CELEX: 62002TJ0357(01)
Státní podpory
Podpory poskytované orgány spolkové země Sasko
Podpora coachingu, účasti na veletrzích a výstavách, spolupráce a designu
Rozhodnutí určující, že režim podpor je z části slučitelný a z části neslučitelný se společným trhem
Režim podpor malým a středním podnikům
Nevyužití posuzovací pravomoci
Povinnost uvést odůvodnění

Skutečnosti předcházející sporu
V rámci programu ministerstva hospodářství a práce spolkové země Sasko, jehož cílem je zlepšení výkonnosti malých a středních
podniků usazených na území této spolkové země, poskytlo Sasko osobám, které zde vykonávají svobodné povolání, jakož i malým
a středním podnikům, které zde mají své sídlo nebo provozovnu, nevratné dotace na projekty podporující rozvoj hospodářství.
Tyto dotace byly upraveny režimem podpor, který byl poprvé oznámen Komisi Evropských společenství v průběhu roku 1992, byl
tímto orgánem schválen a následně po nových schváleních několikrát prodloužen. Tyto podpory měly zlepšit výrobní a konkurenční
schopnosti malých a středních podniků.
Dopisem ze dne 29. prosince 2000, došlým Komisi dne 3. ledna 2001, oznámila Spolková republika Německo novou verzi tohoto
režimu podpor.
Dne 12. ledna 2001 přijala Komise nařízení (ES) č. 70/2001 o použití článků 87 [ES] a 88 [ES] na státní podpory malým a středním
podnikům (Úř. věst. L 10, s. 33, Zvl. vyd. 08/02, s. 141, dále jen „nařízení o výjimce pro MSP“), které vstoupilo v platnost
dne 2. února 2001. Od svého vstupu v platnost nařízení o výjimce pro MSP ruší a nahrazuje pokyny Společenství ke státní podpoře
malým a středním podnikům (Úř. věst. C 213, 1996, s. 4). Uvedené nařízení definuje kritéria, která musejí splňovat jednotlivé
podpory a režimy podpor malým a středním podnikům, aby byly slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES, a vyjímá
ty, které těmto kritériím odpovídají, z oznamovací povinnosti podle čl. 88 odst. 3 ES. V bodě 4 odůvodnění nařízení je uvedeno,
že „[t]ímto nařízením není dotčena možnost členských států oznámit poskytnutí podpory malým a středním podnikům. Tato oznámení
budou hodnocena Komisí zejména s přihlédnutím ke kritériím stanoveným v samotném nařízení. Pokyny ke státní podpoře malým
a středním podnikům [přijaté Komisí] budou zrušeny dnem vstupu v platnost tohoto nařízení, protože se [jím] nahrazují.
V bodě 16 odůvodnění nařízení o výjimce pro MSP je mimoto uvedeno následující: „S přihlédnutím k dohodě Světové obchodní organizace
(WTO) o subvencích a vyrovnávacích opatřeních, by toto nařízení nemělo vyjímat podporu vývozu nebo podporu, která zvýhodňuje
domácí výrobky před dováženými. Podpora na pokrytí nákladů na účast na obchodních veletrzích nebo nákladů na studie nebo na
poradenské služby, nezbytná pro uvedení nového výrobku nebo výrobku stávajícího na nový trh, obvykle nepředstavuje podporu
vývozu.“
Komise dopisem ze dne 5. února 2001 položila německým orgánům otázky ohledně uplatňování nařízení o výjimce pro MSP a informovala
jej, že režim dotčených podpor nebude přezkoumán ve zrychleném řízení.
V průběhu měsíce prosince 2001 zahájila Komise formální vyšetřovací řízení ohledně části opatření stanovených oznámeným režimem
podpor, a sice ohledně opatření v rámci podprogramů „Coaching“, „Účast na veletrzích a výstavách“, „Spolupráce“ a „Podpora
designu“ (dále společně jen „čtyři dotčené podprogramy“). Komise naopak rozhodla nevznášet námitky vůči dalším oznámeným opatřením.
Po ukončení přezkumu přijala Komise dne 24. září 2002 rozhodnutí 2003/226/ES o režimu podpor zamýšleném Německem – „Program
ve prospěch malých a středních podniků – Zlepšení výkonnosti saských podniků“ – Podprogramy 1 (Coaching), 4 (Účast na veletrzích
a výstavách), 5 (Spolupráce) a 7 (Podpora designu) (Úř. věst. 2003, L 91, s. 13, dále jen „napadené rozhodnutí“). Komise byla
zaprvé toho názoru, že opatření stanovená oněmi čtyřmi podprogramy představovala státní podpory. Zadruhé upřesnila, že aby
tyto podpory mohly být považovány za slučitelné se společným trhem, musely by spadat do působnosti nařízení o výjimce pro
MSP a dodržovat prahy intenzity stanovené tímto nařízením, s výjimkou provozních podpor stanovených podprogramem „Spolupráce“,
které považovala za neslučitelné se společným trhem.
Tribunál rozsudkem ze dne 3. května 2007, Freistaat Sachsen v. Komise (T‑357/02, Sb. rozh. s. II‑1261), vyhověl návrhu žalobce,
Freistaat Sachsen, znějícímu na zrušení několika ustanovení napadeného rozhodnutí (článek 2 druhý pododstavec a články 3 a 4).
V návaznosti na kasační opravný prostředek podaný Komisí Soudní dvůr rozsudkem ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Freistaat
Sachsen (C‑334/07 P, Sb. rozh. s. I‑9465) rozsudek Tribunálu zrušil a vrátil mu věc k dalšímu řízení.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení po vrácení věci k dalšímu řízení
Věc byla přidělena čtvrtému rozšířenému senátu Tribunálu.
V souladu s čl. 119 odst. 1 písm. a) a b) jednacího řádu Tribunálu předložil žalobce a Komise písemná vyjádření.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření
stanovených v článku 64 jednacího řádu vyzval účastníky řízení, aby písemně odpověděli na otázky. Účastníci řízení této žádosti
vyhověli ve stanovených lhůtách.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 30. června 2010.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál zrušil napadené rozhodnutí.
Komise navrhuje, aby Tribunál žalobu zamítl jako neopodstatněnou.
V písemných vyjádřeních následujících po vrácení věci k dalšímu řízení se účastníci nevyjádřili k otázce nákladů řízení. V písemnostech
v prvostupňovém řízení žalobce navrhoval, aby Tribunál uložil Komisi náhradu nákladů řízení a posledně uvedená navrhovala,
aby Tribunál uložil náhradu nákladů řízení žalobci.

