnieks (šajā ziņā skat. iepriekš 101. punktā minēto spriedumu lietā
Sahlstedt
u.c./Komisija, 32. punkts, un iepriekš 98. punktā minēto rīkojumu lietā
Etimine
un
Etiproducts
/Komisija, 104. punkts un tajā minētā judikatūra), kā tas acīmredzami ir aplūkojamajā gadījumā. No otras puses, pat pēc tam,
kad Vispārējā tiesa bija uzdevusi rakstveida un mutvārdu jautājumu, prasītājām nav izdevies paskaidrot, vai un kādā mērā apstrīdētā
klasifikācija varēja tām liegt turpināt to ekskluzīvās licences izmantošanu, atņemt tām attiecīgas tiesības vai pat padarīt
par spēkā neesošu Eiropas patentu EP 0 781 842 B1 (šajā ziņā skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu lietā
Codorníu
/Padome, 21. punkts; Tiesas 2005. gada 21. novembra rīkojumu lietā C‑482/04 P
SNF
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 41. punkts, un iepriekš 106. punktā minēto Tiesas rīkojumu lietā
Galileo Lebensmittel
/Komisija, 45. punkts). Lai gan prasītājas ir norādījušas, ka apstrīdētā klasifikācija ietekmēja izstrādājuma
EnSolv
tirdzniecību un to konkurētspējas stāvokli, tās tomēr nav apgalvojušas, kas pēc šīs klasifikācijas stāšanās spēkā – vēlākais
valsts līmenī – tām ir nācies pārtraukt tām piederošās ekskluzīvās licences komerciālo izmantošanu.
Ceturtkārt, saistībā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pietiek konstatēt, ka, lai gan ir jānodrošina privātpersonām
šāda no Savienības tiesību sistēmas izrietošu tiesību aizsardzība, atsaukšanās uz šādām tiesībām nevar likt apšaubīt EKL 230. pantā
paredzētos nosacījumus. To fizisko vai juridisko personu aizsardzība tiesā, kuras EKL 230. panta ceturtajā daļā uzskaitīto
pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tiešā veidā apstrīdēt Savienības tiesību aktus, it īpaši vispārpiemērojamus tiesību aktus,
ir efektīvi jānodrošina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem valsts tiesās. Tām saskaņā ar EKL 10. pantā paredzēto lojālas sadarbības
principu ir pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro valsts procesuālās normas par prasības celšanu tā, lai minētās personas
varētu tiesā apstrīdēt jebkura lēmuma vai cita valsts pasākuma, ar ko tām piemēro Savienības tiesību aktu, tiesiskumu, norādot
uz Savienības tiesību akta spēkā neesamību un tādējādi panākot to, ka šīs tiesas vēršas šajā sakarā Tiesā, uzdodot prejudiciālus
jautājumus (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 43. un 44. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑445/07 P un C‑455/07 P Komisija/
Ente per le Ville vesuviane
un
Ente per le Ville Vesuviane
/Komisija, Krājums, I‑7993. lpp., 65. un 66. punkts).
Šajos apstākļos nevar piekrist prasītāju argumentam, ka gadījumā, ja prasība atcelt tiesību aktu tiks atzīta par nepieņemamu,
tām paliek tikai iespēja pārkāpt valsts tiesību aktus par vielu klasifikāciju un tirdzniecību un tikt sodītām, tostarp ar
kriminālsodiem, lai tām būtu iespēja vērsties valsts tiesās. Katrā ziņā ir jānorāda, ka prasītājām ir acīmredzami bijusi iespēja
celt prasības valsts tiesās par šādiem valsts pasākumiem, ar kuriem tiek īstenota apstrīdētā klasifikācija. Turklāt pirmās
no šīm prasībām rezultātā – pamatojoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu – tika pasludināts iepriekš 72. punktā minētais
spriedums lietā
Enviro Tech (Europe)
, un otrās prasības dēļ tikusi ierosināta lieta
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
(lieta CO/5860/2007), kurā tiesvedība pašlaik ir apturēta, gaidot galīgo spriedumu šajā tiesvedībā.
Līdz ar to prasītāju arguments, kas balstīts uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prasītājas nav pierādījušas, ka apstrīdētā klasifikācija tās
skar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē un ka tādēļ to prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu.

Par prasību atlīdzināt kaitējumu
Ievada piezīme
Tā kā tiesas sēdes laikā Komisija atteicās no iebildes par prasības atlīdzināt kaitējumu nepieņemamību, par ko izdarīta atzīme
tiesas sēdes protokolā, un tā kā nav nekāda cita apstākļa, kas varētu likt apšaubīt minētās prasības pieņemamību, ir jāizvērtē
šīs prasības pamatotība.
Par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem
Savienības ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu prettiesisko rīcību EKL 288. panta otrās daļas izpratnē var iestāties
tikai tad, ja ir izpildīts nosacījumu kopums, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, ir ticis nodarīts reāls kaitējums
un pastāv cēloņsakarība starp pārmesto rīcību un norādīto kaitējumu (skat. Tiesas 2006. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑243/05 P
Agraz
u.c./Komisija, Krājums, I‑10833. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 110. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor
/Parlaments un Padome, 139. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, prasība ir jānoraida pilnībā, ja kaut viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts (skat.
