CELEX: 62002TJ0357(01)
Ajutoare de stat
Ajutoare acordate de autoritățile landului Saxonia
Ajutoare pentru coaching, pentru participarea la târguri și expoziții, pentru cooperare și pentru promovarea designului
Decizie prin care schema de ajutor este declarată în parte compatibilă și în parte incompatibilă cu piața comună
Schemă de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii
Neexercitare a puterii de apreciere
Obligația de motivare

Istoricul cauzei
În cadrul unui program al Ministerului Economiei și Muncii al landului Saxonia destinat îmbunătățirii performanțelor întreprinderilor
mici și mijlocii situate pe teritoriul acestui land, landul acordă persoanelor care exercită profesii liberale pe teritoriul
său, precum și întreprinderilor mici și mijlocii care își au sediul sau o unitate pe teritoriul său subvenții nerambursabile
pentru proiecte care favorizează dezvoltarea economică. Aceste subvenții sunt prevăzute de o schemă de ajutor notificată pentru
prima dată Comisiei Comunităților Europene în cursul anului 1992, autorizată de aceasta și prelungită în mai multe rânduri
după primirea unor noi autorizații. Aceste ajutoare urmăreau ameliorarea capacităților productive și concurențiale ale întreprinderilor
mici și mijlocii.
Prin scrisoarea din 29 decembrie 2000, primită de Comisie la 3 ianuarie 2001, Republica Federală Germania a notificat o nouă
versiune a acestei scheme de ajutor.
La 12 ianuarie 2001, Comisia a adoptat Regulamentul (CE) nr. 70/2001 privind aplicarea articolelor 87 și 88 din Tratatul CE
la ajutoare de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO L 10, p. 33, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 98, denumit în
continuare „Regulamentul de exceptare IMM”), care a intrat în vigoare la 2 februarie 2001. De la intrarea sa în vigoare, Regulamentul
de exceptare IMM abrogă și înlocuiește Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii
(JO 1996, C 213, p. 4). Regulamentul definește criteriile pe care trebuie să le îndeplinească ajutoarele individuale și schemele
de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii pentru a fi compatibile cu piața comună, în sensul articolului 87
alineatul (3) CE, și îi exceptează pe cei care le îndeplinesc de la obligația de notificare prevăzută la articolul 88 alineatul
(3) CE. În considerentul (4) se arată că „[p]rezentul regulament nu exclude posibilitatea ca statele membre să notifice un
ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii. Comisia va examina această notificare, mai ales în temeiul criteriilor
stabilite de prezentul regulament. Orientările privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii [adoptate
de Comisie] vor fi abrogate de la data intrării în vigoare a prezentului regulament, conținutul lor fiind înlocuit de [acesta]”.
În plus, în considerentul (16) al Regulamentului de exceptare IMM se arată următoarele: „În temeiul Acordului Organizației
Mondiale a Comerțului (OMC) privind subvențiile și măsurile compensatorii, prezentul regulament nu trebuie să excepteze ajutoarele
pentru export, nici ajutoarele care favorizează producția națională în raport cu produsele importate. Ajutoarele ce urmăresc
acoperirea costurilor de participare la târgurile comerciale, costul studiilor sau serviciilor de consultanță necesare lansării
unui nou produs sau lansării unui produs existent pe o piață nouă nu constituie în mod normal ajutoare pentru export.”
Prin scrisoarea din 5 februarie 2001, Comisia a adresat autorităților germane întrebări cu privire la aplicarea Regulamentului
de exceptare IMM și le‑a informat că schema de ajutor în cauză nu va fi examinată potrivit procedurii accelerate.
În cursul lunii decembrie a anului 2001, Comisia a deschis o procedură oficială de investigare cu privire la o parte din măsurile
prevăzute de schema de ajutor notificată, și anume măsurile prevăzute de subprogramele „Coaching”, „Participarea la târguri
și expoziții”, „Cooperare” și „Promovarea designului” (denumite în continuare, împreună, „cele patru subprograme în cauză”).