Žalobní důvody a argumenty účastníků řízení
Žalobce se na podporu své žaloby původně dovolával pěti žalobních důvodů:
–        prvního, vycházejícího z formální protiprávnosti napadeného rozhodnutí, která plyne z toho, že Komise nepoužila na dotčený
režim podpor zrychlené schvalování;
–        druhého, vycházejícího z hmotněprávní protiprávnosti napadeného rozhodnutí vyplývající ze skutečnosti, že nařízení o výjimce
pro MSP nebylo v projednávaném případě použitelné;
–        třetího, vycházejícího z toho, že dotčený režim podpor mohl být schválen na základě pokynů Společenství ke státní podpoře
malým a středním podnikům;
–        čtvrtého, vycházejícího z toho, že Komise neuplatnila svou posuzovací pravomoc při přezkumu dotčeného režimu podpor, jakož
i z toho, že porušila povinnost uvést odůvodnění;
–        pátého, vycházejícího z toho, že Komise neprokázala, že hospodářská soutěž byla skutečně nebo potenciálně narušena dotčeným
režimem podpor, jakož i z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
Tribunál výše uvedeným rozsudkem Freistaat Sachsen v. Komise zamítnul první žalobní důvod, vyhověl druhému žalobnímu důvodu
a rozhodl, že tři zbývající důvody není třeba přezkoumávat.
Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Freistaat Sachsen dospěl k závěru, že jelikož žalobní důvod vycházející z toho,
že použití nařízení o výjimce pro MSP na sporné rozhodnutí má zpětný charakter, není opodstatněný, je třeba se vyjádřit pouze
k čtvrtému a pátému žalobnímu důvodu uplatněnému žalobcem před Tribunálem. Soudní dvůr proto vrátil věc zpět Tribunálu, aby
rozhodl o těchto dvou žalobních důvodech.
Poněvadž se pátý důvod týká kvalifikace předmětných opatření jako státní podpory a čtvrtý důvod slučitelnosti opatření kvalifikovaných
jako státní podpory se společným trhem, bude pátý důvod přezkoumán před čtvrtým.

Právní otázky

K pátému důvodu vycházejícímu z toho, že Komise neprokázala, že hospodářská soutěž byla skutečně či potenciálně narušena režimem
podpor, jakož i z porušení povinnosti uvést odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Žalobce tvrdí, že Komise měla v souladu s čl. 87 odst. 1 ES prokázat, v čem v daném případě spočívalo narušení hospodářské
soutěže. V napadeném rozhodnutí žádné tvrzení neumožňovalo dojít k závěru, že předmětný režim státních podpor byl za daných
okolností způsobilý narušit hospodářskou soutěž, nebo s určitostí konstatovat, že došlo k naplnění znaků takového porušení.
Komise pouze zmínila, že oznámená opatření jsou jako státní podpora způsobilá narušit hospodářskou soutěž (bod 52 napadeného
rozhodnutí) a že intenzita státní podpory přesahující 50 % vedla k „nepřiměřenému narušení hospodářské soutěže“ (bod 60 napadeného
rozhodnutí). Na podporu tohoto tvrzení se žalobce dovolává rozsudku Tribunálu ze dne 28. listopadu 2008, Hôtel Cipriani a další
v. Komise (T‑254/00, T‑270/00 a T‑277/00, Sb. rozh. s. II‑3269), a zejména jeho bodu 230, který upřesňuje, že „co se týče
víceodvětvových režimů podpory, z judikatury vyplývá, že Komise se může omezit na prostudování charakteristik dotčeného programu,
aby posoudila, zda z důvodu vysokých částek nebo procentních podílů podpor, charakteru podporovaných investic nebo jiných
podmínek, které tento program stanoví, zajišťuje příjemcům podstatnou výhodu vzhledem k jejich soutěžitelům a může podstatně
prospět podnikům, které se účastní obchodu mezi členskými státy.“
Podle žalobce Komise tvrdí, že povinnost nést polovinu nákladů podporuje účinnost a návratnost státní podpory, aby z toho
dovodila, že podmínky obchodování by byly narušeny státní podporou s vyšší intenzitou (body 60, 67 a 71 napadeného rozhodnutí).
Takové tvrzení založené na 50% stropu podpory by se však dalo použít na jakýkoli strop dotací a nepostačuje tedy na podporu
závěrů Komise.
Komise tím, že založila toto posouzení na nařízení o výjimce pro MSP, podle žalobce opomněla dostatečným způsobem prokázat
narušení hospodářské soutěže, jelikož podle judikatury Soudního dvora je takové prokázání nezbytné nejen z hlediska požadavku
uvést odůvodnění ve smyslu článku 253 ES, ale představuje též uplatnění kritérií čl. 87 odst. 1 ES.
Nedostatečné vyjádření Komise ke kritériu narušení hospodářské soutěže mimoto představuje porušení článku 253 ES odůvodňující
zrušení napadeného rozsudku.
Komise zpochybňuje argumenty předložené žalobcem.
Závěry Tribunálu
V rámci projednávaného důvodu žalobce uvádí dva úzce spojené argumenty. Jednak Komise podle něj nedostatečným způsobem odůvodnila
svůj závěr, že hospodářská soutěž byla režimem předmětných podpor skutečně nebo potenciálně narušena, a dále toto odůvodnění
obsažené v napadeném rozhodnutí (konkrétně v bodě 52) podle jeho názoru neumožňuje k takovému závěru dojít.
Co se zaprvé týče otázky, zda je odůvodnění napadeného rozhodnutí ohledně jednoho ze znaků státní podpory dostatečné, je namístě
připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu
a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody,
které vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti
na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou, na získání těchto
vysvětlení mít osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká. Není požadováno, aby
odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky
článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní
pravidla upravující dotčenou oblast. (viz rozsudek Tribunálu ze dne 22. října 2008, TV 2/Danmark a další v. Komise, T‑309/04,
T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Sb. rozh. s. II‑2935, bod 178 a citovaná judikatura).
Je rovněž namístě konstatovat, že Komise v bodě 52 napadeného rozhodnutí uvádí následující:
„Všechny čtyři podprogramy […] spadají pod ustanovení čl. 87 odst. 1 [ES…] z následujících důvodů: stanoví poskytnutí podpor
ze státních zdrojů podnikům, které vyrábí zboží či poskytují služby, které jsou předmětem obchodování v rámci Společenství,
přičemž tyto podpory umožňují příjemcům vylepšit jejich celkovou finanční situaci a pozici na trhu. Je nutno dojít k závěru,
že dotčená opatření jsou způsobilá narušit hospodářskou soutěž, a tedy i ovlivnit obchodování mezi členskými státy. Německo
toto konstatování nevyvrátilo.“
Výše zmíněný bod též požaduje, aby byly v daném případě naplněny všechny znaky státní podpory a dovozuje narušení hospodářské
soutěže zejména ze skutečnosti, že „podniky příjemci podpory vyrábí zboží či poskytují služby, které jsou předmětem obchodování
v rámci Společenství a [že] tyto podpory umožňují příjemcům vylepšit jejich celkovou finanční situaci a pozici na trhu“.