iepriekš 110. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor
/Parlaments un Padome, 140. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmais no šiem nosacījumiem pieprasa, lai tiktu pierādīts pietiekami būtisks tiesību normas, kuras mērķis ir piešķirt tiesības
privātpersonām, pārkāpums (Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 42. punkts). Runājot par prasību, saskaņā ar kuru pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, noteicošais kritērijs,
kas ļauj uzskatīt, ka tā ir izpildīta, ir tas, ka attiecīgā Savienības iestāde ir acīmredzami un smagi pārkāpusi savas rīcības
brīvības robežas. Vienīgi tad, ja šai iestādei ir ļoti ierobežota rīcības brīvība vai pat tās nav, vienkāršs Savienības tiesību
pārkāpums var būt pietiekams, lai pierādītu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību (Tiesas 2002. gada 10. decembra spriedums
lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 54. punkts; skat. iepriekš 110. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor
/Parlaments un Padome, 141. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāju izvirzīto pamatu par prettiesiskumu pamatotība ir jāizvērtē atbilstoši šiem kritērijiem. Šajā sakarā ir jāprecizē,
ka apstrīdēto klasifikāciju, ko prasītājas uzskata par prettiesisku, Komisija ir pieņēmusi tādas direktīvas formā, kas attiecas
uz patērētāju veselības aizsardzību, izmantojot plašu rīcības brīvību, kura tai piešķirta šajā sarežģītajā tehniskajā un juridiskajā
kontekstā, kas pēc būtības ir tāds, kas attīstās (šajā ziņā skat. iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Enviro Tech (Europe)
, 46. un 47. punkts). Tādējādi iespējamam pietiekami būtiskam attiecīgo tiesību normu pārkāpumam ir jāizriet no tā, ka acīmredzami
un smagi tikušas pārkāptas plašās rīcības brīvības, kas ir Komisijai saistībā ar tās kompetenču īstenošanu veselības un patērētāju
aizsardzības jomā, robežas (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 11. septembra spriedumu lietā T‑13/99
Pfizer Animal Health
/Padome,
Recueil
, II‑3305. lpp., 166. punkts, un 2002. gada 26. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑74/00, T‑76/00, no T‑83/00 līdz T‑85/00,
T‑132/00, T‑137/00 un T‑141/00
Artegodan
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4945. lpp., 201. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai apgalvotais prasītāju minēto tiesību normu pārkāpums izpaužas kā plašās rīcības brīvības, kas
bija Komisijai, pieņemot apstrīdēto direktīvu, robežu acīmredzams un smags pārkāpums (skat. šā sprieduma 59. punktu).
Par pamatiem par prettiesiskumu
Savas prasības atlīdzināt kaitējumu atbalstam prasītājas būtībā izvirza septiņus pamatus, lai pierādītu, ka apstrīdētā klasifikācija
ir prettiesiska.
Pirmais prasības pamats ir iedalīts trīs daļās, kas saistītas ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību piemērošanā, kas
pieļautas, piemērojot Direktīvas 67/548 noteikumus, proti, pirmkārt, saistībā ar tās V pielikumā paredzētajām testa metodēm,
otrkārt, saistībā ar tās VI pielikumā noteiktajiem klasifikācijas kritērijiem un, treškārt, saistībā ar tās VI pielikumā paredzēto
normālās rīkošanās vai lietošanas kritēriju.
Otrais prasības pamats ir saistīts ar tiesiskās paļāvības pārkāpumu atbilstošo Direktīvā 67/548 paredzēto klasifikācijas kritēriju
pareizā piemērošanā.
Trešais prasības pamats ir saistīts ar EKL 95. panta 3. punkta un “labas pārvaldības” principa pārkāpumu, ciktāl Komisija
neesot izskatījusi visus pieejamos zinātniskos pierādījumus attiecībā uz nPB.
Ceturtais prasības pamats ir saistīts ar piesardzības principa, kas neesot piemērojams aktiem, kuri balstīti uz risku novērtējumu,
kļūdainu (
de facto
) piemērošanu.
Piektais prasības pamats ir saistīts ar kompetences neesamību un noteiktu Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumu.
Šis prasības pamats ir iedalīts piecās daļās, proti, tie attiecas, pirmkārt, uz Komisijas kompetences neņemt vērā un pārkāpt
atbilstošos Direktīvā 67/548 paredzētos klasifikācijas kritērijus neesamību, otrkārt, uz tiesiskās drošības principa un tiesiskās
paļāvības principa pārkāpumu minēto klasifikācijas kritēriju pareizā piemērošanā, treškārt, uz zinātnisko konsultāciju neatkarības
un izcilības principa pārkāpumu, ko esot pieļāvusi Komisija, apstiprinot darba grupas
CMR
, kas neatbilstot izvirzītajām neatkarības, izcilības, pārskatāmības, objektivitātes un godīguma prasībām, ieteikumu, ceturtkārt,
uz samērīguma principa pārkāpumu, jo apstrīdētās klasifikācijas nenovēršamas komerciālās sekas un regulatīvās sekas pārsniedz
to, kas nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai, piektkārt, uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo nPB uzliesmošanas
temperatūras noteikšanai esot tikusi izmantota testa metode, kas neesot bijusi izmantota līdzīgu šķīdinātāju, piemēram, bromēto
un hlorēto šķīdinātāju, klasificēšanai.
Sestais prasības pamats (kas iesniegts kā daļa no piektā pamata) ir saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu, ciktāl apstrīdētā
klasifikācija esot balstīta uz viena vienīgā testa, kas neatbilstot Direktīvas 67/548 V pielikumā paredzētajiem temperatūras
diapazoniem un minētajā direktīvā paredzētajām metodēm, rezultātiem.
Septītais prasības pamats (kas iesniegts kā daļa no piektā pamata) ir saistīts ar “labas pārvaldības” principa pārkāpumu un
pienākuma rūpīgi un objektīvi izskatīt prasītāju iesniegto informāciju un lūgumus pārkāpumu
Tiesas sēdē, ņemot vērā iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Enviro Tech (Europe)
, prasītājas atteicās no ceturtā prasības pamata, kas saistīts ar piesardzības principa neievērošanu, no piektā pamata ceturtās
un piektās daļas, kas attiecīgi saistītas ar samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī no
sestā pamata, kas saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu, par ko izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā.
Par sprieduma lietā
Enviro Tech (Europe)
sekām
Vispirms ir jākonstatē, ka šā strīda priekšmets lielā mērā pārklājas ar apstrīdētās klasifikācijas spēkā esamības apstrīdēšanas,
ko Tiesa izskatījusi saistībā ar prejudiciālajiem jautājumiem, kuru dēļ ticis pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā
Enviro Tech (Europe)
, apjomu, jo gan pirmā prasītāja, gan Komisija ir piedalījušās abās tiesvedībās, akts, kura spēkā esamība ir apšaubīta, proti,
ar apstrīdēto direktīvu ieviestā apstrīdētā klasifikācija (skat. šā sprieduma 59. punktu), ir identisks un iebildumi, kas
izvirzīti saistībā ar tā atcelšanu vai spēkā neesamības atzīšanu, lielā mērā ir tādi paši.