În schimb, Comisia a decis că celelalte măsuri notificate nu dădeau naștere la obiecții.
La finalul investigației, Comisia a adoptat, la 24 decembrie 2002, Decizia 2003/226/CE privind schema de ajutor preconizată
de Germania – „Program în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Îmbunătățirea performanțelor întreprinderilor din Saxonia”
– Subprogramele 1 (Coaching), 4 (Participarea la târguri și expoziții), 5 (Cooperare) și 7 (Promovarea designului) (JO 2003,
L 91, p. 13, denumită în continuare „decizia atacată”). În primul rând, Comisia a apreciat că măsurile prevăzute de cele patru
subprograme în cauză constituie ajutoare de stat. În al doilea rând, Comisia a precizat că, pentru a fi compatibile cu piața
comună, aceste ajutoare trebuie să intre în domeniul de aplicare al Regulamentului de exceptare IMM și să respecte pragurile
de intensitate stabilite de acest text, cu excepția ajutoarelor de funcționare prevăzute de subprogramul „Cooperare”, pe care
le‑a considerat incompatibile cu piața comună.
Prin Hotărârea din 3 mai 2007, Freistaat Sachsen/Comisia (T‑357/02, Rep., p. II‑1261), Tribunalul a admis cererea formulată
de reclamant, Freistaat Sachsen, având ca obiect anularea mai multor dispoziții din decizia atacată (articolul 2 al doilea
paragraf și articolele 3 și 4).
Ca urmare a recursului Comisiei, Curtea, prin Hotărârea din 11 decembrie 2008, Comisia/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, Rep.,
p. I‑9465), a anulat hotărârea Tribunalului și a trimis acestuia cauza spre rejudecare.

Procedura și concluziile părților după trimiterea spre rejudecare
Cauza a fost atribuită Camerei a patra extinse a Tribunalului.
În conformitate cu articolul 119 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamantul
și Comisia au depus memorii cuprinzând observații scrise.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare
a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să răspundă în scris la întrebări.
Acestea au dat curs respectivei solicitări în termenul prevăzut.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 30 iunie
2010.
Reclamantul solicită Tribunalului anularea deciziei atacate.
Comisia solicită Tribunalului respingerea acțiunii ca nefondată.
În observațiile scrise depuse după trimiterea spre rejudecare, părțile nu s‑au exprimat cu privire la problema cheltuielilor
de judecată. În documentele din primă instanță, reclamantul solicitase Tribunalului obligarea Comisiei la plata cheltuielilor
de judecată, iar Comisia solicitase Tribunalului obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

Motivele și argumentele părților
În susținerea acțiunii, reclamantul a invocat inițial cinci motive, întemeiate pe:
–        primul motiv, pe nelegalitatea formală a deciziei atacate, rezultată din neaplicarea de către Comisie a procedurii de autorizare
accelerată schemei de ajutor în cauză;
–        al doilea motiv, pe nelegalitatea materială a deciziei atacate, rezultată din faptul că Regulamentul de exceptare IMM nu era
aplicabil în speță;
–        al treilea motiv, pe faptul că schema de ajutor în cauză putea fi autorizată în temeiul Orientărilor privind ajutorul de stat
pentru întreprinderile mici și mijlocii;
–        al patrulea motiv, pe neexercitarea de către Comisie a puterii sale de apreciere cu ocazia examinării schemei de ajutor în
cauză, precum și pe încălcarea obligației de motivare;
–        al cincilea motiv, pe faptul că nu ar fi fost demonstrat de către Comisie că schema de ajutor în cauză denatura în mod efectiv
sau potențial concurența, precum și pe încălcarea obligației de motivare.
Prin Hotărârea Freistaat Sachsen/Comisia, citată anterior, Tribunalul a respins primul motiv, a admis al doilea motiv și a
decis că nu mai este necesar să examineze ultimele trei motive.