Zadruhé je ohledně otázky, zda Komise oprávněně dospěla k závěru, že v daném případě došlo k omezení hospodářské soutěže,
namístě připomenout judikaturu, podle níž není za účelem kvalifikace vnitrostátního opatření jako státní podpory třeba prokazovat
skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze zkoumat, zda podpora
může tento obchod ovlivnit a narušit hospodářskou soutěž (rozsudek ze dne 30. dubna 2009, Komise v. Itálie a Wam, C‑494/06
P, Sb. rozh. s. I‑3639, bod 50).
Konkrétně se Komise v případě takového programu podpor, jako je program v projednávané věci, může omezit na zkoumání charakteristik
předmětného programu, aby posoudila, zda z důvodu vysokých částek nebo procentních podílů podpor, charakteru podporovaných
investic nebo jiných podmínek, které tento program stanoví, zajišťuje příjemcům podstatnou výhodu ve srovnání s jejich konkurenty
a mohou z něj mít prospěch především podniky, které se účastní obchodu mezi členskými státy (rozsudek Soudního dvora ze dne
14. října 1987, Německo v. Komise, 248/84, Recueil, s. 4013, bod 18).
Podle bodu 52 napadeného rozhodnutí ve spojení s bodem 2 „Popis podpory“ a bodem 3 „Důvody pro zahájení řízení“ se intenzita
zamýšlené podpory pohybovala mezi 50 a 80 % v závislosti na podprogramu a oblasti, kde se nacházel podnik – příjemce podpory.
Podle článku 5 nařízení o výjimce pro MSP jsou však státní podpory malým a středním podnikům slučitelné se společným trhem
pouze v případě, že nepřesahují 50 % nákladů na služby, které jim byly poskytnuty. Je tedy zjevné, že státní podpora takové
intenzity je způsobilá narušit hospodářskou soutěž v rámci Společenství.
S ohledem na výše uvedené je proto třeba projednávaný důvod zamítnout v plném rozsahu.

Ke čtvrtému důvodu vycházejícímu z toho, že Komise neuplatnila svoji posuzovací pravomoc při přezkumu dotčeného režimu podpor,
jakož i z toho, že porušila povinnost uvést odůvodnění
Tento důvod se dělí na pět částí. V rámci první části žalobce namítá, že napadené rozhodnutí je protiprávní, neboť Komise
se omezila na posouzení souladu dotčeného režimu státních podpor ve vztahu ke kritériím pro posouzení vymezeným v nařízení
o výjimce pro MSP. V rámci druhé, třetí, čtvrté a páté části žalobce Komisi vytýká, že nesprávně posoudila ony čtyři dotčené
podprogramy, a porušila přitom rovněž povinnost uvést odůvodnění.
K první části vycházející z posouzení slučitelnosti režimu dotčených podpor pouze z hlediska nařízení o výjimce pro MSP
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobce tvrdí, že Komise se nemůže vzdát své posuzovací pravomoci. Aniž zpochybňuje rozsah posuzovací pravomoci Komise při přezkumu
slučitelnosti režimů podpor, které jsou jí oznámeny členským státem, se společným trhem, žalobce tvrdí, že tento přezkum podléhá
určitým omezením, mezi které patří v první řadě povinnost tuto pravomoc uplatnit. Na podporu své argumentace se žalobce dovolává
pojmu neuplatnění posuzovací pravomoci objevujícího se v německém právu pod pojmem „Ermessenausfall“ nebo „Ermessensnichtgebrauch“,
které zakládají protiprávnost stejně jako v rakouském správním právu. Ve Francii taková situaci odpovídá pojem „excès du pouvoir
négatif“, zatímco v common law spadá neuplatnění posuzovací pravomoci orgánem, který se přesto, že je vázán vlastní praxí
nebo pokyny, zdrží přezkumu v jednotlivém případě, do „doktríny
ultra vires
“. Povinnost uplatnit posuzovací povinnost podle žalobce nezaniká přijetím závazných ustanovení upravujících pokyny určené
Komisi.
V projednávané věci žalobce Komisi vytýká, že zkoumala jednotlivá opatření podpory pouze z hlediska kritérií obsažených v nařízení
o výjimce pro MSP, jako kdyby toto nařízení vyčerpávajícím způsobem upravovalo veškeré režimy podpor ve prospěch malých a středních
podniků. Komise podle žalobce tím, že posoudila intenzitu podpor poskytnutých v podprogramech jako příliš vysokou, podle žalobce
pouze zopakovala ustanovení nařízení o výjimce pro MSP místo toho, aby navíc uplatnila vlastní posuzovací pravomoc. Podmínky
pro podpory ve prospěch MSP tedy ztížila tím, že omezila výši náhrady nákladů na 50 %, a tím, že se zároveň odchýlila od vlastní
rozhodovací praxe. Jelikož Komise vyšla výhradně z obecných úvah nařízení o výjimce pro MSP, aniž zohlednila zvláštní okolnosti
daného případu, neuplatnila tedy podle názoru žalobce svou posuzovací pravomoc.
V tomto ohledu žalobce zdůrazňuje, že z bodu 4 odůvodnění nařízení o výjimce pro MSP vyplývá, že jeho cílem není vyčerpávajícím
způsobem upravit poskytování podpory malým a středním podnikům. Cílem tohoto nařízení tudíž není snížit rozsah posuzovací
pravomoci Komise a zakonzervovat kritéria použitelná na tato opatření podpory. Cílem nařízení o výjimce pro MSP je podle žalobce
pouze zjednodušit a zefektivnit postup při dohledu nad uvedenými opatřeními.
Tím, že Komise postupovala tímto způsobem, jde podle žalobce proti vlastní rozhodovací praxi týkající se případů, které svým
předmětem spadají pod nařízení o výjimce pro MSP, avšak nevztahuje se na ně výjimka vymezená v tomto nařízení. Z této praxe
plyne, že Komise se prostřednictvím individuálních výjimek na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES velmi často vyslovuje k ojedinělým
případům nebo k opatřením státních podpor, na něž nedopadá nařízení o výjimce pro MSP. V uvedených případech Komise zejména
potvrdila, někdy i výslovně, že přezkum případ od případu se nesmí omezovat na přezkum na základě nařízení o výjimce pro MSP
uplatněného analogicky, ale musí být uskutečněn přímo na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Žalobce rovněž uvádí, že Komise se vzhledem ke zvláštní hospodářské situaci Saska, bývalého území Německé demokratické republiky,
měla při přezkumu opatření podpory odchýlit od podmínek vymezených v nařízení o výjimce pro MSP, anebo měla přinejmenším vysvětlit,
proč se při přezkumu od těchto podmínek neodchýlila. V této otázce žalobce Komisi vytýká, že opomněla přijmout stanovisko
k podrobnému zdůvodnění přednesenému v průběhu správního řízení.
Komise tedy podle jeho názoru měla oznámený režim podpor povolit a přezkoumat jej přímo ve světle kritérií vymezených v čl. 87
odst. 3 ES.
Komise argumenty přednesené žalobcem zpochybňuje.