Tādējādi tiktāl, ciktāl ar iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Enviro Tech (Europe)
Tiesa, izskatot tai iesniegtos prejudiciālos jautājumus, ir noraidījusi iebildumus, ar kuriem apšaubīta apstrīdētās klasifikācijas
spēkā esamība un kurus prasītājas būtībā atkārtojušas šajā prasībā, un līdz ar to apstiprinājusi apstrīdētās klasifikācijas
tiesiskumu, Vispārējai tiesai vairs nav jāpārbauda šis vērtējums (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 13. decembra
rīkojumu lietā T‑268/94
Tyco Toys
u.c./Komisija un Padome,
Recueil
, II‑3569. lpp., 24. punkts).
Par pirmo prasības pamatu, kas saistīts ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā un atbilstošo Direktīvas 67/548 noteikumu neievērošanu
Prasītājas uzskata, ka, apstiprinot apstrīdēto klasifikāciju, Komisija, pirmkārt, ir pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā
un nav ievērojusi Direktīvas 67/548 V pielikumā ietvertās normas, kas reglamentē testa metodes. Klasifikācija “viegli uzliesmojošs”
(R 11) esot balstīta uz vienīgā testa rezultātiem, saskaņā ar kuriem uzliesmošanas temperatūra ir –10°C, ko B. kundze ieguvusi,
piemērojot līdzsvara metodi saskaņā ar standartu ISO 1523 un izmantojot
Pensky‑Martens
iekārtu, lai gan citu metožu piemērošanas rezultātā atbilstoši normām ISO 3689, DIN 51755, ISO 13736 un ASTM 1310 uzliesmošana
nav notikusi. Lai gan piemērotajā standartā ISO 1523 esot skaidri noteikts, ka saskaņā ar šo standartu veiktie testi ir derīgi
tikai temperatūras diapazonā starp 10°C un 110°C, B. kundzes veiktajā testā neesot tikusi noteikta nekāda nPB uzliesmošanas
temperatūra šajā diapazonā un tā rezultāts atbilstoši Direktīvas 67/548 V pielikuma A.9. daļas 1.1. iedaļai neesot derīgs.
Otrkārt, Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un neesot ievērojusi Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3. iedaļā
paredzētos kritērijus, kas reglamentē vielas kā reproduktīvajai funkcijai toksiskas vielas klasifikāciju. Šajā ziņā tā neesot
pienācīgi izvērtējusi vajadzīgos pierādījumus un esot izdarījusi kļūdainus secinājumus no testiem, kas veikti ar žurkām, attiecinot
minēto testu rezultātus uz cilvēkiem. Treškārt, Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un neesot pienācīgi piemērojusi
Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.1. iedaļā paredzēto normālās rīkošanās vai lietošanas kritēriju, klasificējot nPB gan kā
viegli uzliesmojošu, gan kā reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu. Šajā sakarā prasītājas precizē, ka iepriekš 72. punktā
minētajā spriedumā lietā
Enviro Tech (Europe)
Tiesa nav izteikusi viedokli par prasības pamata daļu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā normālas rīkošanās vai
lietošanas kritērija piemērošanā, jo Valsts padome [
Conseil d’État
] (Beļģija) šajā sakarā nebija tieši uzdevusi prejudiciālu jautājumu.
Komisija lūdz noraidīt šo prasības pamatu kā acīmredzami nepamatotu no tiesību viedokļa, jo Tiesa ar
res judicata
spēku esot jau atrisinājusi visus juridiskos jautājumus, ko izvirzījušas prasītājas.
Saistībā ar pirmajām divām šā prasības pamata daļām ir jāatgādina, ka Tiesa [iepriekš 72. punktā minētā sprieduma lietā
Enviro Tech (Europe)
46.–71. punktā] ir nospriedusi:
“ –      Ievada apsvērumi
46      Ievadā jāuzsver, ka šajā tehniski un juridiski sarežģītajā kontekstā, kam pēc savas būtības ir progresējošs raksturs, Direktīva 67/548
atstāj Komisijai plašas izvērtēšanas pilnvaras attiecībā uz veicamo pasākumu, lai pielāgotu šīs direktīvas pielikumus tehniskajai
attīstībai, apmēru.
47      Tādējādi, kā Tiesa jau ir nospriedusi, gadījumā, kad [Savienības] iestādēm ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, it īpaši attiecībā
uz sarežģītu zinātnisku un tehnisku faktu izvērtēšanu nolūkā noteikt pieņemamo pasākumu veidu un apmēru, [Savienības] tiesai
vienīgi jāpārbauda, vai šīs izvērtēšanas pilnvaras nav īstenotas acīmredzami kļūdaini vai nepareizi izmantojot pilnvaras,
kā arī, vai iestādes nav acīmredzami pārsniegušas savas izvērtēšanas pilnvaras. Šādā kontekstā [Savienības] tiesa nevar aizstāt
ar savu vērtējumu par zinātniskiem un tehniskiem faktiem [Savienības] iestāžu, kurām vienīgajām Līgums uztic šo uzdevumu,
vērtējumu (skat. [Tiesas] 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑326/05 P
Industrias Químicas del Vallés
/Komisija, Krājums, I‑6557. lpp., 75.–77. punkts).
–      Par jautājumu saistībā ar uzliesmošanu
48      Saskaņā ar Direktīvas 67/548 V pielikuma A.9. daļas 1.2. punktu šķidru vielu uzliesmošana tiek noteikta, vispirms izmērot
tās uzliesmošanas temperatūru. Uzliesmošanas temperatūra ir zemākā temperatūra, kādā šķidra viela, gadījumos, kas raksturīgi
testēšanas metodei, izdala tvaikus, kas, sajaucoties ar gaisu, rada uzliesmojošu savienojumu.
