CELEX: 62011FJ0103
Funcție publică
Personalul BEI
Hărțuire morală
Procedura de anchetă
Decizia președintelui de a nu da curs unei plângeri
Avizul comitetului de anchetă
Definirea eronată a hărțuirii morale
Caracterul intenționat al comportamentelor
Constatarea existenței unor comportamente și a unor simptome de hărțuire morală
Identificarea legăturii de cauzalitate
Absență
Incoerența avizului comitetului de anchetă
Eroare vădită de apreciere
Greșeli de serviciu
Obligația de confidențialitate
Protecția datelor cu caracter personal
Acțiune în despăgubire

Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 octombrie 2011, CG solicită, în esență, Tribunalului anularea
deciziei din 27 iulie 2011 a președintelui Băncii Europene de Investiții (BEI sau denumită în continuare „Banca”) de a nu
da curs plângerii sale pentru hărțuire morală și obligarea Băncii la repararea prejudiciilor materiale și morale pe care aceasta
apreciază că le‑a suferit ca urmare a nelegalității deciziei din 27 iulie 2011, a hărțuirii pe care pretinde că a suferit‑o
și a greșelilor de serviciu imputabile Băncii.

Cadrul juridic
Potrivit articolului 308 TFUE, statutele Băncii sunt stabilite printr‑un protocol anexat la acest tratat și la Tratatul UE,
din care face parte integrantă.
Articolul 7 alineatul (3) litera (h) din Protocolul nr. 5 privind statutele Băncii prevede aprobarea de către Consiliul guvernatorilor
a regulamentului intern al Băncii. Acest regulament a fost aprobat la 4 decembrie 1958 și a suferit mai multe modificări.
Acesta prevede că regulamentele referitoare la personalul Băncii sunt adoptate de Consiliul de administrație.
La 20 aprilie 1960, Consiliul de administrație a adoptat regulamentul personalului Băncii. În versiunea aplicabilă litigiului,
articolul 14 din regulamentul personalului prevede că personalul Băncii se compune din trei categorii de agenți, potrivit
funcției exercitate: prima categorie privește personalul de conducere și regrupează două funcții, funcția „[c]adru de conducere”
și „[f]uncția C”; a doua categorie privește personalul de concepție și regrupează trei funcții, „[f]uncția D”, „[f]uncția
E” și „[f]uncția F”; a treia categorie se referă la personalul de execuție și se compune din patru funcții.
Articolul 41 din regulamentul personalului prevede:
„Diferendele de orice natură de ordin individual dintre Bancă și membrii personalului acesteia sunt judecate de Curtea de
Justiție [a Uniunii Europene].
[…]”
Codul de conduită al personalului Băncii, astfel cum a fost aprobat la 1 august 2006 de către Consiliul de administrație al
Băncii (denumit în continuare „codul de conduită”), prevede la articolul 3.6, intitulat „Demnitatea la locul de muncă”:
„Nicio formă de hărțuire sau de intimidare nu este acceptabilă. Orice victimă a unei hărțuiri sau a unei intimidări poate,
în conformitate cu politica Băncii în ceea ce privește demnitatea la locul de muncă, să comunice acest lucru directorului
[departamentului de resurse umane], fără să i se poată reproșa acest lucru. Banca are obligația să dea dovadă de solicitudine
în privința persoanei în cauză și să îi propună sprijinul său.
3.6.1 Hărțuirea psihologică
Este vorba despre repetarea, într‑o perioadă destul de lungă, a unor afirmații, atitudini sau acțiuni ostile sau deplasate,
exprimate sau manifestate de unul sau mai mulți membri ai personalului față de un alt membru al personalului. O observație
nepoliticoasă, o dispută însoțită de cuvinte dezagreabile formulate într‑un moment de indispoziție nu sunt semnificative pentru
hărțuirea psihologică. În schimb, accese de furie regulate, ofense, observații nepoliticoase sau aluzii jignitoare, repetate
în mod regulat, timp de săptămâni sau de luni, sunt, fără nicio îndoială, dovada unei hărțuiri la locul de muncă.
[…]”
În 2003, Banca a prevăzut Politica în materia demnității la locul de muncă avută în vedere la articolul 3.6 din codul de conduită
(denumită în continuare „politica”). Articolul 2.1 din politică, intitulat „Definiții: intimidare și hărțuire: despre ce este
vorba?”, prevede:
„[Codul de conduită] prevede, la punctul 3.6, că hărțuirea nu este acceptabilă și conține câteva definiții ale hărțuirii.
Nu există o singură definiție a hărțuirii, dat fiind că hărțuirea și intimidarea pot lua fiecare numeroase forme. Fizice sau
verbale, manifestările acestora se exercită adeseori în timp, chiar dacă se pot produce incidente punctuale serioase. Faptul
că comportamentul în discuție este intenționat sau neintenționat nu este relevant. Principiul determinant este că hărțuirea
și intimidarea sunt comportamente indezirabile și inacceptabile care aduc atingere stimei de sine și încrederii în sine a
celui care face obiectul acestora.
[…]”
Politica instituie două proceduri interne prin care se urmărește examinarea cazurilor de intimidare și de hărțuire, și anume,
pe de o parte, o procedură informală, prin care membrul personalului în cauză caută o soluție amiabilă la problemă, și, pe
de altă parte, o procedură formală de anchetă, prin care acesta depune oficial o plângere, care este examinată de un comitet
de anchetă compus din trei persoane. Acest comitet de anchetă este însărcinat cu efectuarea unei anchete obiective și independente
și cu emiterea unui aviz cu o recomandare motivată pentru președintele Băncii, care decide în final cu privire la măsurile
care urmează să fie luate.
În ceea ce privește procedura de anchetă, politica dispune:
„Agentul aduce cauza, verbal sau în scris, în atenția [directorului departamentului de resurse umane]. În cazul în care acesta
consideră că nu este vorba despre un caz imediat și clar de recurgere la sancțiuni disciplinare și că, având în vedere circumstanțele
care o însoțesc, cauza poate fi calificată drept hărțuire, agentul în cauză poate iniția procedura de anchetă după cum urmează:
1.      Acesta solicită oficial [directorului departamentului de resurse umane], în scris, să deschidă o procedură de anchetă, indicând
obiectul plângerii și identitatea autorului sau a autorilor prezumați ai hărțuirii.
2.      [Directorul departamentului de resurse umane], în acord cu reprezentanții personalului, propune [p]reședintelui [Băncii] componența
comitetului și stabilește o dată pentru începerea anchetei, în termen de maximum 30 de zile calendaristice de la primirea
plângerii.
3.      [Directorul departamentului de resurse umane] confirmă de îndată primirea notei agentului în cauză, confirmându[‑i] [astfel]
deschiderea unei proceduri de anchetă. Pe de altă parte, acesta:
(a)      solicită agentului în cauză să își prezinte plângerea în cadrul unui memorandum […];
[…]
(c)       arată că, după primirea memorandumului menționat mai sus, autorul prezumat al hărțuirii va fi informat cu privire la obiectul
plângerii și va obține informațiile necesare în această privință, dar că nu va primi o copie a memorandumului;
[…]
(e)      informează [reclamantul] că se va aminti autorului prezumat al hărțuirii că [reclamantul] nu trebuie chemat în justiție niciun
moment și că plângerea trebuie examinată în mod strict confidențial și de o parte și de cealaltă (notă care va fi datată și
transmisă [directorului departamentului de resurse umane] cu confirmare de primire);
[…]
4.      Atunci când a fost primit memorandumul [reclamantului], [directorul departamentului de resurse umane]:
(a)      adresează fără întârziere o notă autorului prezumat al hărțuirii, precizând obiectul plângerii și orice informație necesară,
și îi solicită să îi trimită în termen de [zece] zile, în plic confidențial, un răspuns scris însoțit, dacă dorește acest
lucru, de documente justificative sau de probe;
[…]
(c)      amintește autorului prezumat al hărțuirii că reclamantul nu trebuie chemat în justiție niciun moment și că plângerea trebuie
examinată în mod strict confidențial și de o parte și de cealaltă (notă care va fi datată și transmisă [directorului departamentului
de resurse umane] cu confirmare de primire).
[…]”
În ceea ce privește audierea, politica are următorul cuprins:
„Audierea are drept obiectiv să stabilească mai precis ceea ce s‑a întâmplat și să adune fapte care vor permite să se redacteze
o recomandare motivată. […]
[…] Comitetul are posibilitatea să adopte modul de a proceda pe care îl consideră adecvat. În general, audierea se prezintă
sub forma unei serii de întâlniri separate, efectuate după cum urmează:
–        mai întâi [reclamantul;]
–        martorii eventual citați de [reclamant;]
–        autorul prezumat al hărțuirii [;]
–        martorii eventual citați de autorul prezumat al hărțuirii[;]
[…]”
În ceea ce privește rezultatul anchetei, politica prevede:
„Atunci când toate părțile vor fi fost audiate și toate celelalte investigații corespunzătoare eventuale vor fi fost efectuate,
comitetul ar trebui să fie în măsură să delibereze și să propună o recomandare motivată. Acesta nu are putere de decizie.
Comitetul poate exprima diferite recomandări prin care se urmărește:
[…]
–        să fie inițiată procedura disciplinară [în privința autorului prezumat al hărțuirii].
[…]”
În ceea ce privește decizia finală adoptată de președintele Băncii, politica dispune:
„Decizia [p]reședintelui [Băncii] trebuie să precizeze măsurile eventuale care trebuie luate, precum și calendarul care se
referă la acestea; poate fi vorba, de exemplu, despre:
–        punerea în aplicare a unei proceduri disciplinare [privind autorul prezumat al hărțuirii];
[…]”
Conform anexei I la politică, aceasta trebuie coroborată cu codul de conduită și cu regulamentul personalului Băncii.

Situația de fapt
Reclamanta a fost angajată de Bancă la 16 iulie 1998 în funcția E din categoria personalului de concepție.
La 1 aprilie 2001, reclamanta a fost promovată în funcția D gradul 1 din categoria personalului de concepție.
În perioada cuprinsă între 1 iulie 2001 și 1 ianuarie 2008, reclamanta a fost subordonată ierarhic domnului Y, mai întâi în
cadrul unui proiect, apoi în cadrul Direcției generale (DG) pentru gestionarea riscurilor (denumită în continuare „DG Gestionarea
riscurilor”), în acest timp ea ocupând postul de șef al unității „Riscul valutar” din cadrul departamentului privind riscul
financiar, al cărui director era domnul Y. În cadrul acestor atribuții, reclamanta lucra de asemenea în strânsă colaborare
cu domnul X, director al departamentului privind riscul de credit din cadrul DG Gestionarea riscurilor.