–       Závěry Tribunálu
Nejprve je namístě zdůraznit, že cílem nařízení o výjimce pro MSP je prohlásit za slučitelné se společným trhem z hlediska
čl. 87 odst. 3 ES a rovněž zprostit povinnosti oznámení podle čl. 88 odst. 3 ES každou jednotlivou podporu a režim podpory
ve prospěch malých a středních podniků, které splňují požadavky vymezené v tomto nařízení. To neznamená, že žádná jiná podpora
ve prospěch malých a středních podniků nemůže být v návaznosti na oznámení učiněné členským státem v souladu s čl. 88 odst. 3 ES
prohlášena za slučitelnou se společným trhem po přezkumu uskutečněném Komisí z hlediska kritérií vymezených v čl. 87 odst. 3 ES.
Tato možnost je výslovně připomenuta v bodu 4 odůvodnění nařízení o výjimce pro MSP, podle něhož „[t]ímto nařízením není dotčena
možnost členských států oznámit poskytnutí podpory malým a středním podnikům“ a „[t]ato oznámení budou hodnocena Komisí zejména
s přihlédnutím ke kritériím stanoveným v tomto nařízení“. Příslovce „zejména“ jasně naznačuje, že kritéria stanovená v nařízení
o výjimce pro MSP nejsou jedinými kritérii, z jejichž hlediska může Komise posuzovat projekty podpor, které jí jsou oznámeny,
což ostatně potvrzuje i anglické (in particular) a německé (in erster Linie) znění tohoto bodu odůvodnění.
Je třeba též uvést, že i když Komise může stanovit obecná prováděcí pravidla upravující uplatnění posuzovací pravomoci, která
je jí svěřena čl. 87 odst. 3 ES, nemůže se při posuzování konkrétního případu uvedené posuzovací pravomoci vzdát, konkrétně
v případech, které výslovně neupravila či opomněla upravit v uvedených obecných prováděcích pravidlech. Tato posuzovací pravomoc
proto není vyčerpána přijetím takových obecných pravidel a případnému individuálnímu posouzení nad rámec uvedených pravidel
v zásadě nic nebrání za podmínky, že Komise respektuje nadřazená právní pravidla jako jsou pravidla ve Smlouvě či obecné principy
práva Společenství (rozsudek Tribunálu ze dne 20. září 2007, Fachvereinigung Mineralfaserindustrie v. Komise, T‑375/03, nezveřejněný
ve Sbírce, bod 141).
V návaznosti na oznámení předmětného opatření podpory Spolkovou republikou Německo byla proto Komise povinna přezkoumat slučitelnost
těchto opatření se společným trhem při uplatnění posuzovací pravomoci, kterou jí svěřuje Smlouva.
V tomto ohledu je nutné konstatovat, že Komise tuto posuzovací pravomoc uplatnila v rámci napadeného rozhodnutí, zejména když
zkoumala slučitelnost podprogramu „Coaching“ se společným trhem – jak z hlediska kritérií stanovených v nařízení o výjimce
pro MSP, tak na základě čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES (body 57 až 65 napadeného rozhodnutí).
Tato analýza, která se zakládá na zkušenostech Komise v této oblasti z doby, kdy bylo přijato napadené rozhodnutí, tj. v září
2002, nemůže být zpochybněna tím, že Komise mohla následně přijmout rozhodnutí zohledňující jiná kritéria než kritéria uvedená
v napadeném rozhodnutí, zejména u oznámených podpor, které nespadají do působnosti nařízení o výjimce pro MSP.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobce nemůže tvrdit, že Komise v projednávané věci odmítla uplatnit svou posuzovací pravomoc
k přezkumu různých argumentů, které jí byly případně předneseny v průběhu správního řízení pro účely prokázání slučitelnosti
různých opatření podpory se společným trhem. Argumenty týkající se výsledku tohoto přezkumu a odůvodnění uvedeného v tomto
ohledu budou přezkoumány v rámci ostatních částí tohoto důvodu.
První část čtvrtého důvodu musí být tedy zamítnuta.
K druhé části vycházející nesprávného posouzení podprogramu „Coaching“ a z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobce Komisi vytýká, že posoudila podprogram „Coaching“ jako neslučitelný se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 písm. c) ES
proto, že strop podpory pro malé podniky byl stanoven na 65 %, aniž přistoupila k posouzení zvláštností situace v Sasku a režimu
oznámených podpor. Komise rovněž nevysvětlila, v čem povinnost podniků nést polovinu nákladů zvyšovala účinnost a návratnost
oznámeného režimu podpor. Žalobce poukazuje na to, že ještě devět měsíců před oznámením režimu sporných podpor Komise povolila
opatření podpory srovnatelná s opatřeními přiznanými spolkovou zemí Duryňsko na základě programu „Richtlinien des Freistaates
Thüringen zur einzelbetrieblichen Technologieförderung“ (Úř. věst. 2000, C 266, s. 4). Uplatnění její posuzovací pravomoci
podle žalobce implikuje, že Komise podrobným způsobem vysvětlí, které nové zkušenosti ji vedly ke změně rozhodovací praxe.
Ačkoli tedy Komise tvrdila, že uplatnila svou širokou posuzovací pravomoc tím, že ověřovala, zda může být povolen strop státní
podpory dosahující 65 %, vzápětí zamítla tuto možnost pouze proto, že intenzita překračující 50 % přesahovala částku nezbytnou
k pobídnutí podniků vynaložit náklady na „coaching“.
Žalobce tvrdí, že strop podpory ve výši 50 % podle článku 5 nařízení o výjimce pro MSP neupravuje vyčerpávajícím způsobem
podpory na poradenské služby malým a středním podnikům a že na základě bodu 11 odůvodnění uvedeného nařízení nelze tyto posledně
jmenované podrobit týmž kritériím. Jelikož čl. 5 písm. a) nařízení o výjimce pro MSP stanoví intenzitu podpory pro střední
podniky na 50 %, musí být vyšší náhrada pro malé podniky Komisí povolena při uplatnění její posuzovací pravomoci. Komise tvrzením,
že bod 11 odůvodnění odkazuje pouze na zvláštní situaci poskytnutí investiční podpory mimo podporované oblasti, nevysvětlila,
proč by možnost rozlišit malé a středními podniky neměla existovat u externích poradenských služeb.
Komise podle žalobce tím, že měla za to, že finanční zatížení podniků bylo mírné, opomenula skutečnost, že velký počet saských
podniků disponuje pouze velmi omezeným kapitálem a má problém sjednat si úvěr, což Komise sama uznala.
Žalobce je toho názoru, že okolnost, že Komise nezohlednila skutečnost, že podpory, které mohly být povoleny sporným režimem
podpor, jsou v případě nových podniků omezeny na částku ve výši 400 či 500 eur za den práce, mohla přispět k „nesprávnému
poskytnutí“ určitých podpor. Napadené rozhodnutí tudíž podle něj podněcovalo k využití nákladné podpory namísto toho, aby
umožnilo diferencovanější přístup, který dovoloval předmětný program.
Komise zpochybňuje argumenty přednesené žalobcem.