49      Prasītāja [..] uzskata, ka, klasificējot [nPB] kā viegli uzliesmojošu vielu, [apstrīdētajā] direktīvā [..] nav ņemtas vērā
metodes, ar kurām nosaka uzliesmošanas temperatūru, kas paredzētas Direktīvas 67/548 V pielikuma A.9. daļā.
50      Šajā sakarā jāatzīmē, [..] ka, lai noteiktu šķidras vielas uzliesmošanas temperatūru, ir jāizvēlas starp līdzsvara metodi,
kas tiek izmantota saskaņā ar ISO standartiem 1516, 3680, 1523 un 3679, vai nelīdzsvara metodi. [..] Vispiemērotākās metodes
izvēle ir atkarīga no analizējamās vielas īpašībām.
51      Šīs metodes nosaka kritērijus materiālu izvēlei atbilstoši temperatūras gradientam, kurā jāveic mērījumi. Pastāv vairākas
mērīšanas aparatūru kategorijas, kuras piemērojamas dažādiem temperatūras gradientiem.
52      No Tiesai iesniegtajiem dokumentiem redzams, ka Komisija, pamatojoties uz ekspertu atzinumu, kas izriet no [specializēto]
ekspertu darba grupas par uzliesmošanu ziņojuma, kura sanāca 2002. gada 4. decembrī [..], nolēma, ka [nPB] ir viegli uzliesmojoša
viela, vadoties pēc veikto pētījumu rezultātiem, kuri cita starpā veikti saskaņā ar līdzsvara metodi un ISO standartu 1523
ar
Penki‑Martens
iekārtu, kas ļāva atklāt uzliesmošanas temperatūru –10ºC.
53      Pirmkārt, saistībā ar prasītājas [..] iebildumu, saskaņā ar kuru [nPB] klasificēts kā viegli uzliesmojoša viela, pamatojoties
tikai uz viena izmēģinājuma rezultātiem, kas veikts saskaņā ar iepriekš minētajām specifikācijām, [specializēto] ekspertu
ziņojums par uzliesmošanu ļauj izslēgt šādu apgalvojumu.
54      Tādējādi no šī dokumenta izriet, ka tika veikti vairāki izmēģinājumi saskaņā ar izplatītākajām uzliesmošanas temperatūras
mērīšanas normām un lielākā daļa no šiem izmēģinājumiem nav ļāvuši noteikt uzliesmošanas temperatūru minētajai vielai.
55      Tomēr [..] svarīgi ņemt vērā faktu, ka pārsvarā ir grūti noteikt uzliesmošanas temperatūru tādiem halogenētiem ogļūdeņražiem
kā [nPB], kuriem piemītošo īpašību dēļ mērījumu rezultāti var būt neprecīzi vai neskaidri. Kā pats ISO standarts 1523 nosaka,
rezultāti, kas iegūti no vielu sajaukuma, kurā ir halogenētie ogļūdeņraži, jāinterpretē piesardzīgi, jo šie savienojumi var
dot neparastus rezultātus.
56      Līdz ar to rezultāts, kas iegūts, izmantojot līdzsvara metodi un ISO standartu 1523, ar
Pensky‑Martens
iekārtu, nav vienīgais, kas [nPB] uzliesmošanas temperatūru noteicis zemāku par +21°C.
57      Papildus minētajam mērījumam [specializēto] ekspertu ziņojums par uzliesmošanu atspoguļo cita izmēģinājuma rezultātus, kas
veikts ar to pašu iekārtu, bet saskaņā ar nelīdzsvara metodi, ASTM D 93‑94, kura precīzi atbilst Direktīvas 67/548 V pielikuma
A.9. daļas 1.6.3.2. punktā minētās metodes priekšrakstiem, un kas atklājis [nPB] uzliesmošanas temperatūru –4,5ºC. Papildus
šiem izmēģinājumiem ir veikta arī teorētiska uzliesmošanas punkta aprēķināšana, kas atklāja, ka [nPB] var uzliesmot arī sākot
no –7ºC temperatūras. Balstoties uz šo informāciju un apspriedēm, [specializēto] ekspertu grupas vairākuma viedoklis bija,
ka [nPB] ir viegli uzliesmojoša viela, kas ir klasificējama kā R 11.
58      No iepriekš minētā izriet, ka gan [specializēto] ekspertu grupa, gan Komisija nav pamatojusies tikai uz vienu vienīgu izmēģinājumu,
bet uz vairākiem zinātniskiem faktoriem, kuri ļauj noteikt [nPB] uzliesmošanas temperatūru zemāku par +21ºC, kas ļāva tiem
klasificēt šo vielu viegli uzliesmojošu šķidru vielu kategorijā saskaņā ar Direktīvas 67/548 VI pielikuma 2.2.3.–2.2.5. punktu.
59      Otrkārt, prasītāja pamata lietā apgalvo, ka
Pensky‑Martens
iekārta, vadoties pēc tās tehniskajam specifikācijām, ir vairāk piemērota, lai noteiktu uzliesmošanas temperatūru saskaņā
ar ISO standartu 1523 temperatūru gradienta ietvaros starp +10ºC un +110ºC.
60      Šajā sakarā ir pamats secināt, ka fakts, ka mērījums notika temperatūras gradientā, kas atšķiras no mērāmajam instrumentam
ieteicamā temperatūras gradienta, var ietekmēt klasifikācijas uzticamību.
61      Tomēr ir svarīgi atzīmēt, ka, ņemot vērā drošības robežu, kas jāievēro saistībā ar rezultātiem, kuri attiecas uz klasifikācijai
noteicamo temperatūru, šis fakts pats par sevi nav pietiekams, lai apšaubītu [specializēto] ekspertu grupas un Komisijas secinājumus,
saskaņā ar kuriem [nPB] klasificējams kā viegli uzliesmojoša viela.