În Hotărârea Comisia/Freistaat Sachsen, citată anterior, Curtea a considerat că, din moment ce motivul întemeiat pe faptul
că aplicarea Regulamentului de exceptare IMM în cazul deciziei atacate avea caracter retroactiv era nefondat, Tribunalul trebuia
să se pronunțe numai cu privire la al patrulea și la al cincilea motiv invocate de reclamant în fața Tribunalului. Prin urmare,
Curtea a trimis Tribunalului cauza spre rejudecare, pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la aceste două ultime motive.
Din moment ce al cincilea motiv se referă la calificarea măsurilor în cauză drept ajutor de stat și al patrulea motiv privește
compatibilitatea măsurilor calificate drept ajutoare de stat cu piața comună, al cincilea motiv va fi examinat înaintea celui
de al patrulea.

În drept

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe faptul că nu ar fi fost demonstrat de către Comisie că schema de ajutor în cauză
denatura în mod efectiv sau potențial concurența, precum și pe încălcarea obligației de motivare
Argumentele părților
Reclamantul susține că, potrivit articolului 87 alineatul (1) CE, Comisia ar fi trebuit să demonstreze în ce consta în speță
denaturarea concurenței. Or, în decizia atacată, nicio afirmație nu ar permite să se concluzioneze că schema de ajutor în
cauză poate denatura concurența în împrejurările din speță sau să se constate în sens afirmativ că sunt reunite elementele
unei astfel de denaturări. Comisia ar menționa numai că măsurile notificate pot, în calitate de ajutoare, să denatureze concurența
[considerentul (52) al deciziei atacate] și că intensități ale ajutorului mai mari de 50 % ar determina o „denaturare disproporționată
a concurenței” [considerentul (60) al deciziei atacate]. În susținerea acestor afirmații, reclamantul invocă Hotărârea Tribunalului
din 28 noiembrie 2008, Hôtel Cipriani și alții/Comisia (T‑254/00, T‑270/00 și T‑277/00, Rep., p. II‑3269), și în special punctul
230, care precizează că, „în legătură cu schemele de ajutor multisectoriale, reiese din jurisprudență că Comisia se poate
limita să studieze caracteristicile programului în cauză pentru a aprecia dacă, din cauza cuantumurilor sau a procentelor
ridicate ale ajutoarelor, a caracteristicilor investițiilor susținute sau a altor modalități pe care le prevede acest program,
acesta asigură un avantaj sensibil beneficiarilor în raport cu concurenții lor și este de natură să profite în principal unor
întreprinderi care participă la schimburile comerciale dintre statele membre”.
În opinia reclamantului, Comisia ar pretinde că obligația de a suporta jumătate din cheltuieli încurajează eficiența și rentabilitatea
ajutorului, pentru a deduce din aceasta că, în cazul unei intensități a ajutorului mai ridicate, ar fi denaturate condițiile
schimburilor comerciale [considerentele (60), (67) și (71) ale deciziei atacate]. Or, o astfel de afirmație, bazată pe un
plafon de ajutor de 50 %, ar putea fi transpusă în cazul oricărui plafon de subvenții și, prin urmare, nu ar fi de natură
să susțină concluziile Comisiei.
Întemeindu‑și această apreciere pe Regulamentul de exceptare IMM, Comisia ar omite să demonstreze îndeajuns existența unei
denaturări a concurenței, deși, potrivit jurisprudenței Curții, o astfel de demonstrație nu ar fi numai necesară în temeiul
cerinței de motivare în sensul articolului 253 CE, ci ar constitui de asemenea o aplicare a criteriilor prevăzute la articolul
87 alineatul (1) CE.
Argumentația insuficientă a Comisiei privind criteriul unei concurențe denaturate ar constitui, în plus, o încălcare a articolului
253 CE, care ar justifica anularea deciziei atacate.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
Aprecierea Tribunalului
În cadrul prezentului motiv, reclamantul invocă două argumente aflate într‑o strânsă legătură. Pe de o parte, Comisia ar fi
motivat insuficient concluzia sa potrivit căreia concurența era în mod efectiv sau potențial denaturată de schema de ajutor
în discuție și, pe de altă parte, această motivare cuprinsă în decizia atacată [în special în considerentul (52)] nu ar permite
să se rețină o astfel de concluzie.