La 1 ianuarie 2008, reclamanta a fost numită șef al diviziei „Coordonare” (denumită în continuare „divizia de coordonare”)
din cadrul DG Gestionarea riscurilor și a fost promovată în funcția C din categoria personalului de conducere. La acea dată,
directorul general al DG Gestionarea riscurilor îi avea în subordine directă pe domnii X și Y, director al departamentului
privind riscul de credit și, respectiv, director al departamentului privind riscul financiar, precum și pe reclamantă. La
data introducerii acțiunii, reclamanta ocupa încă acest post.
În perioada 23 ianuarie-8 martie 2008, reclamanta a fost în concediu medical, iar în perioada 9 martie-28 iulie 2008, în concediu
de maternitate; în continuare, până la 12 septembrie 2008, aceasta a beneficiat de concediul anual.
În raportul de evaluare a reclamantei privind anul 2008, evaluatorul a apreciat că performanța sa fusese conform tuturor așteptărilor
și reclamantei i s‑a atribuit o primă.
În raportul de evaluare a reclamantei privind primul semestru al anului 2009, evaluatorul a concluzionat că performanța reclamantei
fusese foarte bună. Reclamanta a obținut o majorare a salariului de trei minitrepte și prime.
La 1 mai 2010, directorul general al DG Gestionarea riscurilor a fost numit pe un alt post în cadrul Băncii. Domnul X a fost
numit director general provizoriu al DG Gestionarea riscurilor pentru restul anului 2010 și până la 30 martie 2011. În această
perioadă, fostul său post de director al departamentului privind riscul de credit a fost ocupat temporar de domnul Z.
Reclamanta și domnii X și Y au candidat toți trei pentru postul de director general al DG Gestionarea riscurilor, iar reclamanta,
la rândul său, și‑a depus de asemenea candidatura la postul de director al departamentului privind riscul de credit. Nici
candidaturile domnilor X și Y, nici cele ale reclamantei nu au avut un rezultat favorabil.
Începând cu 4 mai 2010, reclamanta a beneficiat de un concediu medical de lungă durată. Ținând seama de absența sa, unele
dintre responsabilitățile acesteia ca șef al diviziei de coordonare au fost redistribuite, în special domnilor X, Y și Z.
La 28 iunie 2010, medicul curant al reclamantei a certificat, la cererea acesteia, că starea sa de sănătate necesita repaus
în poziție orizontală, dar că aceasta era aptă să lucreze de la domiciliu în cazul în care poziția alungită sau semișezândă
ar fi păstrată, și acest lucru pentru o perioadă, la data certificatului medical, nedeterminată. Pe baza acestui certificat,
reclamanta a solicitat să i se permită să lucreze la domiciliu, sub regimul de muncă la distanță. Banca a acceptat această
cerere de muncă la distanță, precizând totodată că statutul reclamantei rămânea cel al unei persoane aflate în concediu medical.
La începutul lunii septembrie 2010, reclamanta a solicitat autorizarea din partea medicului de medicina muncii al Băncii de
a veni să lucreze o jumătate de zi pe săptămână la sediul Băncii și de a continua să lucreze sub regimul de muncă la distanță.
Această cerere a fost acceptată.
La 15 decembrie 2010 a fost numit un nou director general al DG Gestionarea riscurilor, care și‑a început mandatul la 1 aprilie
2011.
Pentru perioada cuprinsă între 8 februarie și 3 aprilie 2011, reclamantei i s‑a permis să lucreze cu jumătate de normă pentru
motive medicale.
La 18 februarie 2011, conform politicii, reclamanta a introdus o cerere de deschidere a unei proceduri de anchetă referitoare
la domnii X și Y, după ce recursese la procedura informală. În această cerere, reclamanta afirma că, începând cu luna iunie
2010 în ceea ce îl privește pe domnul X și cu luna septembrie 2008 în ceea ce îl privește pe domnul Y, aceștia săvârșiseră
față de ea acte de intimidare și de hărțuire care constau în principal, în primul rând, în dezinformare și o reținere de informații
având ca obiectiv reducerea eficacității muncii sale, în al doilea rând, o „neutralizare” prin diluarea și/sau reducerea rolului
și a responsabilităților sale, în al treilea rând, o denigrare publică, precum și umiliri publice și/sau private și, în al
patrulea rând, îndepărtarea sa din cercul colegilor săi prin excluderea ei din schimburile de informații legate de muncă.
Prin scrisoarea din 22 februarie 2011, Banca a reacționat la scrisoarea reclamantei din 18 februarie 2011.
Prin scrisoarea directorului departamentului de resurse umane din 28 februarie 2011, reclamanta a fost informată cu privire
la deschiderea procedurii de anchetă și a fost invitată să își prezinte plângerea în cadrul unui memorandum. În scrisoare
se arăta că, după primirea acestui memorandum, autorii prezumați ai hărțuirii vor fi informați cu privire la obiectul plângerii,
că aceștia vor primi copia memorandumului pentru a asigura conservarea dreptului la apărare și că, în condiții de reciprocitate
și în temeiul aceluiași principiu, reclamanta va primi copia răspunsurilor celor doi autori prezumați ai hărțuirii. Scrisoarea
preciza de asemenea că se va aminti acestora că reclamanta nu va trebui să fie în niciun moment chemată în justiție și că
plângerea va trebui examinată în mod strict confidențial și de o parte, și de cealaltă.
Prin memorandumul din 14 martie 2011, reclamanta a descris comportamentele de hărțuire și de intimidare pe care cei doi autori
prezumați ai hărțuirii le‑ar fi avut în privința sa. Documente care trebuie să probeze realitatea plângerii sale erau atașate
în anexele la acest memorandum. Mai multe dintre aceste anexe conțineau date referitoare la sănătatea reclamantei, inclusiv
certificate medicale, în special cu privire la incapacitatea de muncă, și schimburi de mesaje.
Prin scrisoarea din 16 martie 2011, directorul departamentului de resurse umane a confirmat primirea memorandumului din 14
martie 2011 și a informat‑o pe reclamantă despre faptul că, la aceeași dată, memorandumul respectiv fusese comunicat domnilor
X și Y. Nu se contestă de către părți faptul că documentele justificative anexate la memorandumul din 14 martie 2011 au fost
de asemenea comunicate.
Prin memorandumurile respective din 28 martie 2011, domnii X și Y au depus răspunsurile lor la memorandumul reclamantei, care
a primit copia acestor memorandumuri.
În perioada 4 aprilie-8 iulie 2011, reclamanta a fost absentă, aflându‑se în concediu medical. În continuare, aceasta și‑a
reluat activitatea cu o jumătate de normă din motive terapeutice și a fost reintegrată în postul său cu normă întreagă la
1 septembrie 2011.
Prin scrisoarea din 6 aprilie 2011 adresată directorului departamentului de resurse umane, reclamanta a contestat comunicarea
către autorii prezumați ai hărțuirii a memorandumului său din 14 martie 2011 și a anexelor la acesta în întregime, în condițiile
în care aceste anexe conțineau numeroase date confidențiale cu caracter personal, referitoare în special la sănătatea sa.
Prin scrisoarea din 11 aprilie 2011, directorul departamentului de resurse umane i‑a răspuns subliniind în special că dispozițiile
politicii cu privire la procedura de anchetă erau în curs de revizuire în ceea ce privește transmiterea documentelor între
părți pentru a menține dreptul la apărare și a le asigura conformitatea cu noile linii directoare ale Autorității Europene
pentru Protecția Datelor (AEPD).
Prin e-mailurile din 28 aprilie 2011, departamentul de resurse umane a atras atenția fiecărui autor prezumat al hărțuirii
asupra faptului că, printre documentele trimise la 16 martie 2011, figurau documente medicale pe care reclamanta le depusese
în cadrul procedurii de anchetă și le‑a solicitat să examineze aceste date medicale în condițiile cele mai stricte de confidențialitate.
La 2 mai 2011, comitetul de anchetă, desemnat de președintele Băncii, i‑a audiat pe reclamantă, precum și pe domnii X și Y.
Martorii a căror convocare fusese solicitată de reclamantă în fața comitetului de anchetă au refuzat, cu excepția unei persoane,
să se prezinte în fața comitetului. După ce a audiat martorii indicați de domnul X, precum și persoanele cărora, din proprie
inițiativă, dorise să le adreseze întrebări, comitetul de anchetă a decis să nu insiste să audieze martorii indicați de reclamantă.
La 11 iulie 2011, comitetul de anchetă a emis un aviz (denumit în continuare „avizul comitetului de anchetă”). În ceea ce
îl privește pe domnul X, comitetul de anchetă a concluzionat că nu a putut „constata o atitudine abuzivă și intenționată care
putea fi calificat[ă] drept hărțuire din partea [sa]”, iar referitor la domnul Y, după ce a constatat că anumite comportamente
denunțate de reclamantă erau adevărate, comitetul de anchetă nu s‑a pronunțat cu privire la problema dacă aceste comportamente
constituiau hărțuire morală. În avizul respectiv, comitetul de anchetă a formulat o serie de recomandări în atenția Băncii.
Prin scrisoarea din 27 iulie 2011, președintele Băncii a informat reclamanta că, având în vedere avizul comitetului de anchetă,
a decis să nu dea curs pe cale administrativă plângerii acesteia (în continuare, „decizia din 27 iulie 2011”). În această
scrisoare, președintele Băncii a precizat că directorul departamentului de resurse umane era la dispoziția reclamantei pentru
a discuta cu privire la un eventual transfer al acesteia la controlorul financiar al Băncii.
În luna august 2011, la o dată neprecizată, reclamanta a introdus la AEPD o reclamație cu privire la prelucrarea datelor sale
cu caracter personal de către serviciile Băncii în cadrul procedurii de anchetă. AEPD a inițiat o anchetă, însă a suspendat‑o,
la 2 februarie 2012, până la pronunțarea unei hotărâri definitive a instanței Uniunii în prezenta cauză.
Prin scrisoarea din 25 august 2011, reclamanta a adresat Băncii o cerere de despăgubire prin care solicita repararea prejudiciului
cauzat de nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011 și de comportamente culpabile în privința sa începând din septembrie 2008,
care constituie greșeli de serviciu.
Prin scrisoarea din 1 septembrie 2011, președintele Băncii a respins cererea de despăgubire (denumită în continuare „decizia
din 1 septembrie 2011”).
Prin scrisoarea din 21 decembrie 2011, președintele Băncii a solicitat fostului director general al DG Gestionarea riscurilor
să examineze posibilitatea de a o transfera pe reclamantă într‑o altă direcție.
Prin scrisoarea din 2 februarie 2012 adresată AEPD, Banca a răspuns la câteva întrebări adresate de AEPD.