62      Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja [Savienības] iestādei saistībā ar tās uzdevumu ir jāveic sarežģīta izvērtēšana,
tās izvērtēšanas pilnvaras zināmā mērā attiecas arī uz tās rīcības pamatā esošo faktu konstatāciju (šajā sakarā skat. [Tiesas]
1980. gada 29. oktobra spriedumu lietā 138/79
Roquette Frères
/Padome,
Recueil
, 3333. lpp., 25. punkts, un 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑120/97
Upjohn
,
Recueil
, I‑223. lpp., 34. punkts). Turklāt šādā gadījumā kompetentajai iestādei ir pienākums apzinīgi un objektīvi izvērtēt konkrētās
lietas attiecīgos aspektus ([Tiesas] 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I‑5469. lpp., 14. punkts).
63      No [specializēto] ekspertu grupas ziņojuma par uzliesmošanu izriet, ka, pat ja eksperti nav bijuši vienprātīgi jautājumā par
to, vai [nPB] ir klasificējams kā R 11, tomēr vairākuma viedoklis bija, ka tas ir šādi klasificējams. Tāpat arī jāatzīmē,
ka eksperti vienojās par to, ka [nPB] patiešām piemīt uzliesmošanas temperatūra un sprāgšanas diapazons, kas ļauj uzskatīt,
ka pastāv būtisks uzliesmošanas risks.
64      No iepriekš minētā izriet, ka, izvērtējot [nPB] uzliesmošanas raksturu, Komisija ir sekojusi [specializēto] ekspertu grupas
par uzliesmošanu atzinumam, kas balstīts uz rezultātiem, kuri iegūti no vairākiem izmēģinājumiem, kas veikti saskaņā ar dažādām
metodēm, ko apstiprina informācija, kas iegūta no zinātniskām publikācijām.
65      [Līdz ar to] šķiet, ka Komisija, izmantojot savas izvērtēšanas pilnvaras, klasificējot [nPB] kā “viegli uzliesmojošu” vielu,
nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai nepareizi izmantojusi savas pilnvaras un nav acīmredzami pārsniegusi savas izvērtēšanas
pilnvaras.
–      Jautājums par toksisko ietekmi uz cilvēka reproduktīvo funkciju
66      Tā kā [nPB] atzīšana par cilvēka reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu ir pamatota tikai [ar] rezultātiem, kas iegūti no
izmēģinājumiem, kuri veikti ar dzīvniekiem, kas atklāj ievērojamu toksisku ietekmi uz to reproduktīvo funkciju, prasītāja
[..] iesniedzējtiesā ir apstrīdējusi faktu, ka šos rezultātus ir iespējams interpretēt plaši tādā veidā, lai no tiem secinātu,
ka attiecīgā viela ir bīstama cilvēka reproduktīvajai funkcijai.
67      Kritēriji, kas noteikti, lai vielu varētu klasificēt kā toksisku reproduktīvajai funkcijai, paredzēti Direktīvas 67/548 VI pielikuma
4.2.3. [iedaļā]. It īpaši, lai vielu klasificētu kā 2. kategorijā ietilpstošu toksisku vielu, pamatojoties uz negatīvo ietekmi
uz auglību, jābūt acīmredzamiem pierādījumiem par negatīvo ietekmi uz dzīvnieku auglību, kopā [vai nu] ar papildu pierādījumiem
[..] par iedarbības mehānismu vai lauku vai par ķīmiskas analoģijas esamību starp citiem zināmiem “neauglības” aģentiem, vai
nu arī [ar] cit[u] informācij[u], kas ļauj secināt, ka līdzīga iedarbība būtu sastopama arī uz cilvēkiem.
68      Kā izriet no 2003. gada 14.–16. maija un 15.–17. janvāra [darba grupas]
CMR
[..] kopsavilkuma ziņojumiem [..], iemesls, kāpēc [nPB] klasificējams kā 2. kategorijā ietilpstoša toksiska viela, ir balstīts
uz tā negatīvo ietekmi uz auglību, kas tika konstatēta ar žurkām veikto pētījumu laikā, kā arī strukturālo līdzību starp šo
vielu un tās izomēru 2‑bromproprānu, sauktu arī par izo‑bromproprānu, kas klasificēta kā 1. kategorijas toksiska viela tā
zināmās ietekmes uz cilvēka auglību un toksisk[ās] ietekm[es] uz cilvēka attīstību [dēļ].
69      Arī fakts, ka [nPB] izraisa ievērojamu negatīvu ietekmi uz abu dzimumu žurku reproduktīvajiem orgāniem, lietojot tādas devas,
kādas nav izraisījušas cita veida sistemātisku ietekmi, ir svarīgākais secinājums, kas izriet no
CMR
darba grupas ziņojumā minētajiem pētījumiem. Turklāt šo pētījumu rezultātā tiek secināts, ka toksiska ietekme neparādās,
tikai lietojot paaugstinātas devas.
70      Tādējādi secināms, ka ekspertu atzinums ir balstīts uz Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3. [iedaļā], it īpaši šī pielikuma
4.2.3.3. [iedaļā], paredzētajiem kritērijiem un ka Komisija, pamatojoties uz šo atzinumu, varēja pamatoti klasificēt [nPB]
kā “2. kategorijā ietilpstošu reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu”.
71      Līdz ar to ir jāsecina, ka Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, klasificējot [nPB] kā “2. kategorijā ietilpstošu
reproduktīvajai funkcijai toksisku” vielu, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai nepareizi izmantojusi pilnvaras un nav acīmredzami
pārsniegusi savas izvērtēšanas pilnvaras.”
Šie Tiesas apsvērumi tieši atbild uz iebildumiem, kas ir analogi vai pat identiski iebildumiem, kuri izvirzīti aplūkojamā
prasības pamata pirmās un otrās daļas ietvaros, un šo faktu prasītājas nav apstrīdējušas.