–       Závěry Tribunálu
Touto částí žalobce v podstatě Komisi vytýká, že neposoudila dotčený program navzdory velkému počtu informací předložených
v tomto ohledu. Nejprve je třeba uvést, že takové posouzení se musí nezbytně zakládat na skutečnostech, hospodářských analýzách
a důkazech předložených žalobcem ve správním řízení ve fázi před přijetím napadeného rozhodnutí. Dále podle ustálené judikatury
platí, že přezkum složitých hospodářských posouzení Komise, jako jsou posouzení provedené v projednávané věci, který vykonávají
soudy Společenství, se musí nezbytně omezovat na prověření toho, že byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se
odůvodnění, jakož i na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění a neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového
stavu a zneužití pravomoci (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 279, a ze dne 6. října 2009, GlaxoSmithKline
Services v. Komise, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P a C‑519/06 P, Sb. rozh. s. I‑9291, bod 85).
Ohledně nedostatečného odůvodnění, kterého se žalobce rovněž dovolává, je třeba připomenout, že jak již bylo uvedeno v bodě
27 výše, odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho vyplývat úvahy orgánu.
Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti. Odůvodnění přitom musí být posuzováno
s ohledem nejen na jeho znění, ale také na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou
oblast (viz výše uvedený rozsudek TV 2/Danmark a další v. Komise, bod 178, a citovaná judikatura).
V projednávané věci bylo v bodě 35 napadeného rozhodnutí uvedeno, že Komise přezkoumala podprogram „Coaching“ v rozsahu, v němž
stanoví maximální intenzitu podpory na 65 % pro malé podniky v oblastech čelících zvláštním problémům. Nařízení o výjimce
pro MSP přitom stanoví maximální intenzitu podpory na 50 % hrubých nákladů [článek 5 písm. a) uvedeného nařízení].
Vyjádření, kterých se dovolává spolková republika Německo, jsou podrobně rozebrána v bodech 57 až 65 napadeného rozhodnutí.
Komise v nich uvádí, že podprogram byl analyzován nejen v souvislosti s jeho slučitelností s nařízením MSP, ale rovněž na
základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES. Při této analýze Komise konstatovala, že podle jejích zkušeností intenzita podpory přesahující
50 % překračovala částku nezbytnou k podnícení podniků vynaložit předmětné náklady a že pro veškeré malé i střední podniky
bylo vhodné uplatnit jednotnou sazbu, ať už se jednalo o malé či střední podniky v podporovaných oblastech, či nikoli. Komise
uvádí, že na rozdíl od investičních podpor nemají podpory na „coaching“ přímý ani trvalý dopad na rozvoj oblasti nebo na tvorbu
zaměstnání, takže v podporovaných oblastech není nutné povolovat vyšší intenzity podpory. Komise v každém případě uvádí, že
rozlišovat mezi malými a středními podniky je možné v rámci intenzit stanovených nařízením MSP.
Tyto úvahy Komise jasně odrážejí její postup, a splňují tudíž kritéria stanovená ustálenou judikaturou pro povinnost uvést
odůvodnění připomenutá v bodě 27 výše.
U příkladu týkajícího se podpor povolených ve spolkové zemi Duryňsko je třeba vzít v úvahu upřesnění poskytnuté Komisí ohledně
doby (30 měsíců), která uplynula mezi přijetím dvou dotčených rozhodnutí. Komise mimoto oprávněně uvádí, že tyto dva případy
nelze srovnávat vzhledem ke skutečnosti, že povolené opatření podpory se nevztahovalo ke „coachingu“, a zejména vzhledem k tomu,
že nařízení o výjimce pro MSP obsahující kritéria pro posouzení uplatněná v napadeném rozhodnutí ještě nebylo k datu přijetí
rozhodnutí týkajícího se podpor spolkové zemi Duryňsko v platnosti.
Ohledně výkladu, který žalobce dává čl. 5 písm. a) nařízení o výjimce pro MSP ve spojení s bodem 11 odůvodnění nařízení, je
třeba konstatovat, že znění uvedeného bodu odůvodnění nijak nenasvědčuje tomu, že by k zaručení rozdílného zacházení s malými
a středními podniky bylo nezbytné nebo přípustné přesáhnout intenzitu podpory stanovenou nařízením MSP. Jak oprávněně uvádí
Komise, odlišit malé a střední podniky je možné, aniž se překročí hranice 50 %, jestliže podpory o takové intenzitě získají
pouze malé podniky. Komise v každém případě, jak bylo konstatováno v bodě 48 výše, nezaložila své posouzení pouze na nařízení
o výjimce pro MSP, a proto tento argument žalobce musí být zamítnut jako irelevantní.
K argumentu žalobce, podle něhož napadené rozhodnutí podněcuje k využívání nákladnější podpory (viz bod 53 výše), je třeba
uvést, že je nelogický nejen z hospodářského hlediska, ale odporuje rovněž argumentu žalobce týkajícímu se nedostatečnosti
vlastních zdrojů saských malých a středních podniků. Podnik, který nemá dostatečné finanční zdroje, si totiž mezi dvěma nabídkami
o stejné kvalitě nevybere dražší službu vzhledem ke skutečnosti, že bude povinen za ni zaplatit nejméně 50 % ceny.
Proto je namístě konstatovat, že žalobce neposkytl důkazy a informace, na jejichž základě by bylo možné dojít k závěru, že
předmětné podpory mohou být z důvodu zvláštních okolností považovány za slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES,
třebaže zjevně překračují intenzitu podpory stanovenou v nařízení o výjimce pro MSP.
Komise se tedy nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru, že vyšší intenzity podpor než intenzity stanovené
nařízením o výjimce pro MSP nelze považovat za slučitelné se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Je tedy namístě zamítnout druhou část čtvrtého důvodu v celém rozsahu.
Ke třetí části vycházející z nesprávného posouzení podprogramu „Účast na veletrzích a výstavách“ a z porušení povinnosti uvést
odůvodnění
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobce Komisi vytýká, že považovala podprogram „Účast na veletrzích a výstavách“ za neslučitelný se společným trhem v rozsahu,
v němž stanovil, že k účasti na veletrhu může být poskytnuta podpora až třikrát. Komise tento závěr založila na čl. 5 písm. b)
nařízení o výjimce pro MSP, které stanoví výjimku jen pro první účast podniku na konkrétním veletrhu či výstavě, takže opakovaná
podpora by byla neslučitelná se společným trhem.
Žalobce je toho názoru, že Komise neuplatnila svou posuzovací pravomoc, jelikož se nechala vést ustanoveními nařízení o výjimce
pro MSP, aniž jakkoli uvedla, v čem opakovaná účast na veletrzích a výstavách nevyhovovala požadavkům i v těchto výjimečných
případech. Podle žalobce použití obratu „opětné uplatnění posuzovací pravomoci by na tomto konstatování nic nezměnilo“ v bodě
67 napadeného rozhodnutí prokazuje, že Komise tuto pravomoc neuplatnila.