În primul rând, cu privire la întrebarea dacă motivarea deciziei atacate referitoare la unul dintre elementele constitutive
ale ajutorului de stat este suficientă, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante, motivarea impusă la articolul
253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției
autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate,
iar instanței competente, să exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în
special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau
altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele
de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse la articolul
253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de
ansamblul de norme juridice care guvernează materia respectivă (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 2008, TV
2/Danmark și alții/Comisia, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, Rep., p. II‑2935, punctul 178 și jurisprudența citată).
Trebuie de asemenea să se constate că, în considerentul (52) al deciziei atacate, Comisia arată că:
„Cele patru subprograme […] intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) [CE…] pentru următoarele motive:
prevăd acordarea de subvenții, prin intermediul resurselor de stat, în favoarea unor întreprinderi care produc bunuri sau
furnizează servicii care fac obiectul schimburilor comerciale intracomunitare și aceste subvenții permit beneficiarilor ameliorarea
situației lor financiare globale și a poziției lor pe piață. Trebuie să se considere că măsurile în cauză pot denatura concurența
și, prin urmare, pot afecta schimburile comerciale dintre statele membre. Germania nu a contestat această constatare.”
Astfel, considerentul sus‑menționat impune reunirea tuturor elementelor constitutive ale unui ajutor de stat în speță și în
special deduce existența unei denaturări a concurenței din faptul că întreprinderile beneficiare „produc bunuri sau furnizează
servicii care fac obiectul schimburilor comerciale intracomunitare și [că] aceste subvenții permit beneficiarilor ameliorarea
situației lor financiare globale și a poziției lor pe piață”.
În al doilea rând, în ceea ce privește problema dacă Comisia a reținut în mod întemeiat existența unei restrângeri a concurenței
în speță, trebuie amintită jurisprudența potrivit căreia, în vederea calificării unei măsuri naționale ca ajutor de stat,
nu este necesar să se stabilească un efect real al ajutorului asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și o denaturare
efectivă a concurenței, ci doar să se examineze dacă ajutorul este susceptibil să afecteze aceste schimburi și să denatureze
concurența (Hotărârea Curții din 30 aprilie 2009, Comisia/Italia și Wam, C‑494/06 P, Rep., p. I‑3639, punctul 50).
În special, în cazul unui program de ajutoare, precum cel din speță, Comisia se poate limita să studieze caracteristicile
programului în cauză pentru a aprecia dacă, din cauza cuantumurilor sau a procentelor ridicate ale ajutoarelor, a caracteristicilor
investițiilor susținute sau a altor modalități pe care le prevede acest program, acesta asigură un avantaj sensibil beneficiarilor
în raport cu concurenții lor și este de natură să profite în principal unor întreprinderi care participă la schimburile comerciale
dintre statele membre (Hotărârea Curții din 14 octombrie 1987, Germania/Comisia, 248/84, Rec., p. 4013, punctul 18).
Potrivit considerentului (52) al deciziei atacate coroborat cu punctul 2 „Descrierea ajutorului” și cu punctul 3 „Motivele
de deschidere a procedurii”, intensitatea ajutorului avut în vedere se situa între 50 % și 80 %, în funcție de subprogram
și de zona în care se afla întreprinderea destinatară. Or, potrivit articolului 5 din Regulamentul de exceptare IMM, ajutoarele
acordate în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii sunt compatibile cu piața comună dacă nu depășesc 50 % din costurile
aferente serviciilor primite. Așadar, este evident că un ajutor de o asemenea intensitate poate denatura concurența intracomunitară.