Attiecībā uz pirmo pamata daļu pietiek konstatēt, ka Tiesa ir noraidījusi visus iebildumus, kas bija tai iesniegti un ko prasītājas
būtībā ir atkārtojušas šajā lietā, it īpaši, pirmkārt, saistībā ar apgalvoto acīmredzamo kļūdu testa, kurā tiek noteikta nPB
uzliesmošanas temperatūra, veikšanā un tā rezultātu izvērtēšanā un, otrkārt, saistībā ar apgalvoto kļūdu, kas attiecas uz
faktu, ka šī uzliesmošanas temperatūra ir ārpus standartā ISO 1523 noteiktā temperatūras diapazona.
Saistībā ar otro pamata daļu ir jākonstatē, ka Tiesa tāpat ir sniegusi galīgo atbildi uz visiem prasītāju izvirzītajiem iebildumiem.
Proti, tā ir piekritusi Komisijas argumentam – ar ko pietiek, lai noraidītu šo pamata daļu –, saskaņā ar kuru lēmums klasificēt
nPB kā 2. kategorijas reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu ir balstīts citstarp uz pierādījumiem, kas iegūti un izvērtēti
atbilstoši Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3.3. iedaļai (skat. darba grupas
CMR
2003. gada 15.–17. janvāra un 14.–16. maija sanāksmju protokolus). Šajā ziņā prasītājām nav pamata apgalvot, ka Komisija nav
ievērojusi pierādīšanas standartu, kas jāievēro saistībā ar Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3.1. iedaļu. No minētās tiesību
normas, kurā norādītie kritēriji lielā mērā pārklājas, neizriet, ka izteicieni “skaidri pierādījumi pētījumos ar dzīvniekiem”
un “rezultāti [..] pētījumos”, no vienas puses, un vārdi “stingras aizdomas” un “stingri pamatots pieņēmums”, no otras puses,
atspoguļotu atšķirīgus pierādījumu standartus. Turklāt tajā paredzētajos gadījumos, kad vielas klasificē 2. vai 3. kategorijā,
Komisijai ir tiesības pamatot savus secinājumus ar “citu attiecīgu informāciju” [“
d’autres informations pertinentes
”] un/vai “[citu] attiecīgu [informāciju]” [“
appropriées
”], kas uzsver plašu rīcības brīvību, kas ir Komisijai saistībā ar zinātnisko pierādījumu izvērtēšanu. Visbeidzot, prasītājas
nevar apstrīdēt galīgo Tiesas sniegto vērtējumu par testu rezultātu un citu pierādījumu, no kuriem izriet nPB klasifikācija
par 2. kategorijas reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu, analīzes pamatotību.
Saistībā ar trešo pamata daļu ir jākonstatē, ka ir taisnība, ka Tiesa nav tieši izteikusi savu viedokli par to, vai Komisija
ir ievērojusi “normālas rīkošanās vai lietošanas” kritēriju Direktīvas 67/548 VI pielikuma 1.1. iedaļas izpratnē. Šajā ziņā
tomēr ir jāsecina, ka pirmā prasītāja
Enviro Tech (Europe)
bija izvirzījusi šo argumentu tiesvedībā Tiesā un ka Tiesa ir to ņēmusi vērā (iepriekš 72. punktā minētais spriedums lietā
Enviro Tech (Europe)
, 31. un 34. punkts). Turklāt, lai gan Tiesa nav skaidri minējusi normālas rīkošanās vai lietošanas kritēriju, izvērtējot
nPB uzliesmojamību un toksicitāti, tomēr – kā to tiesas sēdē uzsvērušas pašas prasītājas – šajā kritērijā izpaužas vispārējais
princips, kas ir dažādu vielu uzliesmojamības un toksicitātes izvērtēšanas kritēriju pamatā (skat. Direktīvas 67/548 VI pielikuma
2.2.5. un 4.2.3. iedaļu), un līdz ar to Tiesa noteikti ir to ņēmusi vērā netiešā veidā. Piemēram, sava sprieduma 69. punktā,
runājot par nPB reproduktīvo toksicitāti un atsaucoties uz Direktīvas 67/548 VI pielikuma 4.2.3.1. un 4.2.3.3. iedaļā ietvertajām
prasībām, Tiesa ir uzskatījusi, ka attiecīgo testu rezultātā tiek secināts, “ka toksiska ietekme neparādās, tikai lietojot
paaugstinātas devas”.
No tā izriet, ka Tiesa būtībā ir noraidījusi arī aplūkojamā prasības pamata trešo daļu, ciktāl tā attiecas uz “normālas rīkošanās
vai lietošanas” kritēriju.
Konkrēti saistībā ar nPB uzliesmojamību papildus ir jāprecizē, ka prasītāju argumenti attiecas galvenokārt uz normālu rīkošanos
un lietošanu attiecībā uz izstrādājumu
EnSolv
, kas atšķirībā no tā galvenās sastāvdaļas nPB kā tāds nav apstrīdētās klasifikācijas priekšmets. Turpretim prasītājas neņem
vērā, cik plaši nPB ir izmantojams citos izstrādājumos (skat. šā sprieduma 107. punktu), attiecībā uz kuriem normālas rīkošanās
vai lietošanas apstākļi var būtiski atšķirties no apstākļiem, kas attiecas uz izstrādājumu
EnSolv
vai citiem izstrādājumiem uz nPB bāzes, kas domāti attaukošanai ar tvaiku. Līdz ar to prasītājām nav izdevies apšaubīt Tiesas
sprieduma 56. un 58. punktā ietvertā konstatējuma, saskaņā ar kuru, ņemot vērā standartā ISO 1523 paredzēto temperatūras diapazonu,
pietiek, ja Komisija pierāda, ka pastāv uzliesmošanas temperatūra, kas ir zemāka par 21°C, pamatotību.
Visbeidzot, ciktāl prasītājas norāda, ka Tiesas rīcībā nebija visi fakti un zinātniskie pierādījumi, kas pašlaik esot Vispārējās
tiesas rīcībā un kas pamatojot citus secinājumus, kas atšķiras no tiem, ko izdarījušas Komisija un Tiesa, pietiek konstatēt,
ka prasītājām ir bijusi iespēja atsaukties uz tiem un tos iesniegt tiesvedībā Tiesā. Ņemot vērā, ka – atbilstoši tam, ko prasītājas
atzinušas tiesas sēdē – tās acīmredzami nebija rīkojušies šādā veidā, tās vairs nevar apstrīdēt minēto Tiesas spriedumā ietverto
secinājumu pamatotību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmais prasības pamats ir jānoraida pilnībā kā nepamatots no tiesību viedokļa.