Concluziile părților și procedura
În cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea concluziei finale a avizului comitetului de anchetă în măsura în care prin aceasta s‑a reținut lipsa faptelor care
pot fi calificate drept hărțuire în ceea ce o privește;
–        anularea deciziei din 27 iulie 2011;
–        constatarea faptului că a fost și este victima unor fapte de hărțuire;
–        somarea Băncii să pună capăt acestei hărțuiri;
–        anularea deciziei din 1 septembrie 2011;
–        constatarea existenței unor greșeli de serviciu imputabile Băncii;
–        stabilirea răspunderii Băncii în ceea ce privește nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011, a faptelor de hărțuire a căror
victimă a fost, precum și a greșelilor de serviciu imputabile Băncii;
–        obligarea Băncii la repararea prejudiciilor fizice, morale și materiale, trecute și viitoare, cauzate reclamantei ca urmare
a nelegalității deciziei din 27 iulie 2011, a hărțuirii morale la care a fost supusă și a greșelilor de serviciu imputabile
Băncii, fiind necesar ca despăgubirea să fie majorată cu dobânzi moratorii:
–        în ceea ce privește nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011:
–        cu privire la prejudiciul material reprezentat de pierderea de remunerație: 113 100 de euro;
–        cu privire la prejudiciul moral: 50 000 de euro;
–        în ceea ce privește hărțuirea morală la care a fost supusă:
–        cu privire la prejudiciul material reprezentat de pierderea de remunerație și de daunele cauzate carierei profesionale: 132 100
euro;
–        cu privire la prejudiciul moral: 50 000 de euro;
–        cu privire la cheltuielile generate: 13 361,93 euro;
–        în ceea ce privește greșelile de serviciu imputabile Băncii:
–        cu privire la încălcarea de către Bancă a obligației sale de confidențialitate și de protecție a datelor: 10 000 de euro;
–        cu privire la incidentul referitor la audierea martorilor: 40 000 de euro;
–        ca măsură de cercetare judecătorească, dispunerea și procedarea la audierea martorilor, astfel cum s‑a precizat în propunerea
de probe anexată la cererea introductivă;
–        ca măsură de cercetare judecătorească, dispunerea unei expertize pentru a constata întinderea prejudiciilor sale materiale
și morale ca urmare a nelegalității deciziei din 27 iulie 2011, a hărțuirii morale la care a fost supusă și a greșelilor de
serviciu imputabile Băncii și al căror obiect este expus mai pe larg în propunerea de probe anexată la cererea introductivă;
–        obligarea Băncii la plata cheltuielilor de judecată ocazionate de procedură.
În memoriul în apărare, Banca solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca inadmisibilă și/sau ca nefondată;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin scrisoarea primită la grefa Tribunalului la 31 ianuarie 2012, AEPD a formulat o cerere de intervenție în susținerea concluziilor
reclamantei.
Prin Ordonanța președintelui Camerei a doua a Tribunalului din 24 aprilie 2012, a fost admisă cererea de intervenție formulată
de AEPD. Memoriul în intervenție al AEPD a fost primit la grefa Tribunalului la 1 iunie 2012. AEPD precizează în acest memoriu
că a formulat o cerere de intervenție numai în susținerea concluziilor reclamantei care necesită o analiză a normelor de protecție
a datelor prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind
protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare
și privind libera circulație a acestor date (JO 2001, L 8, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 142). Prin memoriile din
22 iunie 2012 și, respectiv, din 2 iulie 2012, reclamanta și Banca au depus observații cu privire la cererea de intervenție
a AEPD. Banca a solicitat respingerea concluziilor prezentate de AEPD și obligarea AEPD la plata cheltuielilor de judecată
pe care cererea sa de intervenție i le‑ar fi generat.
Prin scrisoarea din 30 martie 2012 adresată Tribunalului, reclamanta a reproșat faptul că unul dintre agenții care reprezintă
Banca în prezenta cauză ar fi contactat prin telefon una dintre persoanele pe care reclamanta le propusese ca martori în propunerea
de probe anexată la cererea sa introductivă pentru a afla dacă intenționa să depună mărturie în fața Tribunalului în favoarea
reclamantei. În urma acestei contactări, persoana în cauză ar fi precizat unui coleg al reclamantei că nu intenționa să depună
mărturie de teama represaliilor.
Prin scrisoarea din 4 mai 2012, Banca a depus observații cu privire la scrisoarea reclamantei din 30 martie 2012.
Prin scrisorile grefei din 17 ianuarie 2014, părțile au fost invitate să răspundă la măsurile de organizare a procedurii.
Acestea au dat curs în mod corespunzător acestei invitații. În răspunsul său, reclamanta a efectuat o reevaluare a prejudiciului
material pe care consideră că l‑a suferit și a arătat că se ridică în prezent la 218 800 de euro.
În ședință, reclamanta a renunțat la primul și la al patrulea capăt de cerere. De asemenea, aceasta a solicitat Tribunalului
să analizeze împreună al șaptelea și al optulea capăt de cerere.

Cu privire la admisibilitate
I –
Cu privire la al treilea capăt de cerere, în vederea constatării unor fapte de hărțuire
Reclamanta solicită Tribunalului să constate că a fost și este încă victima unei hărțuiri morale.
Potrivit jurisprudenței constante, nu revine totuși instanței Uniunii sarcina de a efectua constatări de principiu (Hotărârea
De Nicola/BEI, T‑120/01 și T‑300/01, EU:T:2004:367, punctul 136, și Hotărârea De Nicola/BEI, T‑264/11 P, EU:T:2013:461, punctul
63).
Rezultă că concluziile privind constatarea hărțuirii sunt inadmisibile și trebuie respinse. Dat fiind că reclamanta a solicitat
Tribunalului să adopte măsuri de cercetare judecătorească având ca obiect audierea martorilor, în scopul de a‑i permite să
constate această hărțuire, nu este necesar să se adopte astfel de măsuri și nici să se adopte o poziție cu privire la incidentul
de procedură denunțat de reclamantă în scrisoarea din 30 martie 2012.
II –
Cu privire la al cincilea capăt de cerere, privind anularea deciziei din 1 septembrie 2011
Prin decizia din 1 septembrie 2011, președintele Băncii a respins cererea de despăgubire pe care reclamanta i‑a adresat‑o
la 25 august 2011 pentru a obține repararea prejudiciilor pe care considera că le‑a suferit ca urmare a nelegalității deciziei
din 27 iulie 2011 și a comportamentelor culpabile ale Băncii în ceea ce o privește începând cu luna septembrie 2008, care
constituiau greșeli de serviciu.
Or, Tribunalul constată că, în prezenta acțiune, reclamanta formulează concluziile în despăgubire pentru a obține repararea
acelorași prejudicii.
În aceste condiții, nu este necesar să se pronunțe în mod autonom cu privire la concluziile privind anularea deciziei din
1 septembrie 2011 (a se vedea Hotărârea Verheyden/Comisia, F‑72/06, EU:F:2009:40, punctul 30).
III –
Cu privire la al șaselea capăt de cerere, privind constatarea greșelilor de serviciu imputabile Băncii
Reclamanta solicită Tribunalului să constate că Banca a săvârșit mai multe greșeli de serviciu în ceea ce o privește.
Tribunalul observă totuși că, în cadrul concluziilor sale în despăgubire, reclamanta solicită, printre altele, ca Tribunalul
să oblige Banca la repararea prejudiciilor pe care aceste greșeli de serviciu i le‑ar fi cauzat. În consecință, concluziile
privind constatarea greșelilor de serviciu constituie concluzii autonome care urmăresc în realitate să determine Tribunalul
să recunoască temeinicia anumitor argumente invocate în susținerea acțiunii sale în despăgubire. Or, potrivit jurisprudenței
constante, astfel de concluzii trebuie respinse ca inadmisibile pentru că nu revine Tribunalului sarcina să facă declarații
în drept (Hotărârea A/Comisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, punctul 83, Ordonanța Marcuccio/Comisia, F‑87/07, EU:F:2008:135, punctul
36).
În consecință, concluziile privind constatarea greșelilor de serviciu imputabile Băncii trebuie respinse ca inadmisibile.

Cu privire la concluziile în anulare și la concluziile în despăgubire
I –
Cu privire la concluziile privind anularea deciziei din 27 iulie 2011
A –
Argumentele părților
Reclamanta arată că decizia din 27 iulie 2011 este afectată de o eroare vădită de apreciere și ar trebui anulată. În această
privință, reclamanta afirmă că avizul comitetului de anchetă conține, pe de o parte, constatări alarmante care ar fi necesitat
ca președintele Băncii să ia măsuri, în special pentru a asigura încetarea hărțuirii, în loc să decidă clasarea plângerii
sale. Astfel, avizul comitetului de anchetă ar fi evidențiat existența unor fapte de denigrare și de umiliri publice în privința
reclamantei, precum și izolarea și excluderea acesteia din cercul colegilor săi. În plus, potrivit avizului respectiv, domnul
Y ar fi îndepărtat‑o în mod deliberat de pe postul său. Pe de altă parte, avizul comitetului de anchetă ar conține recomandarea
de a schimba repartizarea reclamantei în interesul acesteia și de a o reintegra pe un post de șef de divizie care să îi ofere
perspective reale de promovare. În consecință, reclamanta consideră că președintele Băncii a săvârșit o eroare vădită de apreciere
atunci când, pe baza avizului comitetului de anchetă, a adoptat decizia din 27 iulie 2011 și atunci când, procedând astfel,
a refuzat să dea curs pe cale administrativă plângerii sale, să adopte măsurile necesare pentru a pune capăt hărțuirii la
care era supusă, să o repună în funcția sa sau să îi schimbe repartizarea într‑un post echivalent.
Banca răspunde că decizia din 27 iulie 2011 nu este în contradicție cu avizul comitetului de anchetă, întrucât ambele acte
ar constata inexistența unor fapte de hărțuire morală împotriva reclamantei. Pe de altă parte, respectând pentru acest motiv
recomandările comitetului de anchetă, președintele Băncii ar fi invitat‑o pe reclamantă, în decizia din 27 iulie 2011, să
aibă în vedere un transfer într‑o altă direcție a Băncii.
B –
Aprecierea Tribunalului
Se adresează Tribunalului întrebarea dacă președintele Băncii a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când, având în
vedere avizul comitetului de anchetă, a adoptat decizia din 27 iulie 2011. Menținând totodată efectul util care trebuie recunoscut
marjei de apreciere a președintelui Băncii, Tribunalul a precizat deja că o eroare este vădită atunci când poate fi percepută
cu ușurință și iese în evidență din perspectiva criteriilor de care este condiționată exercitarea puterii decizionale în discuție
(Hotărârea Canga Fano/Consiliul, F‑104/09, EU:F:2011:29, punctul 35, confirmată în recurs prin Hotărârea Canga Fano/Consiliul,
T‑281/11 P, EU:T:2013:252, punctul 127).