Prin urmare, având în vedere toate cele de mai sus, prezentul motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe neexercitarea de către Comisie a puterii sale de apreciere cu ocazia examinării
schemei de ajutor în cauză, precum și pe încălcarea obligației de motivare
Prezentul motiv este alcătuit din cinci aspecte. Prin intermediul primului aspect, reclamantul susține că decizia atacată
este afectată de nelegalitate întrucât Comisia s‑a limitat la aprecierea compatibilității schemei de ajutor în cauză în raport
cu criteriile de apreciere definite de Regulamentul de exceptare IMM. Prin intermediul celui de al doilea, al celui de al
treilea, al celui de al patrulea și al celui de al cincilea aspect, reclamantul reproșează Comisiei că a apreciat în mod eronat
cele patru subprograme în cauză, încălcând de asemenea obligația de motivare care îi revenea.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aprecierea compatibilității schemei de ajutor în cauză numai în raport cu Regulamentul
de exceptare IMM
–       Argumentele părților
Reclamantul susține că Comisia nu poate renunța la exercitarea puterii sale de apreciere. Astfel, fără a contesta întinderea
puterii de apreciere a Comisiei în cazul examinării compatibilității cu piața comună a schemelor de ajutor care îi sunt notificate
de un stat membru, reclamantul susține că această examinare rămâne supusă anumitor limite, printre care figurează în primul
rând obligația de exercitare a acestei puteri. În susținerea argumentației sale, reclamantul invocă noțiunea de neexercitare
a puterii discreționare care există în dreptul german și este exprimată prin termenii „Ermessenausfall” sau „Ermessensnichtgebrauch”,
care ar reprezenta o nelegalitate, la fel ca în dreptul administrativ austriac. În Franța, o astfel de situație ar corespunde
unui „abuz de putere negativ”, în timp ce în common law neexercitarea puterii de apreciere de către o autoritate care, considerându‑se
ținută de practica sa sau de liniile directoare, se abține de la examinarea fiecărui caz particular ar intra în sfera „doctrinei
ultra vires
”. Obligația de exercitare a puterii de apreciere nu s‑ar stinge la adoptarea de dispoziții care impun Comisiei anumite reguli.
În speță, reclamantul reproșează Comisiei că nu a examinat diferitele măsuri de ajutor decât în raport cu criteriile din Regulamentul
de exceptare IMM, ca și cum acesta reglementa în mod exhaustiv toate schemele de ajutor acordate în favoarea întreprinderilor
mici și mijlocii. Apreciind că nivelul de intensitate a ajutoarelor pentru subprograme este prea ridicat, Comisia s‑ar fi
limitat să reia dispozițiile Regulamentului de exceptare IMM, în loc să își exercite, în plus, propria putere de apreciere.
Astfel, Comisia ar fi înăsprit condițiile aplicabile ajutoarelor pentru IMM‑uri plafonând la 50 % cuantumul cheltuielilor
rambursabile și îndepărtându‑se în același timp de practica sa decizională. Întemeindu‑se exclusiv pe considerațiile generale
din Regulamentul de exceptare IMM și fără a ține cont de împrejurările particulare ale speței, Comisia nu și‑ar fi utilizat,
prin urmare, puterea de apreciere.
În această privință, reclamantul subliniază că rezultă din considerentul (4) al Regulamentului de exceptare IMM că acesta
nu are ca obiect reglementarea în mod exhaustiv a ajutoarelor pentru întreprinderi mici și mijlocii. Așadar, obiectivul acestui
regulament nu ar fi reducerea marjei de apreciere a Comisiei și înghețarea criteriilor aplicabile acestor măsuri de ajutor.
Regulamentul de exceptare IMM ar avea ca scop numai simplificarea și eficientizarea procedurii de supraveghere a măsurilor
menționate.