Par otro prasības pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības pārkāpumu atbilstošo Direktīvā 67/548 paredzēto klasifikācijas
kritēriju pareizā piemērošanā
Prasītājas uzskata, ka apstrīdētā klasifikācija ir kaitējusi to tiesiskajai paļāvībai uz to, ka Komisija nPB pareizas klasificēšanas
mērķiem rūpīgi un objektīvi pārbaudīs prasītāju iesniegto atbilstošo zinātnisko informāciju. Komisija lūdz noraidīt šo pamatu
kā acīmredzami nepamatotu.
Lai gan iepriekš 72. punktā minētajā spriedumā lietā
Enviro Tech (Europe)
Tiesa nav tieši izteikusi savu viedokli par šādu prasības pamatu, tomēr šajā prasības pamatā ir tikai pārformulēts pirmais
prasības pamats, ar kuru prasītājas pārmet Komisijai, ka tā esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, piemērojot Direktīvā 67/548
paredzētos klasifikācijas kritērijus, un neesot ievērojusi minētos kritērijus.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienam, kam
kāda iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tam dotiem solījumiem, ciktāl tie nav pretrunā piemērojamam tiesiskajam
regulējumam. Tomēr gadījumā, ja rūpīgs un pieredzējis uzņēmējs var paredzēt tāda Savienības pasākuma veikšanu, kas var skart
tā intereses, tas uz šo principu nevar atsaukties, kad minētais pasākums tiek īstenots (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā C‑201/08
Plantanol
, Krājums, I‑8343. lpp., 46. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2009. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑519/07 P
Komisija/
Koninklijke FrieslandCampina
, Krājums, I‑8495. lpp., 84. punkts).
Aplūkojamajā lietā ir jākonstatē, ka neviens no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa piemērošanas nosacījumiem nav izpildīts.
Pirmkārt, tā kā ne Komisija, ne kāda cita struktūra, kam būtu attiecīgas pilnvaras, nav devusi konkrētus solījumus, prasītājas
nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību uz to, ka nPB netiks klasificēts tā, kā paredzēts apstrīdētajā klasifikācijā, vai kādā
citā veidā. Otrkārt, nav apstrīdēts, ka šīs klasifikācijas veikšanas juridiskie kritēriji ir tik skaidri un precīzi, ka prasītājas
varēja paredzēt to piemērošanu aplūkojamajā lietā, kas ir iemesls, kāpēc tās bija iejaukušās apstrīdētās klasifikācijas pieņemšanas
procedūrā nolūkā ietekmēt tās rezultātu. Tāpat prasītājas nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību ne saistībā ar to, kādas šiem
juridiskajiem kritērijiem atbilstošās testa metodes izvēlēsies kompetentā iestāde (skat. šā sprieduma 6. punktu), ne – vēl
jo mazāk – saistībā ar zinātnisko rezultātu, ko var iegūt šāda iestāde, piemērojot minēto testu.
Līdz ar to šis prasības pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo un septīto prasības pamatu, kas saistīti ar EKL 95. panta 3. punkta un “labas pārvaldības” principa pārkāpumu
Trešā un septītā prasības pamata atbalstam prasītājas galvenokārt izvirza argumentus, kas jau minēti pirmā un otrā prasības
pamata ietvaros. Prasītājas norāda, ka, nepārbaudot daudzus prasītāju iesniegtos atbilstošos zinātniskos datus, Komisija ir
pārkāpusi, pirmkārt, EKL 95. panta 3. punktu un, otrkārt, “labas pārvaldības” principu, saskaņā ar kuru citstarp tai ir jāievēro
uzņēmēju tiesības uz aizstāvību un jāizvērtē katrs gadījums individuāli, objektīvi un rūpīgi. Komisija lūdz noraidīt šos pamatus
kā acīmredzami nepamatotus.
Tiktāl, ciktāl prasītājas norāda, ka aplūkojamajā lietā ir tikušas pārkāptas noteiktas procesuālās garantijas, kas tās aizsargā,
ir jāatgādina, ka Direktīvas 67/548 pielāgošanas tehnikas attīstībai procedūrā nav paredzētas šādas garantijas par labu attiecīgiem
uzņēmējiem (skat. šā sprieduma 106. punktā minēto judikatūru). Līdz ar to nevar piekrist iebildumiem par to, ka Komisija esot
pārkāpusi prasītāju procesuālās garantijas vai pat tiesības uz aizstāvību.
Tiktāl, ciktāl prasītājas norāda, ka Komisija nav ievērojusi savu rūpības pienākumu vai EKL 95. panta prasības, pietiek konstatēt,
ka no iepriekš 72. punktā minētā sprieduma lietā
Enviro Tech (Europe)
62.–65. punkta izriet, ka Tiesa ir noraidījusi prasītāju argumentus, ar kuriem bija apgalvots, ka Komisija esot pārkāpusi
savu rūpības pienākumu. Katrā ziņā prasītājām nav izdevies pierādīt, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā informāciju un
dokumentus, ko prasītājas bija iesniegušas pirmstiesas stadijas ietvaros, vai pat to, ka šāda ņemšana vērā varētu ietekmēt
apstrīdētās klasifikācijas pieņemšanas procedūras iznākumu (skat. šā sprieduma 139.–154. punktā izklāstītos apsvērumus par
pirmo un otro prasības pamatu). Turklāt, ņemot vērā iepriekš 72. punktā minētajā spriedumā lietā
Enviro Tech (Europe)
ietvertos Tiesas apsvērumus, kas citēti šā sprieduma 141. punktā, prasītājām šajā sakarā nebija pamata apgalvot, ka Komisija
ir acīmredzami un smagi pārkāpusi plašās rīcības brīvības, kas tai bija saistībā ar apstrīdētās direktīvas pieņemšanu, robežas
(skat. šā sprieduma 59. punktu).