Tribunalul observă că în avizul comitetului de anchetă se precizează că comitetul respectiv este chemat să „analizeze dacă
[reclamanta] a făcut obiectul unei hărțuiri și al unei intimidări din partea [domnilor X și Y], subînțelegându‑se că [comitetul
de anchetă] privește hărțuirea morală ca fiind orice conduită abuzivă care se manifestă durabil, repetitiv sau sistematic
prin comportamente, cuvinte, acte, gesturi și înscrisuri care sunt intenționate și care aduc atingere personalității, demnității
sau integrității fizice sau psihice a unei persoane”. Comitetul de anchetă continuă arătând că „[e]lementul esențial pentru
a stabili dacă are sau nu are loc o hărțuire morală este o atitudine abuzivă și intenționată din partea persoanelor identificate
de reclamant” și că „a depus, așadar, eforturi să analizeze criticile [reclamantei] prin prisma acestor criterii”.
În această privință, Tribunalul constată că articolul 3.6.1 din codul de conduită definește hărțuirea morală ca „repetarea,
într‑o perioadă destul de lungă, a unor cuvinte, atitudini sau acțiuni ostile sau deplasate, exprimate sau manifestate de
unul sau de mai mulți membri ai personalului față de un alt membru al personalului”. Această dispoziție din Codul de conduită
trebuie coroborată cu dispoziția politicii, în speță articolul 2.1 din aceasta, care prevede definiția hărțuirii și potrivit
căreia aspectul dacă „comportamentul în discuție este intenționat sau neintenționat nu este relevant. Principiul determinant
este că hărțuirea și intimidarea sunt comportamente indezirabile și inacceptabile care aduc atingere respectului de sine și
încrederii în sine a celui care face obiectul acestora”.
O dublă concluzie se poate deduce, așadar, din modul de redactare a articolului 2.1 din politică coroborat cu articolul 3.6.1
din codul de conduită. Pe de o parte, cuvintele, atitudinile sau acțiunile prevăzute la articolul 3.6.1 din codul de conduită
trebuie să aibă drept efect afectarea respectului de sine și a încrederii în sine a victimei. Pe de altă parte, în măsura
în care nu se impune ca respectivele comportamente să fie intenționate, nu este necesar să se stabilească faptul că aceste
cuvinte, aceste atitudini sau aceste acțiuni au fost săvârșite cu intenția de a aduce atingere demnității unei persoane. Cu
alte cuvinte, poate exista hărțuire morală fără să fie necesar să se demonstreze că autorul hărțuirii a urmărit, prin cuvintele,
atitudinile sau acțiunile sale, să afecteze în mod deliberat victima. Prin urmare, va exista o hărțuire morală, în sensul
articolului 2.1 din politică coroborat cu articolul 3.6.1 din codul de conduită, atunci când cuvintele, atitudinile sau acțiunile,
din moment ce au fost formulate sau săvârșite, au condus în mod obiectiv la o atingere adusă respectului de sine și încrederii
în sine a unei persoane.
Întrebată în cadrul ședinței cu privire la definiția hărțuirii morale, Banca a confirmat că, pentru ca un comportament să
poată fi considerat că ar constitui o hărțuire morală în sensul articolului 2.1 din politică coroborat cu articolul 3.6.1
din codul de conduită, acesta trebuie să fie de natură „abuzivă și intenționată”, astfel cum este reluat de comitetul de anchetă
în avizul său.
Această afirmație nu poate fi considerată însă fondată întrucât, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 69 din prezenta
hotărâre și în conformitate cu articolul 2.1 din politică, nu se impune ca respectivul comportament să fi fost săvârșit în
mod intenționat.
Banca a mai susținut în ședință că este necesar să se distingă între intenționalitatea „obiectivă” și intenționalitatea „subiectivă”
a autorului prezumat al hărțuirii și că, prevăzând că problema dacă comportamentul în discuție este intenționat sau neintenționat
nu este pertinentă, politica urmărește să indice că este cerută numai intenționalitatea obiectivă a autorului prezumat al
hărțuirii, dat fiind că prezența unei intenționalități subiective în ceea ce îl privește nu este necesară. Or, acest argument
nu poate fi admis, întrucât modul de redactare a articolului 2.1 din politică nu permite să se facă o astfel de distincție.
Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se constate că noțiunea de hărțuire morală reținută în avizul comitetului
de anchetă și reluată la punctul 67 din prezenta hotărâre este mai restrânsă decât cea stabilită la articolul 2.1 din politică
coroborat cu articolul 3.6.1 din codul de conduită și că aceasta nu este, așadar, conformă cu reglementarea aplicabilă agenților
Băncii.
Pentru a avea o imagine completă, Tribunalul va examina dacă, în pofida faptului că s‑a întemeiat pe o noțiune eronată a hărțuirii
morale, comitetul de anchetă a analizat totuși dacă domnii X și Y au adoptat efectiv comportamentele reproșate de reclamantă,
pentru a evalua în continuare, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă aceste comportamente au determinat în mod obiectiv o
atingere adusă personalității psihice a reclamantei, caz în care aceste comportamente ar constitui hărțuire.
În această privință, Tribunalul observă că mai multe fragmente din avizul comitetului de anchetă demonstrează că acesta s‑a
limitat să analizeze dacă autorii prezumați ai hărțuirii adoptaseră o atitudine „abuzivă și intenționată” împotriva reclamantei.
Astfel, comitetul de anchetă afirmă că domnul Y „este […] perceput ca un om ambițios care are viziuni cu privire la viitorul
său profesional și care este descris de unele persoane ca un rulou compactor care avansează fără a se ocupa prea mult de daunele
colaterale pe care le poate cauza” și nu consideră că „[reclamanta] a fost vizată în mod special de [domnul Y], în condițiile
în care [domnul Y] ar fi făcut probabil același demers în cazul în care orice altă persoană s‑ar fi aflat la același moment
în aceeași situație cu a [reclamantei]: ea era acolo, stătea în calea ambițiilor sale, iar absența acesteia […] din motive
de boală bloca parțial o desfășurare corespunzătoare a activității, ea trebuia înlăturată”.
În continuare, în cadrul concluziilor sale și în ceea ce privește critica formulată de reclamantă referitoare la dezinformare
și la reținerea de informații, comitetul de anchetă afirmă că „observă anumite deficiențe în informarea [reclamantei]”, dar
că „[a]r fi vorba mai degrabă despre […] superficialitate și despre o anumită neglijență decât despre intenția abuzivă [în
privința reclamantei] de a o înlătura din fluxul de informații”.
În plus, în ceea ce privește critica adusă de reclamantă autorilor prezumați ai hărțuirii referitoare la „neutralizare” prin
diluarea și/sau diminuarea rolului și a responsabilităților sale, comitetul de anchetă, după ce a constatat realitatea acestei
critici, afirmă că „nu consideră că [domnul X] a contribuit în mod intenționat și abuziv la această deteriorare a situației
[reclamantei]” și că apreciază, în schimb, că domnul Y „a completat în mod conștient lipsurile lăsate de [reclamantă] în timpul
absenței acesteia și că a acceptat ca «daună colaterală» faptul că aceasta își va pierde atribuțiile pentru a avea o poziție
mai bună
in fine
”.
De asemenea, atunci când comitetul de anchetă face trimitere la critica formulată de reclamantă referitoare la denigrarea
publică, acesta arată că „situația umilitoare și degradantă în care s‑a putut afla [reclamanta] este rezultanta mai degrabă
a situației în general decât a unei intenții dorite în acest sens de [domnul X] și/sau de [domnul Y]”.
În plus, în ceea ce privește critica emisă de reclamantă cu privire la înlăturarea sa din cercul colegilor, comitetul de anchetă
afirmă că această excludere, „care îi pare reală […], nu este consecința unei acțiuni intenționate și abuzive specifice având
ca scop excluderea [reclamantei]”.
În sfârșit, un fragment care se referă la domnul X susține faptul că comitetul de anchetă a constatat inexistența unei hărțuiri
întrucât, în opinia acestuia, nu s‑a demonstrat că domnul X a urmărit în mod deliberat să aducă atingere reclamantei. Astfel,
după ce a examinat comportamentul domnului X în privința reclamantei, comitetul de anchetă a concluzionat că, „[î]n consecință,
[comitetul de anchetă] nu a putut constata o atitudine abuzivă și intenționată care putea fi calificat[ă] drept hărțuire din
partea [domnului X]”.
Cu toate acestea, chiar dacă comitetul de anchetă, dată fiind noțiunea eronată de hărțuire morală pe care a aplicat‑o, și‑a
limitat investigațiile după cum se arată la punctele 75 și 81 din prezenta hotărâre, Tribunalul observă că comitetul de anchetă
a constatat că domnii X și Y au adoptat efectiv unele dintre comportamentele care le sunt reproșate de către reclamantă. Astfel,
comitetul de anchetă afirmă că domnul X „nu a […] intervenit cu fermitatea care ar fi fost probabil necesară pentru a‑l face
pe domnul Y să înțeleagă că funcțiile pe care și le asuma cu titlu interimar trebuiau să rămână interimare”.
În ceea ce îl privește pe domnul Y, comitetul de anchetă constată că acesta a „înlăturat‑o treptat pe [reclamantă] de pe postul
său, însușindu‑și toate aspectele strategice pe care le implică serviciul de coordonare. În prezent, este astfel cert […]
că organigrama [DG Gestionarea riscurilor] este întocmită în așa fel încât în persoana [domnului Y] se concentrează toate
atribuțiile esențiale, strategice, care oferă o vizibilitate ridicată în raport cu ierarhia Băncii, și că [reclamanta] este
limitată la atribuții administrative. Ceea ce [reclamanta] a anticipat s‑a întâmplat, așadar”. Comitetul de anchetă adaugă
că, în opinia sa, domnul Y „a profitat de situația generală în care se afla [DG Gestionarea riscurilor] la acea dată pentru
a avea o vizibilitate mai mare și pentru a avansa în cariera sa profesională și [că] acesta a acceptat astfel ca poziția [reclamantei]
să fie redusă în mod corelativ”.
În continuare, comitetul de anchetă afirmă că „observă anumite deficiențe în ceea ce privește informarea [reclamantei]”, că
„rolul și responsabilitățile [reclamantei] au fost lipsite efectiv de o parte semnificativă a elementelor lor esențiale și
strategice, care îi permiteau, pe de altă parte, să se afișeze în fața ierarhiei Băncii și, așadar, să își creeze referințe
pentru o carieră profesională ulterioară”, și că înlăturarea reclamantei din cercul colegilor săi „îi pare reală”.