Procedând astfel, Comisia și‑ar contrazice propria practică decizională referitoare la cazuri care, prin obiectul lor, intră
în sfera Regulamentului de exceptare IMM, dar care nu beneficiază de exceptarea definită în acest regulament. Din această
practică ar rezulta că, periodic, Comisia se pronunță, prin intermediul exceptărilor individuale și în temeiul articolului
87 alineatul (3) CE, asupra unor cazuri izolate sau asupra unor măsuri de ajutor care se îndepărtează de Regulamentul de exceptare
IMM. În cazurile menționate, Comisia ar confirma printre altele, uneori chiar în mod expres, că examinarea de la caz la caz
nu trebuie să se limiteze la o examinare în temeiul Regulamentului de exceptare IMM aplicat prin analogie, ci trebuie efectuată
direct pe baza articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
De asemenea, reclamantul arată că, ținând cont de situația economică particulară a Saxoniei, fost teritoriu al Republicii
Democrate Germane, Comisia ar fi trebuit să examineze măsurile de ajutor îndepărtându‑se de condițiile definite în Regulamentul
de exceptare IMM sau cel puțin să explice din ce motiv examinarea sa nu se îndepărta de aceste condiții. În această privință,
reclamantul reproșează Comisiei că a omis să ia poziție cu privire la considerațiile detaliate prezentate în cadrul procedurii
administrative.
În consecință, Comisia ar fi trebuit să autorizeze schema de ajutor notificată examinând‑o direct în lumina criteriilor definite
de articolul 87 alineatul (3) CE.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
–       Aprecierea Tribunalului
Mai întâi, trebuie să se sublinieze că obiectul Regulamentului de exceptare IMM este de a declara compatibile cu piața comună
în raport cu articolul 87 alineatul (3) CE și de a excepta astfel de la obligația de notificare prevăzută la articolul 88
alineatul (3) CE toate ajutoarele individuale și schemele de ajutor acordate în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii
care îndeplinesc condițiile stabilite în acest regulament. Aceasta nu înseamnă că, la finalizarea unei examinări realizate
de Comisie în raport cu criteriile definite la articolul 87 alineatul (3) CE în urma unei notificări din partea unui stat
membru în conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, nu poate fi declarat compatibil cu piața comună niciun alt ajutor
acordat în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii.
Această posibilitate este amintită în mod expres în considerentul (4) al Regulamentului de exceptare IMM, potrivit căruia
„[p]rezentul regulament nu exclude posibilitatea ca statele membre să notifice un ajutor în favoarea întreprinderilor mici
și mijlocii” și „Comisia va examina această notificare, mai ales în temeiul criteriilor stabilite de prezentul regulament”.
Utilizarea locuțiunii adverbiale „mai ales” indică în mod clar că criteriile definite în Regulamentul de exceptare IMM nu
sunt singurele în raport cu care Comisia poate examina proiectele de ajutoare care îi sunt notificate, ceea ce este confirmat,
de altfel, de versiunile engleză (in particular) și germană (in erster Linie) ale acestui considerent.
Trebuie să se arate de asemenea că, deși Comisia poate stabili norme generale de punere în aplicare care structurează exercitarea
puterii de apreciere ce îi este conferită de articolul 87 alineatul (3) CE, aceasta nu se poate priva în totalitate, atunci
când apreciază un caz particular, de puterea de apreciere menționată, în special în privința cazurilor pe care nu a urmărit
în mod expres sau chiar a omis să le reglementeze în normele generale de punere în aplicare. Prin urmare, această putere de
apreciere nu este epuizată prin adoptarea de astfel de norme generale și în principiu nu există niciun obstacol în calea unei
eventuale aprecieri individuale în afara cadrului normelor menționate, cu condiția ca totuși Comisia să respecte normele superioare
de drept, precum normele din tratat și principiile generale de drept comunitar (Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 2007,
Fachvereinigung Mineralfaserindustrie/Comisia, T‑375/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 141).
În consecință, ca urmare a notificării măsurilor de ajutor în cauză de către Republica Federală Germania, Comisia avea obligația
de a examina compatibilitatea acestor măsuri cu piața comună exercitându‑și astfel puterea de apreciere care îi este conferită
de tratat.
În această privință, trebuie să se constate că, în cadrul deciziei atacate, Comisia și‑a exercitat această putere de apreciere,
în special atunci când a examinat compatibilitatea subprogramului „Coaching” cu piața comună, în raport cu criteriile definite
în Regulamentul de exceptare IMM și pe baza articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE [considerentele (57)-(65)
ale deciziei atacate].