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītājas norāda, ka Komisija nav atlikusi apstrīdētās klasifikācijas pieņemšanu, lai gan tā bija
informēta par to, ka tiek veikti pētījumi, kuros pārskata nPB reproduktīvo toksicitāti, šis vājais arguments nevar pamatot
apgalvojumu par rūpības pienākuma vai EKL 95. panta 3. punkta pārkāpumu, jo nPB īpašību izvērtēšanas laikā šo pētījumu rezultāti,
kas vēl nav skaidri, vēl nebija pieejami un Komisijas rīcībā – atbilstoši šā sprieduma 141. punktā minētajiem Tiesas apsvērumiem
– bija pietiekami zinātniski pierādījumi, lai tajā posmā pieņemtu apstrīdēto klasifikāciju.
Līdz ar to šie prasības pamati ir jānoraida kā nepamatoti un nav jāizlemj jautājums, vai šajā gadījumā ir piemērojams EKL
95. pants.
Par piekto prasības pamatu, kas saistīts ar kompetences neesamību un noteiktu Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumu
Šā prasības pamata pirmās daļas atbalstam prasītājas galvenokārt atkārto argumentus, kas jau izvirzīti pirmā un otrā prasības
pamata ietvaros, lai būtībā secinātu, ka, “grozot” ar Direktīvu 67/548 ieviesto noteikumu saturu, Komisija esot pārsniegusi
pilnvaras, kas tai piešķirtas ar minēto direktīvu. Otrās pamata daļas ietvaros prasītājas būtībā atkārto savus argumentus,
kas tikuši izvirzīti par labu otrajam prasības pamatam, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Trešās pamata daļas ietvaros prasītājas apgalvo, ka ar apstrīdēto klasifikāciju ir apstiprināts ieteikums, ko sniegusi darba
grupa
CMR
, kura neatbilst “neatkarības, izcilības, pārskatāmības, objektivitātes un godīguma prasībām attiecībā uz pareizo zinātnisko
atzinumu”, uz kuru jābalstās Savienības lēmumiem. Komisija lūdz noraidīt šo pamatu kā acīmredzami nepamatotu.
Ir jākonstatē, ka pirmās pamata daļas atbalstam prasītāju izvirzītie argumenti saistībā ar kompetences neesamību ir tikai
pirmā prasības pamata ietvaros minēto argumentu variants ar noteiktām atšķirībām. Tā kā šajā sakarā Tiesa ir uzskatījusi,
ka Komisija nebija acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību un ka tā ir ievērojusi atbilstošos nPB klasifikācijas kritērijus,
nevar uzskatīt, ka šīs iestādes kompetencē nebija pieņemt apstrīdēto klasifikāciju. Tādēļ šo pamata daļu nevar apmierināt.
Saistībā ar otro pamata daļu pietiek norādīt uz šā sprieduma 151.–154. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, lai to noraidītu
kā nepamatotu.
Attiecībā uz trešo pamata daļu, kas saistīta ar zinātnisko atzinumu neatkarības un izcilības principa pārkāpumu, ir jākonstatē,
ka šī pamata daļa lielā mērā pārklājas ar pirmo prasības pamatu, kā arī ar pamatu par “labas pārvaldības” principa pārkāpumu
(skat. šā sprieduma 157. punktu). Šajā ziņā ir jāprecizē – kā to apstiprinājusi Tiesa –, ka prasītājām nav pamata apgalvot,
ka Komisija nebija ņēmusi vērā iesniegto informāciju un pierādījumus vai pat ka Komisija acīmredzami un smagi bija pārsniegusi
savas plašās rīcības brīvības robežas (skat. šā sprieduma 125. punktā minēto judikatūru), nepieciešamās sarežģītās zinātnisku
un tehnisku faktu izvērtēšanas ietvaros balstoties uz pierādījumiem, kas nav pārliecinoši.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kopumā kā nepamatots.
Tā kā prasītājas nav pierādījušas prettiesiskumu, kura dēļ varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, prasība par
kaitējuma atlīdzināšanu tātad ir jānoraida.
Šajos apstākļos prasība ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies
pagaidu noregulējuma tiesvedībā, saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Enviro Tech Europe Ltd
un
Enviro Tech International, Inc.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā.
Azizi
Frimodt Nielsen
Gratsias
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. decembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normasII – 2
Līguma noteikumiII – 2
Klasifikācija par bīstamu vieluII – 2
Direktīvas 67/548 pielāgošanas tehnikas attīstībai procedūraII – 10
Direktīvas 67/548 daļēja atcelšana, grozīšana un aizstāšana ar Regulu (EK) Nr. 1272/2008II – 12
Tiesvedības rašanās faktiII – 17
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 21
Juridiskais pamatojumsII – 23
Par prasību atcelt tiesību aktuII – 23
Par pieteikumu par tiesvedības izbeigšanuII – 23
Par pieteikumu attiecībā uz grozījumiem prasījumos un prasības pamatos par atcelšanuII – 25
Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību no EKL 230. panta ceturtās daļas viedokļaII – 27
Par prasību atlīdzināt kaitējumuII – 34
Ievada piezīmeII – 34
Par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiemII – 34
Par pamatiem par prettiesiskumuII – 35
Par sprieduma lietā Enviro Tech (Europe) sekāmII – 36
Par pirmo prasības pamatu, kas saistīts ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā un atbilstošo Direktīvas 67/548 noteikumu neievērošanuII – 37
Par otro prasības pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības pārkāpumu atbilstošo Direktīvā 67/548 paredzēto klasifikācijas
kritēriju pareizā piemērošanāII – 43
Par trešo un septīto prasības pamatu, kas saistīti ar EKL 95. panta 3. punkta un “labas pārvaldības” principa pārkāpumuII – 44
Par piekto prasības pamatu, kas saistīts ar kompetences neesamību un noteiktu Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumuII – 45
Par tiesāšanās izdevumiemII – 46
*
Tiesvedības valoda – angļu.