În plus, comitetul de anchetă „este convins că [reclamanta] prezintă toate simptomele identificate în mod normal la o persoană
hărțuită moral: stare depresivă, dispoziție tristă, sentiment de angoasă, sentiment de subapreciere de sine, sentiment de
solitudine și de izolare, întrebări cu privire la sensul vieții și al proiectului profesional, relații dezvoltate la locul
de muncă afectate în mare măsură” și a constatat că reclamanta „este o persoană cu o puternică suferință psihică, ce prezintă
toate simptomele unei hărțuiri morale”.
Or, Tribunalul trebuie să constate că, după ce a concluzionat, pe de o parte, în sensul existenței anumitor comportamente
reproșate de reclamantă autorilor prezumați ai hărțuirii și, pe de altă parte, al existenței unor simptome de hărțuire morală
la aceasta din urmă, comitetul de anchetă nu a urmărit să stabilească dacă comportamentele menționate mai sus se aflau la
originea simptomelor de hărțuire morală, în special atingerea adusă respectului de sine și încrederii în sine, prezentate
de reclamantă. În ceea ce îl privește pe domnul X, comitetul de anchetă a concluzionat că nu a putut „constata o atitudine
abuzivă și intenționată susceptibilă de a putea fi calificat[ă] drept hărțuire din partea [sa]” și, referitor la domnul Y,
după ce a constatat că anumite comportamente denunțate de reclamantă erau reale, comitetul de anchetă nu s‑a pronunțat cu
privire la problema dacă aceste comportamente constituiau hărțuire morală.
Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se constate că avizul comitetului de anchetă, pe de o parte, a
fost adoptat în urma unei anchete în care conduita autorilor prezumați ai hărțuirii nu a fost examinată prin prisma definiției
hărțuirii morale stabilite la articolul 2.1 din politică coroborat cu articolul 3.6.1 din codul de conduită și, pe de altă
parte, este lipsit de coerență prin faptul că constată existența în același timp, din partea autorilor prezumați ai hărțuirii,
a anumitor comportamente denunțate de reclamantă și, în ceea ce privește reclamanta, a unor simptome de hărțuire morală, fără
să fi analizat dacă acestea din urmă fuseseră provocate de respectivele comportamente.
În consecință, avizul comitetului de anchetă este afectat de neregularități.
Prin urmare, președintele Băncii a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când, având în vedere acest aviz, a adoptat
decizia din 27 iulie 2011. Întrucât președintele Băncii a săvârșit o nelegalitate, decizia din 27 iulie 2011 trebuie anulată.
În consecință, concluziile privind anularea deciziei din 27 iulie 2011 trebuie admise.
II –
Cu privire la concluziile privind despăgubirea reclamantei
Reclamanta împarte cererea sa în despăgubire în trei aspecte. Prin intermediul primului aspect, aceasta solicită repararea
prejudiciilor pretins suferite ca urmare a nelegalității deciziei din 27 iulie 2011. Prin intermediul celui de al doilea aspect,
aceasta solicită repararea prejudiciilor pretins suferite pe care i le‑ar fi cauzat hărțuirea morală și încălcarea de către
Bancă a obligației sale de solicitudine. În cadrul celui de al treilea aspect, aceasta solicită repararea prejudiciilor pretins
suferite ca urmare a greșelilor de serviciu.
A –
Cu privire la repararea prejudiciilor care rezultă din nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011
1.     Argumentele părților
Reclamanta arată că decizia din 27 iulie 2011 i‑a cauzat un prejudiciu material, evaluat la 218 800 de euro. Astfel, dat fiind
că președintele Băncii ar fi refuzat să ia măsuri în ceea ce o privește, prin restabilirea în funcție sau prin schimbarea
repartizării acesteia pe un post echivalent care să îi ofere perspective reale de carieră, aceasta ar fi rămas cu un loc de
muncă lipsit de responsabilități și cu perspective de carieră inexistente. Prin urmare, decizia din 27 iulie 2011 ar fi avut,
și ar continua să aibă în viitor, un impact asupra remunerației sale, în special asupra primelor, care sunt stabilite în funcție
de obiectivele și de responsabilitățile agentului. Reclamanta afirmă că decizia din 27 iulie 2011 i‑ar fi creat de asemenea
o stare de incertitudine și de neliniște care i‑ar fi cauzat un important prejudiciu moral, care nu poate fi reparat prin
anularea deciziei amintite și pe care aceasta îl evaluează
ex aequo et bono
la suma de 50 000 de euro.
Banca răspunde că această cerere de despăgubire nu este fondată, dat fiind că nu i se poate reproșa niciun comportament nelegal.
2.     Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a administrației depinde de îndeplinirea unui
ansamblu de trei condiții cumulative, și anume nelegalitatea unui act administrativ sau a unui comportament imputat instituțiilor,
realitatea prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între pretinsul comportament și prejudiciul invocat (Hotărârea
Skoulidi/Comisia, F‑4/07, EU:F:2008:22, punctul 43, și Ordonanța Marcuccio/Comisia, F‑69/10, EU:F:2011:128, punctul 22). Rezultă
că faptul că una dintre aceste trei condiții lipsește este suficient pentru a respinge o acțiune în despăgubire (Hotărârea
Lucaccioni/Comisia, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, punctele 11 și 14 și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se arate că prejudiciile materiale și morale invocate de reclamantă își au originea în decizia din 27
iulie 2011, a cărei nelegalitate a fost constatată de Tribunal la punctul 89 din prezenta hotărâre.
Întrucât această nelegalitate a unei decizii a Băncii a fost constatată, trebuie să se examineze dacă această decizie nelegală
a avut consecințe prejudiciabile pentru reclamantă.
În ceea ce privește, în primul rând, cererea reclamantei prin care solicită ca Banca să fie obligată la repararea prejudiciului
material pe care i l‑ar fi cauzat decizia din 27 iulie 2011, în măsura în care Banca, prin clasarea plângerii acesteia fără
a‑i da curs pe cale administrativă, a refuzat să adopte măsuri în favoarea reclamantei, ceea ce ar fi avut drept rezultat
faptul că aceasta se găsește pe un post lipsit de responsabilități, trebuie amintit că anularea unui act de către instanță
are drept efect eliminarea retroactivă a acestui act din ordinea juridică și că, în cazul în care actul anulat a fost deja
executat, anularea efectelor acestuia impune restabilirea situației juridice în care se afla reclamanta anterior adoptării
acestui act (Hotărârea Kalmár/Europol, F‑83/09, EU:F:2011:66, punctul 88). În plus, în conformitate cu articolul 266 TFUE,
instituția emitentă a actului anulat este obligată „să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții de Justiție […]”.
În cadrul măsurilor care trebuie adoptate de Bancă pentru executarea prezentei hotărâri, dat fiind că Tribunalul nu se poate
antepronunța în ceea ce privește concluziile unei eventuale proceduri de anchetă noi, Banca nu poate fi obligată, în acest
stadiu, să despăgubească reclamanta pentru prejudiciul material pe care aceasta l‑ar fi suferit, inclusiv începând cu 27 iulie
2011. Rezultă că nu pot fi admise concluziile în acest sens ale reclamantei, acestea din urmă fiind, în orice caz, premature.
În ceea ce privește, în al doilea rând, prejudiciul moral pe care reclamanta consideră că l‑a suferit, trebuie amintit că,
potrivit jurisprudenței constante, anularea unui act afectat de nelegalitate poate constitui în sine repararea adecvată și,
în principiu, suficientă a oricărui prejudiciu moral pe care acest act l‑a putut cauza, cu excepția situației în care reclamanta
demonstrează că a suferit un prejudiciu moral care poate fi separat de nelegalitatea care constituie temeiul anulării și care
nu poate fi reparat integral prin această anulare (Hotărârea CH/Parlamentul, F‑129/12, EU:F:2013:203, punctul 64). Tribunalul
amintește de asemenea că este cert că sentimentul de nedreptate și suferințele pe care le ocazionează faptul că o persoană
trebuie să desfășoare o procedură contencioasă pentru a i se recunoaște drepturile poate constitui un prejudiciu care se poate
deduce din simplul fapt că administrația a săvârșit nelegalități. Aceste prejudicii sunt reparabile atunci când nu sunt compensate
de satisfacția care rezultă din anularea actului în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea CC/Parlamentul, F‑9/12, EU:F:2013:116,
punctul 128, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Tribunalului Uniunii Europene, cauza T‑457/13 P).
S‑a statuat la punctul 89 din prezenta hotărâre că președintele Băncii a săvârșit o nelegalitate care a determinat anularea
deciziei din 27 iulie 2011. În speță, Tribunalul constată că faptul că președintele Băncii nu a dat curs pe cale administrativă
plângerii reclamantei i‑a creat acesteia din urmă o stare de incertitudine și de neliniște care constituie un prejudiciu moral
separabil de nelegalitatea care constituie temeiul anulării deciziei din 27 iulie 2011 și care nu poate fi reparat integral
prin simpla anulare a acestei decizii.
Tribunalul consideră că, întrucât avizul comitetului de anchetă privea o plângere pentru hărțuire morală, președintele Băncii
ar fi trebuit să examineze avizul respectiv cu grijă pentru a verifica dacă ancheta a fost efectuată corect și pentru a acționa
în consecință în cazul în care ar fi fost constatate erori.
Ținând seama de condițiile în care a fost adoptată decizia din 27 iulie 2011, Tribunalul decide că se va face o justă apreciere,
în împrejurările speciale ale speței, a prejudiciului moral suferit de reclamantă prin stabilirea,
ex aequo et bono
, a reparării respectivului capăt de cerere referitor la prejudicii la suma de 30 000 de euro.
B –
Cu privire la repararea prejudiciilor pretins suferite pe care hărțuirea morală și încălcarea de către Bancă a obligației
sale de solicitudine le‑ar fi cauzat reclamantei
1.     Argumentele părților
Reclamanta susține că Banca și‑a încălcat obligațiile de solicitudine și de asistență, întrucât, în pofida informării superiorului
său ierarhic, a departamentului de resurse umane și a președintelui Băncii, nu a fost luată nicio măsură pentru a determina
încetarea comportamentelor de hărțuire și de intimidare de care dădeau dovadă domnii X și Y în privința sa. Banca ar fi consimțit
astfel ca aceste comportamente să continue multe luni. Banca și‑ar fi încălcat în special obligațiile de solicitudine și de
asistență prin faptul că nu a luat în considerare cererea unui medic specialist de a o transfera într‑un alt serviciu.