Žalobce rovněž uplatňuje, že Komise nesprávným způsobem vyložila pojem „podobnost trhu“. U státních podpor na výzkum a rozvoj
Komise určuje intenzitu povolené podpory ve vztahu k míře podobnosti trhu. V případě vzdálené podobnosti trhu lze připustit
100% intenzitu podpory. Odkaz na údajnou „podobnost trhu“ účastí na veletrzích a výstavách nestačí k odůvodnění omezení podpory
na jednu účast. Komise se měla vyslovit k míře podobnosti trhu účasti na veletrzích a výstavách v rámci porovnání s ostatními
situacemi, které vedly k poskytnutí podpory, aby tak uplatnila svoji posuzovací pravomoc z hlediska těchto skutečností.
Omezení podpory na jednu účast na veletrzích a výstavách rovněž není odůvodnitelné z hospodářského hlediska. Žalobce Komisi
vytýká, že nezohlednila předložené důkazy prokazující, že pouhá jedna opakovaná účast na témže veletrhu či výstavě mohla zvýšit
příležitost zviditelnit se na trhu, zejména v případě, kdy cílem takové účasti bylo proniknout na cizí trhy. Saské malé a střední
podniky obecně nemají kapitál potřebný k účasti na veletrhu či výstavě. Podpora omezená na jednu účast by tedy nestačila k dosažení
cíle podpory zamýšleného nařízením o výjimce pro MSP, kterým je přístup na potenciální trhy (bod 5 odůvodnění). Z podniků,
které se účastnily veletrhů či výstav v rámci společných německých stánků, by se jich bez podpor 60 % nezúčastnilo. Potřeba
účasti saských podniků na veletrzích a výstavách je rovněž odůvodněna znatelně nižším podílem vývozu, než je národní průměr.
Z důvodu přechodu z plánovaného hospodářství k tržnímu musely podle žalobce saské podniky překonat mnohé překážky k vstupu
na trh. Podpora účasti malých a středních podniků na zahraničních veletrzích a výstavách tedy z hlediska hospodářské politiky
představuje zásadní cíl režimu oznámených podpor, díky němuž mohly mít podniky přístup na světové trhy.
Komise podle žalobce v napadeném rozhodnutí neuvedla žádný z jím přednesených argumentů ani žádný z argumentů přednesených
Spolkovou republikou Německo, a nezohlednila ani zvláštní hospodářskou situaci Saska.
Komise argumenty předložené žalobcem zpochybňuje.
–       Závěry Tribunálu
Účastníci se rozcházejí v otázce financování opakované účasti na veletrzích a výstavách. Žalobce uvádí, že Komise neuplatnila
svou posuzovací pravomoc, když považovala financování až tří takových účastí, jak zamýšlí předmětný podprogram, za neslučitelné
se společným trhem. Žalobce rovněž tvrdí, že Komise nezdůvodnila, proč je opakované financování neslučitelné se společným
trhem i ve výjimečných případech.
V tomto ohledu je nutné uvést, že Komise uplatila kritéria obsažená v nařízení o výjimce pro MSP a dospěla k názoru, že dotčený
podprogram porušoval čl. 5 písm. b) nařízení o výjimce pro MSP a nemohl být ani považován za slučitelný se společným trhem
na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Sám žalobce odůvodnil potřebu podpory obtížností přechodu k tržnímu hospodářství v Sasku, která se odráží v nedostatečném
kapitálu potřebném pro malé a střední podniky, jakož i ve znatelně nižším podílu vývozu ve srovnání s národním průměrem. Cílem
opakované účasti na veletrzích a výstavách je podle žalobce proniknutí na zahraniční trhy.
Ohledně argumentů spojených s přechodem k tržnímu hospodářství je nutné konstatovat, že se omezují na obecné odkazy na obtížnou
hospodářskou situaci v Sasku.
Je třeba též připomenout, že podobné argumenty byly vzneseny v rámci mnohých sporů ohledně čl. 87 odst. 2 písm. c) ES, který
se týká podpor poskytovaných hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo postižených rozdělením Německa, jsou-li
potřebné k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených tímto rozdělením.
Soudní dvůr přitom tento článek vyložil restriktivně, když upřesnil, že „čl. [87] odst. 2 písm. c) [ES], aniž [je] popřena
povaha tohoto ustanovení jako výjimky i jeho kontext a cíle, které sleduje, neumožňuje plně kompenzovat hospodářské zaostávání
nových spolkových zemí, byť je jakkoli nesporné“ a že „hospodářským znevýhodněním způsobeným rozdělením Německa se rozumí
pouze znevýhodnění způsobená v některých německých oblastech izolací, která byla vyvolána zřízením fyzických hranic, jako
je přerušení komunikací či ztráta odbytišť v důsledku přerušení obchodních vztahů mezi dvěma částmi německého území“ (rozsudek
Soudního dvora ze dne 30. září 2003, Freistaat Sachsen a další v. Komise, C‑57/00 P a C‑61/00 P, Recueil, s. I‑9975, body
23 a 42).
Toto zvláštní ustanovení Smlouvy je vykládáno restriktivním způsobem a obecný odkaz na hospodářské důsledky rozdělení Německa
proto nemůže sloužit jako odůvodnění pro slučitelnost podpor, jejichž intenzita přesahuje intenzitu stanovenou v nařízení
o výjimce pro MSP, s čl. 87 odst. 3 ES.
K argumentu žalobce, podle něhož měla Komise porovnat míru podobnosti trhu veletrhů a výstav dotčených v dané věci a jiných
situací vedoucích k poskytnutí podpory, je třeba uvést, že takové srovnání není nezbytně nutné. Podobnost trhu je objektivní,
a nikoli relativní kritérium. V tomto ohledu je nutné konstatovat, že veletrhy a výstavy jsou událostmi obchodního charakteru,
kde je nabízen nejen velký výběr zboží a služeb, ale jsou rovněž doprovázeny nejrůznějšími propagačními programy a nabízejí
početné služby veřejnosti s cílem přitáhnout velké množství návštěvníků. Veletrhy a výstavy jsou proto úzce spojeny s trhem,
resp. jsou s ním zaměnitelné.
Z toho plyne, že Komise v napadeném rozhodnutí oprávněně kvalifikovala předmětná opatření jako opatření „zaměřená na trh“.
Jak Komise uvádí v bodě 66 napadeného rozhodnutí, příjemce podpory po účasti na takové události musí být s to učinit rozhodnutí
s vědomím užitečnosti opakované účasti na vlastní náklady.
Ohledně argumentů žalobce, jež se váží k nižšímu podílu vývozu, než je národní průměr, a k potřebě proniknout na mezinárodní
trhy, je třeba připomenout, že i když nařízení o výjimce pro MSP, jak je uvedeno v bodě 16 odůvodnění nařízení, obecně nevyjímá
podporu vývozu, nejsou náklady na účast na obchodních veletrzích obvykle považovány za podporu vývozu (viz bod 4 výše). Předmětné
podpory jsou tedy v zásadě slučitelné s nařízením o výjimce pro MSP. Avšak i když je zřejmé, že malé a střední podniky se
účastní veletrhů s cílem propagovat své výrobky a že tato účast jim umožňuje případně zvýšit podíl vývozu, což je v kontextu
projednávané věci možné, obecné odkazy na nízký podíl spolkové země Sasko na vývozu neodůvodňují vyšší intenzitu podpor, než
je intenzita stanovená nařízením o výjimce pro MSP.