Încălcarea obligațiilor de solicitudine și de asistență, precum și hărțuirea suferită ar fi accelerat degradarea stării sale
fizice și psihice, cauzându‑i un prejudiciu moral pe care reclamanta îl evaluează la 50 000 de euro. Acestea i‑ar fi cauzat
de asemenea un prejudiciu material, evaluat la 218 800 de euro, sumă care ar corespunde, pe de o parte, unei pierderi a primelor
pentru anii 2010-2015 și, pe de altă parte, pierderii șanselor sale de a avansa în carieră. În plus, reclamanta afirmă că
hărțuirea morală a cărei victimă se consideră a obligat‑o să recurgă la asistența unui avocat pentru a‑și asigura apărarea
în cadrul procedurii de anchetă, al cărei cost s‑ar ridica la 13 361,93 euro.
Banca solicită respingerea acestei cereri de despăgubire.
2.     Aprecierea Tribunalului
În primul rând, revine Tribunalului sarcina de a examina dacă, astfel cum susține reclamanta, Banca și‑a încălcat obligațiile
de solicitudine și de asistență prin faptul că a refuzat să o susțină atunci când a semnalat că este supusă unor fapte de
hărțuire.
În această privință, este necesar să se amintească faptul că, pentru a examina cazurile de hărțuire și de intimidare, politica
prevede două proceduri, una informală, prin care agentul în cauză caută o soluție amiabilă, și alta formală, care îi permite
să depună o plângere oficială pentru examinarea ulterioară de către un comitet de anchetă.
Deși, prin intermediul criticii sale, reclamanta reproșează Băncii că nu a luat măsurile pe care le considera necesare pentru
a determina încetarea hărțuirii înainte ca ea să fi introdus cererea de deschidere a unei proceduri de anchetă, la 18 februarie
2011, trebuie să se observe că această atitudine a Băncii se înscrie în cadrul procedurii informale prin care se urmărește
ajungerea la un acord amiabil între reclamantă și autorii prezumați ai hărțuirii și că, în lipsa altor indicații din partea
reclamantei, această atitudine nu poate fi, așadar, calificată drept încălcare a obligațiilor de solicitudine și de asistență
din partea Băncii.
De asemenea, reiese din dosar că, prin scrisoarea din 22 februarie 2011, Banca a reacționat la cererea reclamantei din 18
februarie 2011 și că, prin scrisoarea directorului departamentului de resurse umane din 28 februarie 2011, aceasta a fost
informată cu privire la deschiderea procedurii de anchetă. În consecință, diferitele etape ale procedurii de anchetă s‑au
desfășurat în intervale de timp reduse. Astfel, prin memorandumul din 14 martie 2011, reclamanta a depus plângerea, la care
autorii prezumați ai hărțuirii au răspuns prin memorandumurile din 28 martie 2011. Comitetul de anchetă i‑a audiat pe reclamantă,
precum și pe domnii X și Y la 2 mai 2011 și a emis avizul la 11 iulie 2011. În aceste împrejurări, reclamanta nu este îndreptățită
să susțină că Banca și‑a încălcat obligațiile de solicitudine și de asistență în timpul procedurii de anchetă.
În ceea ce privește în special argumentul reclamantei potrivit căruia Banca nu ar fi dat curs recomandării unui medic specialist,
dr. A, de a o transfera într‑un alt serviciu, Tribunalul observă mai întâi că, potrivit dosarului, această recomandare datează
din 10 martie 2011. În continuare, reclamanta afirmă, în răspunsul la măsurile de organizare a procedurii, că discuțiile cu
privire la eventualul său transfer în serviciul controlorului financiar fuseseră inițiate deja în noiembrie 2010. În sfârșit,
din decizia din 27 iulie 2011 reiese că, la data deciziei menționate, discuțiile erau încă în curs. Prin urmare, este necesar
să se constate că după 10 martie 2011 au avut loc discuții cu privire la un eventual transfer al reclamantei. În consecință,
reclamanta nu este îndreptățită să susțină că Banca nu a ținut seama de cererea de transfer menționată mai sus.
Este necesar să se adauge că, deși, prin argumentul său, reclamanta urmărește să susțină că discuțiile purtate de Bancă în
scopul transferului acesteia în serviciul controlorului financiar sau chiar alte discuții cu privire la un transfer într‑un
alt serviciu nu vizau un transfer pe un post echivalent care să îi ofere perspective reale de dezvoltare a carierei, se impune
constatarea că acest argument nu poate fi reținut, dat fiind că reclamanta nu a furnizat probe potrivit cărora Banca nu ar
fi acționat cu bună‑credință.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se respingă cererea de despăgubire pentru încălcarea obligațiilor de
solicitudine și de asistență.
În al doilea rând, Tribunalul trebuie să examineze dacă hărțuirea morală pretins suferită de reclamantă i‑a cauzat, astfel
cum susține aceasta, prejudicii materiale și morale.
În această privință, trebuie amintit că revine comitetului de anchetă sarcina de a stabili existența sau inexistența hărțuirii
și că, în speță, în ceea ce îl privește pe domnul X, comitetul de anchetă s‑a limitat să concluzioneze că nu putuse „constata
o atitudine abuzivă și intenționată care să poată fi calificat[ă] drept hărțuire din partea [sa]” și că, referitor la domnul
Y, acesta nu se pronunțase cu privire la problema dacă comportamentele denunțate de reclamantă și pe care le‑a observat constituiau
hărțuire morală.
Dat fiind că Tribunalul nu se poate antepronunța cu privire la concluziile unei eventuale noi anchete sau ale unui eventual
nou aviz și nici ale deciziei viitoare a președintelui Băncii, cererea de despăgubire trebuie respinsă din cauza caracterului
său prematur.
În ultimul rând, trebuie să se examineze cererea reclamantei prin care se urmărește rambursarea cheltuielilor și a onorariilor
avocatului la care aceasta ar fi fost obligată să recurgă pentru a‑și asigura apărarea în timpul procedurii de anchetă.
În această privință, Tribunalul observă că cheltuielile avocațiale efectuate în timpul procedurii contencioase constituie
cheltuieli recuperabile în condițiile prevăzute la articolul 86 și următoarele din Regulamentul de procedură al Tribunalului
și că trebuie examinate în acest cadru. În ceea ce privește cheltuielile avocațiale efectuate în timpul procedurii de anchetă
pentru hărțuire, articolul 91 din același regulament are în vedere, dintre cheltuielile de judecată recuperabile, numai cheltuielile
inerente procedurii în fața Tribunalului, cu excluderea celor aferente etapei anterioare. Prin urmare, a se recunoaște cheltuielilor
efectuate în cadrul procedurii de anchetă, anterioară procedurii contencioase, calitatea de prejudiciu care poate fi reparat
în cadrul unei acțiuni în despăgubire ar fi în contradicție cu caracterul nerecuperabil al cheltuielilor efectuate în cursul
acestei etape. În consecință, reclamanta nu poate obține, în cadrul acțiunii sale în despăgubire, rambursarea cheltuielilor
și a onorariilor avocatului său efectuate în timpul procedurii de anchetă.
Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se respingă concluziile reclamantei privind repararea prejudiciilor
pretins suferite ca urmare a hărțuirii morale și a încălcării de către Bancă a obligației sale de solicitudine.
C –
Cu privire la repararea prejudiciilor pretins suferite care rezultă din greșeli de serviciu imputabile Băncii
În susținerea cererii sale în despăgubire, reclamanta invocă două greșeli de serviciu pe care Banca le‑ar fi săvârșit în timpul
procedurii de anchetă, prima constând în încălcarea obligației sale de confidențialitate și a normelor referitoare la protecția
datelor cu caracter personal prevăzută de politică, iar cea de a doua într‑un obstacol în calea audierii martorilor.
1.     Cu privire la încălcarea de către Bancă a obligației sale de confidențialitate și a normelor referitoare la protecția datelor
cu caracter personal prevăzută de politică
a)     Argumentele părților
Reclamanta arată că Banca a încălcat obligația sa de confidențialitate și normele cu privire la protecția datelor cu caracter
personal prevăzută de politică, astfel cum AEPD ar fi aprobat‑o în 2005. Banca ar fi împiedicat buna desfășurare a procedurii
de anchetă, ar fi dat naștere unor zvonuri negative cu privire la reclamantă și ar fi adus atingere reputației și credibilității
acesteia, cauzându‑i un prejudiciu moral pe care îl evaluează la 10 000 de euro.
În susținerea argumentelor sale, reclamanta invocă două critici.
În cadrul primei sale critici, reclamanta reproșează Băncii că a comunicat noului director general al DG Gestionarea riscurilor,
persoană străină de procedura de anchetă, memorandumul redactat de domnul X ca răspuns la memorandumul său din 14 martie 2011.
De asemenea, aceasta reproșează faptul că „anumiți membri ai personalului administrativ” din cadrul diviziei de coordonare
ar fi avut de asemenea acces la dosarul constituit în cadrul procedurii de anchetă. În observațiile cu privire la memoriul
în intervenție al AEPD, reclamanta prezintă un schimb de e‑mailuri în susținerea tezei sale potrivit căreia unul dintre documente,
redactat în cadrul procedurii de anchetă împotriva domnilor X și Y, ar fi fost transmis unor terți la procedură.
Banca neagă că a acordat acces noului director general al DG Gestionarea riscurilor sau oricărei alte persoane străine de
procedura de anchetă la memorandumul redactat de domnul X în cadrul procedurii de anchetă. Aceasta subliniază că a informat
reclamanta și autorii prezumați ai hărțuirii cu privire la caracterul de absolută confidențialitate care trebuia conferit
documentelor schimbate în cadrul procedurii de anchetă.
Prin intermediul celei de a doua critici, reclamanta susține că, în timpul procedurii de anchetă, Banca a transmis autorilor
prezumați ai hărțuirii memorandumul din 14 martie 2011 în întregime, inclusiv anexele, în condițiile în care aceste documente
„conțineau numeroase date cu caracter personal, referitoare în special la sănătatea [sa]”, și că politica dispune ca autorul
prezumat al hărțuirii să nu primească o copie a memorandumului care conține plângerea.
Banca susține că norma prevăzută de politică potrivit căreia autorul prezumat al hărțuirii nu primește o copie a memorandumului
care conține plângerea nu respectă pe deplin dreptul la apărare, care, în orice procedură ce poate conduce la un act care
lezează, trebuie să fie protejat. Dat fiind că procedura de anchetă ar fi putut conduce la concedierea domnilor X și Y, Banca
ar fi decis, pentru a respecta dreptul la apărare al autorilor prezumați ai hărțuirii și după ce a evaluat necesitatea de
a transmite dosarul în întregime sau numai în parte, să le transmită în întregime memorandumul reclamantei din 14 martie 2011,
inclusiv anexele. În special, dat fiind că reclamanta îi acuzase pe domnii X și Y că se află la originea problemelor sale
de sănătate, s‑ar fi dovedit necesar să se transmită certificatul medical al psihiatrului, dr. A, din 10 martie 2011, potrivit
căruia tulburările psihice ale reclamantei debutaseră sub conducerea fostului director general al DG Gestionarea riscurilor,
ca urmare a presiunii generate de acesta din urmă, și potrivit căruia era recomandabil ca reclamanta să fie transferată într‑un
alt serviciu.
Banca adaugă că transmiterea în întregime a memorandumului din 14 martie 2011, împreună cu anexele, nu este disproporționată,
cu atât mai mult cu cât, prin scrisoarea directorului departamentului de resurse umane din 28 februarie 2011, atenția reclamantei
fusese atrasă în mod expres asupra faptului că întregul său memorandum va fi comunicat autorilor prezumați ai hărțuirii. Dat
fiind că reclamanta decisese totuși să depună memorandumul împreună cu toate anexele la acesta, inclusiv certificate medicale,
fără a solicita ca aceste documente să fie tratate confidențial, și‑ar fi dat în mod implicit acordul să fie transmise domnilor
X și Y.
Deși a solicitat să intervină în susținerea concluziilor în despăgubire pentru încălcarea obligației de confidențialitate
și a normelor cu privire la protecția datelor cu caracter personal, AEPD se pronunță în memoriul în intervenție numai cu privire
la a doua critică, întemeiată pe comunicarea în întregime a memorandumului din 14 martie 2011 către autorii prezumați ai hărțuirii.
Ca și reclamanta, AEPD solicită Tribunalului să constate că respectiva comunicare constituie o greșeală de serviciu a Băncii
și să oblige Banca la repararea prejudiciilor pe care această greșeală le‑a cauzat reclamantei.
În susținerea concluziilor sale, AEPD invocă două motive, întemeiate pe încălcarea politicii și, respectiv, a Regulamentului
nr. 45/2001.
În observațiile cu privire la memoriul în intervenție, reclamanta arată de asemenea că Banca nu este constantă în interpretarea
obligației de a respecta dreptul la apărare, întrucât, în cadrul unei alte proceduri de anchetă desfășurate în 2010, aceasta
ar fi refuzat, dimpotrivă, să transmită plângerea și documentele anexate la aceasta persoanei avute în vedere de procedura
de anchetă.
În observațiile cu privire la memoriul în intervenție al AEPD, Banca arată că al doilea motiv invocat de AEPD, întemeiat pe
încălcarea Regulamentului nr. 45/2001, este inadmisibil în măsura în care reclamanta nu l‑a invocat în cererea introductivă.
În ceea ce privește fondul, Banca subliniază mai întâi că nu a afirmat niciodată că comunicarea integrală a memorandumului
din 14 martie 2011, inclusiv a anexelor, ar fi contrară procedurii sale interne, dar că a justificat această transmitere integrală
prin faptul că normele de procedură internă trebuie să respecte dispozițiile generale în materia protecției dreptului la apărare.
În continuare, Banca arată că, contrar susținerilor AEPD, comunicarea în întregime a memorandumului din 14 martie 2011, inclusiv
a anexelor, nu încalcă Regulamentul nr. 45/2001. Astfel, potrivit soluției stabilite în Hotărârea X/BCE (T‑333/99, EU:T:2001:251),
protecția dreptului la apărare ar impune ca acesta să fie protejat în cadrul oricărei proceduri care poate conduce la un act
care lezează, iar nu numai în cadrul procedurilor jurisdicționale. Or, în speță, procedura de anchetă putea conduce la concedierea
domnilor X și Y, cu alte cuvinte, la un act care să îi lezeze, și aceasta înainte chiar de introducerea unei proceduri judiciare.
Dat fiind că Banca este obligată să respecte dreptul la apărare, aceasta a procedat, așadar, la comunicarea menționată mai
sus, în conformitate cu articolul 5 litera (b) din Regulamentul nr. 45/2001.
Banca contestă de asemenea afirmația AEPD potrivit căreia nu ar fi examinat suficient necesitatea de a comunica memorandumul
din 14 martie 2011 în întregime sau chiar numai în parte înainte de a‑l transmite autorilor prezumați ai hărțuirii. Potrivit
Băncii, ar fi vorba numai despre speculații ale AEPD, ea procedând într‑adevăr la o astfel de examinare detaliată.
În memoriile în răspuns la măsurile de organizare a procedurii, reclamanta și AEPD s‑au pronunțat cu privire la cauza de inadmisibilitate
invocată de Bancă în observațiile sale cu privire la memoriul în intervenție.
b)     Aprecierea Tribunalului
Tribunalul va examina mai întâi dacă, astfel cum afirmă reclamanta, Banca a săvârșit efectiv cele două greșeli de serviciu
menționate mai sus. În caz afirmativ, va examina legătura de cauzalitate dintre prejudiciul cauzat eventual și erorile pretinse.
În sfârșit, Tribunalul se va pronunța cu privire la cuantumul despăgubirii care, dacă este cazul, trebuie plătită.
Cu privire la acordarea în favoarea unor terți a accesului la dosarul de anchetă
În susținerea criticii potrivit căreia noul director general al DG Gestionarea riscurilor, precum și anumiți membri ai personalului
administrativ din cadrul diviziei de coordonare ar fi avut acces la dosarul constituit în cadrul procedurii de anchetă, reclamanta
furnizează, pe de o parte, în anexă la cererea sa introductivă, un extras din memorandumul redactat de domnul X ca răspuns
la memorandumul său din 14 martie 2011 și un extras dintr‑un document redactat de noul director general al DG Gestionarea
riscurilor în cadrul unei căi de atac formale introduse de reclamantă împotriva raportului său de evaluare privind anul 2010,
întrucât aceasta consideră că al doilea extras este inspirat în mare măsură din primul act. Pe de altă parte, reclamanta prezintă,
în anexă la memoriul său cuprinzând observații cu privire la memoriul în intervenție al AEPD, două e‑mailuri schimbate între
ea și un alt agent al Băncii.
În ceea ce privește, în primul rând, cele două extrase din documente atașate în anexă la cererea introductivă, Tribunalul
constată că acestea conțin fiecare o frază redactată într‑o manieră practic identică.
În această privință, Tribunalul observă că, în scrisoarea din 2 februarie 2012 adresată AEPD, Banca arată că documentul noului
director general al DG Gestionarea riscurilor, din care un extras este anexat la cerere, a fost redactat de acesta ca răspuns
la o cale de atac formală prezentată de reclamantă, la câteva zile după ce domnul X se pensionase, în fața comitetului de
recurs chemat să se pronunțe cu privire la raportul său de evaluare privind anul 2010. Or, întrucât întreaga procedură de
atac a început atunci când răspunderea revenea domnului X, acesta din urmă ar fi trimis, înainte de pensionare, o copie a
unuia dintre memorandumurile sale succesorului său, noul director general al DG Gestionarea riscurilor. Aceste fapte, necontestate
de reclamantă în cadrul ședinței, ar putea explica, așadar, similaritatea observată în legătură cu o frază din aceste două
extrase. Astfel, Tribunalul se poate aștepta în mod rezonabil ca domnul X să fi transmis succesorului său toate informațiile
pe care le considera relevante în scopul de a‑l ajuta să se pronunțe cu privire la acțiunea formală menționată mai sus. În
orice caz, cele două extrase furnizate de reclamantă nu permit să se dovedească corespunzător cerințelor legale că Banca ar
fi transmis noului director al DG Gestionarea riscurilor memorandumul pe care domnul X îl redactase ca răspuns la plângerea
reclamantei.
În al doilea rând, în ceea ce privește schimbul de e‑mailuri dintre reclamantă și un alt agent al Băncii, Tribunalul observă
că primul mesaj, în care se evocă faptul că noul director general al DG Gestionarea riscurilor ar fi afirmat în fața comitetului
de recurs chemat să se pronunțe cu privire la raportul său de evaluare privind anul 2010 că primise o copie a memorandumului
pe care domnul X îl întocmise în cadrul procedurii de anchetă declanșate de plângerea sa pentru hărțuire și pe care îl transmisese
unei subordonate a reclamantei, a fost redactat de reclamantă la 21 martie 2012. În acest e‑mail, reclamanta îl întreba pe
destinatarul mesajului dacă textul pe care îl redactase reflecta într‑adevăr ceea ce declarase noul director general al DG
Gestionarea riscurilor cu ocazia audierii sale de către comitetul de recurs, la care ea și respectiva persoană asistaseră.
În mesajul de răspuns din ziua următoare, agentul în discuție a confirmat conținutul textului redactat de reclamantă.
În această privință, Tribunalul constată că agentul Băncii vizat de schimbul de e‑mailuri de care se prevalează reclamanta
nu a furnizat o mărturie directă, ci s‑a limitat să confirme afirmațiile redactate chiar de reclamantă, redactare care s‑a
realizat, pe de altă parte, abia la 21 martie 2012, în condițiile în care audierea în fața comitetului de recurs avusese loc
în 2011. În plus, e‑mailul reclamantei face trimitere la transmiterea memorandumului domnului X către un singur agent al Băncii
și nu, astfel cum susține în cererea introductivă, către „anumiți membri ai personalului”. Schimbul de e‑mailuri de care se
prevalează reclamanta nu are, așadar, în speță, o valoare probantă suficientă de natură să demonstreze că Banca ar fi transmis
noului director al DG Gestionarea riscurilor, precum și mai multor membri ai personalului din cadrul diviziei de coordonare
memorandumul redactat de domnul X ca răspuns la plângerea reclamantei.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se concluzioneze că, dat fiind că reclamanta nu a furnizat probe
în susținerea tezei sale, nu s‑a stabilit că Banca a acordat acces terților la dosarul de anchetă.
Cu privire la comunicarea în întregime a memorandului din 14 martie 2011, inclusiv a anexelor, către autorii prezumați ai
hărțuirii
–       Cu privire la existența greșelii
În susținerea argumentelor potrivit cărora Banca ar fi săvârșit o greșeală prin faptul că a comunicat memorandumul din 14
martie 2011 împreună cu anexele la acesta autorilor prezumați ai încălcării, reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe
încălcarea obligației de confidențialitate și a normelor de protecție a datelor prevăzută de politică.
Tribunalul constată că, în memoriul în intervenție, AEPD invocă un al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului
nr. 45/2001. Întrebată în această privință în cadrul ședinței, AEPD a subliniat că nu era vorba despre un al doilea motiv,
ci despre un argument care a susținut motivul invocat de reclamantă.