Z toho důvodu Komise oprávněně dospěla k názoru, že vyšší intenzity podpor než intenzity stanovené nařízením o výjimce pro
MSP nelze považovat za slučitelné se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Ohledně povinnosti uvést odůvodnění je třeba připomenout, že Komise v bodech 66 a 67 napadeného rozhodnutí uvedla, že dotčený
podprogram porušoval čl. 5 písm. b) nařízení o výjimce pro MSP v tom smyslu, že vynětí se použije pouze při první účasti podniku
na daném veletrhu nebo výstavě a hrubá podpora účasti nesmí překročit 50 % nákladů. Toto omezení Komise vysvětluje potřebou
zaručit podněcující účinek podpory, jelikož po první spolufinancované účasti lze u malého či středního podniku oprávněně očekávat,
že bude s to ocenit užitečnost opakované účasti na vlastní náklady. Komise rovněž vysvětluje, že opatření zaměřené na trh,
jako je účast na veletrhu či výstavě, které překračuje 50% strop podpory, by nemělo být považováno za slučitelné se společným
trhem na základě čl. 87 odst. 3 ES.
Tyto úvahy Komise jasně odrážejí její postup, a splňují tudíž kritéria stanovená ustálenou judikaturou pro povinnost uvést
odůvodnění připomenutá v bodě 27 výše.
Je tedy namístě třetí část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout.
Ke čtvrté části vycházející z nesprávného posouzení podprogramu „Spolupráce“ a z porušení povinnosti uvést odůvodnění
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobce Komisi vytýká, že dospěla k závěru, že podprogram „Spolupráce“ stanovil provozní podpory, a musel být proto přezkoumán
ve světle pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (Úř. věst. 1998, C 74, s. 9, dále jen „pokyny“), které především vyžadují,
aby tyto podpory byly časově omezeny a postupně snižovány.
Žalobce je toho názoru, že ačkoli Komise tvrdí opak, nepředstavují propagační opatření provozní podporu, jelikož možná náhrada
nájmu kanceláří pro spolupráci či mezd zaměstnanců nenahrazuje prostředky na provoz a obecně nesnižuje běžné výdaje. Stanovená
opatření podle žalobce subvencují pouze nové a dodatečné náklady ve vztahu k externí spolupráci podniku.
V tomto ohledu je žalobce toho názoru, že Komise jednala v rozporu s vlastní zavedenou praxí, jelikož již v programu oznámeném
v roce 1992 byly podpory na „zaměstnanecké, materiální a cestovní výdaje“ subjektu, který měl zavést společné opatření a provozovny,
nahrazovány „ve spravedlivé výši“.
Žalobce je toho názoru, že cílem postupného snižování podpory je udržet podněcující charakter podpory bez vytvoření závislosti.
V projednávaném případě přitom byla podpora omezena natolik, že nemohla vytvořit žádnou závislost. Odstupňováním částek podle
něj podpora pozbývá podněcujícího charakteru.
Dále tvrdí, že Komise nikdy striktně neuplatnila bod 4. 17 pokynů, když zohledňovala další skutečnosti, které by umožnily
upustit od postupného snižování podpory.
Žalobce připomíná podmínky stanovené v bodě 16 odůvodnění a v čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení o výjimce pro MSP a uvádí, že
založení prodejního seskupení v zahraničí není totéž jako vytvoření a provozování distribuční sítě ve smyslu uvedeného nařízení,
jelikož hlavním cílem těchto prodejních seskupení bylo vyhodnotit šance na úspěch na nových trzích. Průzkum nových trhů a navázání
prvních obchodních kontaktů prostřednictvím prodejního seskupení by mělo být povoleno, jelikož propagace zavedení výrobků
se nepovažuje za vývozní podporu. „Přímý charakter“ nezbytný k existenci vývozní podpory ostatně není naplněn.
Komise se mimoto podle žalobce rovněž dopustila nesprávného posouzení, když přípustnou intenzitu podpory omezila na 50 %.
Poukázáním na argumenty rozvedené v rámci předchozích výtek žalobce zdůrazňuje, že Komise neanalyzovala zvláštnosti saského
hospodářství, které je charakteristické malými podniky. Žalobce rovněž zpochybňuje závěry Komise, podle nichž byla opatření
stanovená v rámci podprogramu „Spolupráce“ „zaměřená na trh“. Upřesňuje, že studie proveditelnosti představovaly pouze předběžné
studie určené k vyhodnocení potenciálu spolupráce.
Žalobce je toho názoru, že Komise neměla na základě své rozhodovací praxe konstatovat, že založení prodejního seskupení v zahraničí
je neslučitelné se společným trhem, protože již povolila opatření mnohem bližší distribuci v zahraničí v pravém slova smyslu,
která podporovala přímo uzavírání smluv, než jsou opatření v projednávané věci.
Ohledně vyjádření Komise v bodě 69 napadeného rozhodnutí, podle něhož má Spolková republika Německo „úplnou volnost k provedení
opatření ,Vytvoření kanceláří pro účely spolupráce v Německu‘“ jako podpory
de minimis
, žalobce tvrdí, že takový postup není vhodný, když se jedná konkrétně o propagaci spolupráce, jestliže například okruh potenciálních
příjemců, kteří chtějí spolupracovat, podléhá neustálým změnám a není obecně dostatečně známý či vymezitelný na počátku uvedené
propagace. Přístup případ od případu tedy není vhodný a Komise měla tuto otázku rovněž zvážit.
Komise zpochybňuje argumenty přednesené žalobcem.
–       Závěry Tribunálu
Hlavní argument žalobce se týká zamýšlených funkcí a činností kanceláří pro spolupráci a prodejních seskupení. Žalobce uvádí,
že uvedená seskupení je potřeba odlišit od obchodních zastoupení a že podpory stanovené předmětným podprogramem, které se
týkají kanceláří pro účely spolupráce, nelze považovat za provozní podpory.
Je třeba rovněž uvést, že účastníci řízení nepředložili faktické informace týkající se zřízení, geografického umístění, druhu
činností a výsledků dosažených kanceláří pro účely spolupráce a prodejními seskupeními.
Je však málo pravděpodobné, že by malý či střední podnik v oblasti, jež ještě trpí následky spojenými s přechodem k tržnímu
hospodářství, a kterému chybí vlastní kapitál, investoval do kanceláře pro účely spolupráce či prodejního seskupení, jejichž
činnosti se přímo netýkají získání nových trhů.
Z dokumentů poskytnutých Komisí v dodatcích k odpovědím na původní otázky Tribunálu mimoto jasně vyplývá, že cílem zakládání
takových kanceláří je propagace vývozu, jehož financování je protiprávní nejenom podle Smlouvy, ale i podle dohody WTO o subvencích
a vyrovnávacích opatřeních, jak bylo konstatováno v bodě 70 napadeného rozhodnutí.
Ohledně kvalifikace předmětných provozních podpor je namístě uvést, že získání nových trhů i úsilí setrvat na trhu jsou součástí
běžné strategie každého podniku, který usiluje o to, aby se dlouhodobě udržel na trhu. K umožnění této stálé a rozsáhlé přítomnosti
na trhu jsou přitom potřebné výdaje a státní podpory poskytnuté za tímto účelem nutně snižují běžné výdaje malých a středních
podniků. Tyto příspěvky tedy spadají do kategorie provozních podpor.
Konečně je pak v případě možnosti povolit předmětné podpory vzhledem k praxi, které se dovolává žalobce, potřeba považovat
za dostatečná upřesnění poskytnutá Komisí, zejména že platnost mapy regionálních podpor v Německu uplynula dnem 31. prosince
2003, zatímco předmětný program měl být ukončen později. Komise ostatně v předchozích rozhodnutích rovněž vysvětlila, že se
od zásady postupného snižování podpory odchyluje jen ve výjimečných případech.
Argument žalobce týkající se nařízení
de minimis
je třeba zamítnout jako irelevantní, jelikož úvahy Komise týkající se tohoto nařízení byly v napadeném rozhodnutí zmíněny
pouze podpůrně.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že Komise oprávněně dospěla k názoru, že za slučitelné s společným trhem na
základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES nelze považovat ani vyšší intenzity podpor než intenzity stanovené nařízením o výjimce
pro MSP. Komise mimoto oprávněně dospěla k názoru, že podprogram „Spolupráce“ je neslučitelný se společným trhem v rozsahu,
v němž stanoví provozní podpory.
K odůvodnění obsaženému v napadeném rozhodnutí ohledně podprogramu „Spolupráce“ a v rozsahu, v němž žalobce neuplatnil v této
otázce zvláštní argument, je třeba uvést, že Komise analyzovala odděleně podpory na zřízení a provoz kanceláří pro účely spolupráce
v Německu a podpory na zřízení prodejních seskupení uvnitř a vně Společenství. Komise zaprvé kvalifikovala podpory na zřízení
a provoz kanceláří pro účely spolupráce v Německu jako provozní podpory, které je potřeba přezkoumat ve světle pokynů a které
musejí bez výjimky splňovat všechny podmínky stanovené v pokynech, zejména v bodě 4.17. Komise dále vysvětluje, z jakých důvodů
nebyly tyto podmínky naplněny. Komise zadruhé kvalifikovala podpory na zřízení prodejních seskupení pověřených pomocí malým
a středním podnikům při průzkumech zahraničních trhů a průniku na tyto trhy jako vývozní podpory, které z působnosti nařízení
o výjimce pro MSP vyňal čl. 1 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení. Komise dodala, že maximální intenzity podpor ve výši 80 %
k propagaci opatření zaměřených na trh v rámci tohoto podprogramu porušovaly podmínky obchodování v míře odporující společnému
zájmu, a že tato stránka opatření nemohla být považována za slučitelnou se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Tyto úvahy jasně odrážejí postup Komise, a splňují tudíž kritéria stanovená ustálenou judikaturou pro povinnost uvést odůvodnění
připomenutá v bodě 27 výše.
Čtvrtou část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba zamítnout v celém rozsahu.
K páté části vycházející z nesprávného posouzení podprogramu „Podpora designu“ a z porušení povinnosti uvést odůvodnění
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobce ohledně podprogramu „Podpora designu“ tvrdí, že Komise rovněž bere jako jediné kritérium intenzitu podpor stanovenou
nařízením o výjimce pro MSP a odkazuje na argumenty rozvedené ohledně téže otázky u ostatních podprogramů. Komise podle žalobce
pochybila v tom, že neuplatnila svou posuzovací pravomoc.
Komise zpochybňuje argumenty předložené žalobcem.
–       Závěry Tribunálu
Žalobce v rámci této části nepředložil zvláštní argumenty a omezil se na odkaz na argumentaci týkající se ostatních podprogramů.
Jelikož argumenty žalobce byly v rámci předchozích částí zamítnuty, je vzhledem ke skutečnosti, že Komise považuje předmětný
podprogram za neslučitelný se společným trhem z „analogických důvodů“, jako jsou důvody uvedené u ostatních podprogramů, rovněž
třeba ohledně této části konstatovat, že Komise oprávněně dospěla k názoru, že vyšší intenzity podpor než intenzita stanovená
nařízením o výjimce pro MSP nelze považovat za slučitelné se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Ohledně odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajícího se předmětného podprogramu je namístě uvést, že Komise v bodě 41 uvedla,
že „podpory [uvedeného] podprogramu […] spadají v zásadě pod článek 5 (poradenské služby a jiné služby a činnosti) nařízení
[o výjimce pro MSP], ale jelikož tento podprogram stanoví intenzity podpory, které též překračují strop 50 % stanovený v čl. 5
[písm.] b), má Komise vážné pochybnosti o jejich slučitelnosti se společným trhem“. Komise rovněž v bodě 73 napadeného rozhodnutí
dospěla k závěru, že z obdobných důvodů, jako jsou důvody uvedené u ostatních podprogramů, odporuje podprogram „Podpora designu“
nařízení o výjimce pro MSP, a jelikož stanoví intenzitu hrubé podpory překračující 50 % na využití poradenských služeb, je
neslučitelný se společným trhem.
Bez zvláštních argumentů uplatněných žalobcem je namístě konstatovat, že výše uvedené úvahy Komise jasně odrážejí její postup,
takže splňují kritéria stanovená ustálenou judikaturou pro povinnost uvést odůvodnění připomenutá v bodě 27 výše.
Pátou část čtvrtého žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.
Vzhledem k výše uvedenému obsahuje napadené rozhodnutí jako celek analýzu slučitelnosti předmětných podprogramů se Smlouvou
a je právně dostatečně odůvodněno.
Čtvrtý důvod proto musí být zamítnut v celém rozsahu.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobu je třeba v celém rozsahu zamítnout.

K nákladům řízení
Komisi byla v rozsudku Tribunálu uložena náhrada nákladů řízení. Soudní dvůr ve svém rozsudku rozhodl, že o nákladech řízení
bude rozhodnuto později. Tribunálu tedy přísluší, aby v tomto rozsudku rozhodl o veškerých nákladech souvisejících s jednotlivými
řízeními, v souladu s článkem 121 jednacího řádu.
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobce
neměl ve věci úspěch, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Freistaat Sachsen (Německo) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení před Tribunálem i Soudním dvorem vynaložené
Evropskou komisí.
Czúcz
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. července 2011.
Podpisy.
*
* Jednací jazyk: němčina