În această privință, este necesar să se amintească faptul că, deși articolul 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții de
Justiție, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 7 alineatul (1) din anexa I la statutul menționat,
și articolul 110 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu se opun ca un intervenient să prezinte argumente
noi sau diferite de cele ale părții pe care o susține, sub sancțiunea limitării intervenției sale la repetarea argumentelor
invocate în cererea introductivă, nu se poate admite că aceste dispoziții îi permit să modifice sau să deformeze cadrul litigiului
definit în cerere, invocând motive noi (a se vedea în acest sens Hotărârea BaByliss/Comisia, T‑114/02, EU:T:2003:100, punctul
417, și Hotărârea SELEX Sistemi Integrati/Comisia, T‑155/04, EU:T:2006:387, punctul 42). Raționamentul AEPD nu poate fi, așadar,
reținut, întrucât, afirmând că Banca a încălcat anumite dispoziții ale Regulamentului nr. 45/2001, aceasta a invocat într‑adevăr
un motiv distinct de cel întemeiat pe încălcarea politicii, invocat de reclamantă.
Dat fiind că AEPD nu are calitatea să invoce un motiv pe care nu se întemeiază cererea introductivă, acest al doilea motiv
trebuie respins ca inadmisibil.
În aceste condiții, Tribunalul trebuie să constate că politica prevede în mod explicit că autorul prezumat al hărțuirii este
informat cu privire la obiectul plângerii și obține informațiile necesare în această privință, dar nu primește o copie a memorandumului
reclamantei.
Din modul de redactare a politicii reiese că Banca a încălcat prevederile acesteia atunci când a comunicat în întregime memorandumul
reclamantei din 14 martie 2011, inclusiv anexele la acesta, domnilor X și Y. Prin urmare, Banca a săvârșit o greșeală de natură
să angajeze răspunderea sa extracontractuală.
Această concluzie nu este infirmată de obligația Băncii de a respecta dreptul la apărare și nici de jurisprudența X/BCE (EU:T:2001:251)
invocată de aceasta. Astfel, contrar susținerilor Băncii, procedura de anchetă nu poate conduce în mod direct la o sancțiune
împotriva autorului prezumat al hărțuirii, întrucât sancțiunea respectivă poate fi decisă numai în urma unei proceduri disciplinare.
În consecință, dat fiind că procedura de anchetă nu putea conduce la un act care lezează autorii prezumați ai hărțuirii, Banca
nu avea dreptul să le comunice toate datele cu caracter personal ale reclamantei pentru a respecta dreptul lor la apărare.
Nici argumentul Băncii potrivit căruia reclamanta fusese informată în prealabil cu privire la faptul că memorandumul care
conținea plângerea sa va fi comunicat autorilor prezumați ai hărțuirii nu poate fi admis. Astfel, împrejurarea că reclamanta
nu s‑a opus în mod expres comunicării memorandumului său, admițând chiar că Banca a putut să primească un consimțământ tacit
la comunicarea respectivă, nu permitea Băncii să încalce propriile norme interne, în speță dispoziția politicii care prevede
în mod expres necomunicarea către autorul prezumat al hărțuirii a memorandumului reclamantei.
–       Cu privire la prejudiciul moral și la legătura de cauzalitate
Tribunalul constată că reclamanta nu explică în ce măsură comunicarea în întregime a memorandumului din 14 martie 2011, inclusiv
a anexelor, către autorii prezumați ai hărțuirii ar fi împiedicat buna desfășurare a procedurii de anchetă și i‑ar fi cauzat
astfel un prejudiciu moral. Realitatea acestui prejudiciu moral nu este, așadar, stabilită.
În ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia comunicarea în întregime a memorandumului din 14 martie 2011 împreună
cu anexele la acesta către autorii prezumați ai hărțuirii ar fi avut repercusiuni asupra mediului său de lucru, deja ostil,
în măsura în care această comunicare ar fi generat zvonuri negative în privința sa și ar fi adus astfel atingere reputației
și credibilității sale, Tribunalul observă că memorandumul din 14 martie 2011, inclusiv anexele, conține mai multe date cu
caracter personal ale reclamantei, în special date referitoare la starea sa de sănătate. Tribunalul poate numai să constate
că transmiterea acestor date cu caracter personal ale reclamantei autorilor prezumați ai hărțuirii i‑a cauzat un prejudiciu
moral.
–       Cu privire la repararea prejudiciului
Trebuie să se arate că cererea nu conține niciun considerent privind în special evaluarea prejudiciului moral suferit de reclamantă
ca urmare a transmiterii de către Bancă a memorandumului din 14 martie 2011 în întregime autorilor prezumați ai hărțuirii.
În aceste condiții, trebuie să se efectueze o evaluare
ex aequo et bono
a prejudiciului moral suferit de reclamantă, care poate fi evaluat la 5 000 de euro, și Banca trebuie să fie obligată la plata
către reclamantă, cu acest titlu, a sumei menționate.
2.     Cu privire la împiedicarea audierii martorilor
a)     Argumentele părților
Reclamanta reproșează Băncii, pe de o parte, că a furnizat mai multor persoane dintre cele indicate de ea ca putând fi audiate
de comitetul de anchetă informații eronate cu privire la eventuala lor mărturie, cu rezultatul că acestea ar fi refuzat să
depună mărturie. Pe de altă parte, unii dintre acești potențiali martori nici nu ar fi fost informați despre faptul că ea
îi propusese ca martori și nici nu ar fi fost convocați pentru o audiere. Banca ar fi împiedicat astfel buna desfășurare a
procedurii de anchetă și ar fi încălcat principiul bunei administrări. Această greșeală a Băncii ar fi cauzat reclamantei
un prejudiciu moral pe care aceasta îl evaluează
ex aequo et bono
la suma de 40 000 de euro.
Banca contestă temeinicia acuzațiilor privind împiedicarea audierii martorilor.
b)     Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește prima critică, reiese astfel din dosar că anumite persoane pe care reclamanta le indicase ca putând fi
audiate de comitetul de anchetă au refuzat să depună mărturie. Cu toate aceasta, reclamanta nu a prezentat probe și nici indicii
în susținerea tezei sale potrivit căreia la originea acestor refuzuri s‑ar afla informații eronate furnizate de Bancă. Pe
de altă parte, reclamanta însăși nu pare să fie sigură de afirmația sa, întrucât aceasta indică în cerere că „se pare că […]
unele [persoane] ar fi fost informat[e] […] la [d]epartamentul de [r]esurse [u]mane al Băncii cu privire la această procedură”
și că le„‑ar fi fost” dat un răspuns. Așadar, această critică trebuie respinsă.
În ceea ce privește cea de a doua critică, întemeiată pe faptul că comitetul de anchetă nu ar fi invitat să depună mărturie
toate persoanele pe care reclamanta le indicase ca potențiali martori, este suficient să se constate că politica dispune că
comitetul de anchetă are posibilitatea de a adopta maniera de a proceda pe care o consideră corespunzătoare. Deși este adevărat
că politica prevede de asemenea că comitetul de anchetă are întâlniri cu „martorii eventual citați de [reclamantă]”, niciun
element nu permite să se interpreteze dispoziția menționată în sensul că comitetul de anchetă este obligat să invite la o
audiere toți martorii potențiali citați de reclamantă. Dimpotrivă, după cum arată Banca în mod întemeiat, revine comitetului
de anchetă sarcina de a decide care sunt persoanele, dintre cele indicate de părți, care trebuie audiate. Prin urmare, și
cea de a doua critică trebuie respinsă.
Întrucât cele două critici au fost respinse, este necesar să se concluzioneze că nu s‑a stabilit că Banca a împiedicat audierea
martorilor propuși de reclamantă.
Rezultă din toate considerațiile de mai sus, fără să fie nevoie să se adopte măsurile de cercetare judecătorească solicitate
de reclamantă, că Banca trebuie obligată să plătească reclamantei suma de 35 000 de euro pentru repararea prejudiciilor cauzate
de nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011 și de încălcarea de către Bancă a politicii.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul
II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care
cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata
acestora.
Din motivele enunțate în prezenta hotărâre rezultă că, dat fiind că acțiunea a fost admisă în esență, partea care a căzut
în pretenții este Banca. În plus, reclamanta a solicitat în mod expres în concluziile sale ca Banca să fie obligată la plata
cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările din speță nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură, este necesar să se decidă că Banca trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată
și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă, inclusiv cheltuielile pe care intervenția AEPD
le‑a generat atât pentru Bancă, cât și pentru reclamantă.
Potrivit articolului 89 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, intervenientul suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1)
Anulează decizia președintelui Băncii Europene de Investiții din 27 iulie 2011.
2)
Obligă Banca Europeană de Investiții să plătească CG suma de 35 000 de euro.
3)
Respinge în rest acțiunea.
4)
Banca Europeană de Investiții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată la suportarea cheltuielilor de judecată
efectuate de CG.
5)
Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor, intervenientă, suportă propriile cheltuieli de judecată.
Rofes i Pujol
Bradley
Svenningsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 10 iulie 2014.
Grefier

Președinte
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
Cuprins
Cadrul juridic
Situația de fapt
Concluziile părților și procedura
Cu privire la admisibilitate
I –  Cu privire la al treilea capăt de cerere, în vederea constatării unor fapte de hărțuire
II –  Cu privire la al cincilea capăt de cerere, privind anularea deciziei din 1 septembrie 2011
III –  Cu privire la al șaselea capăt de cerere, privind constatarea greșelilor de serviciu imputabile Băncii
Cu privire la concluziile în anulare și la concluziile în despăgubire
I –  Cu privire la concluziile privind anularea deciziei din 27 iulie 2011
A –  Argumentele părților
B –  Aprecierea Tribunalului
II –  Cu privire la concluziile privind despăgubirea reclamantei
A –  Cu privire la repararea prejudiciilor care rezultă din nelegalitatea deciziei din 27 iulie 2011
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
B –  Cu privire la repararea prejudiciilor pretins suferite pe care hărțuirea morală și încălcarea de către Bancă a obligației
sale de solicitudine le‑ar fi cauzat reclamantei
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
C –  Cu privire la repararea prejudiciilor pretins suferite care rezultă din greșeli de serviciu imputabile Băncii
1.  Cu privire la încălcarea de către Bancă a obligației sale de confidențialitate și a normelor referitoare la protecția
datelor cu caracter personal prevăzută de politică
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la acordarea în favoarea unor terți a accesului la dosarul de anchetă
Cu privire la comunicarea în întregime a memorandului din 14 martie 2011, inclusiv a anexelor, către autorii prezumați ai
hărțuirii
–  Cu privire la existența greșelii
–  Cu privire la prejudiciul moral și la legătura de cauzalitate
–  Cu privire la repararea prejudiciului
2.  Cu privire la împiedicarea audierii martorilor
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: franceza.