Această analiză, care se întemeiază pe experiența Comisiei în acest domeniu în momentul în care a fost adoptată decizia atacată,
și anume în septembrie 2002, nu poate fi repusă în discuție pentru motivul că ulterior Comisia a putut adopta decizii care
iau în considerare alte criterii decât cele evocate în decizia atacată, în special în ceea ce privește ajutoare notificate
care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului de exceptare IMM.
Rezultă din cele ce precedă că reclamantul nu poate pretinde că, în prezenta cauză, Comisia ar fi refuzat să își utilizeze
puterea de apreciere pentru examinarea diferitelor argumente care i‑au putut fi prezentate în cursul procedurii administrative
pentru a stabili compatibilitatea diferitelor măsuri de ajutor cu piața comună. Argumentele referitoare la rezultatul acestei
examinări și la motivarea existentă în această privință vor fi examinate în cadrul celorlalte aspecte ale motivului.
În consecință, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie să fie respins.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe aprecierea eronată a subprogramului „Coaching” și pe încălcarea obligației de
motivare
–       Argumentele părților
Reclamantul reproșează Comisiei că a considerat subprogramul „Coaching” incompatibil cu piața comună în sensul articolului
87 alineatul (3) litera (c) CE pentru motivul că plafonul ajutorului pentru întreprinderi mici era stabilit la 65 %, fără
a formula nicio apreciere privind particularitățile existente în Saxonia și schema de ajutor notificată. De asemenea, Comisia
nu ar fi explicat modul în care obligarea întreprinderilor să suporte jumătate din cheltuieli creștea eficacitatea și rentabilitatea
schemei notificate. Reclamantul susține că și cu nouă luni înainte de notificarea schemei de ajutor în litigiu, Comisia ar
fi autorizat măsuri de ajutor comparabile celor acordate de landul Turingia în cadrul programului „Richtlinien des Freistaates
Thüringen zur einzelbetrieblichen Technologieförderung” (JO 2000, C 266, p. 4). Utilizarea puterii sale de apreciere ar implica
să se explice în detaliu de către Comisie care sunt noile experiențe care au determinat‑o să își schimbe practica decizională.
Or, deși Comisia ar fi pretins că își utilizează larga putere de apreciere verificând dacă un plafon de ajutor de 65 % putea
fi autorizat, ar fi respins imediat această opțiune pentru singurul motiv că o intensitate mai mare de 50 % ar depăși cuantumul
necesar pentru a încuraja întreprinderile să facă cheltuieli pentru „coaching”.
Reclamantul susține că plafonul de ajutor de 50 % prevăzut la articolul 5 din Regulamentul de exceptare IMM nu ar reglementa
în mod exhaustiv ajutoarele pentru consultanță acordate întreprinderilor mici și mijlocii și că, potrivit considerentului
(11) al regulamentului menționat, acestea nu pot fi supuse acelorași criterii. Cu toate că articolul 5 litera (a) din Regulamentul
de exceptare IMM ar prevedea o intensitate a ajutorului de 50 % pentru întreprinderile mijlocii, Comisia ar trebui să autorizeze
rambursări mai mari pentru întreprinderile mici, în temeiul puterii sale de apreciere. Susținând că respectivul considerent
(11) se referă numai la situația specială a acordării de ajutoare pentru investiții în afara zonelor asistate, Comisia nu
ar explica motivul pentru care nu ar trebui să existe posibilități de diferențiere între întreprinderile mici și cele mijlocii
în privința serviciilor de consultanță externă.
În opinia reclamantului, Comisia, apreciind că obligațiile financiare aflate în sarcina întreprinderilor erau modeste, ar
fi ignorat faptul că un mare număr de întreprinderi saxone nu dispuneau decât de un capital foarte redus și aveau dificultăți
în contractarea de împrumuturi, ceea ce însăși Comisia ar fi recunoscut.
Reclamantul apreciază că împrejurarea că Comisia nu a ținut cont de faptul că ajutoarele care puteau fi autorizate prin schema
de ajutor în litigiu erau limitate ca valoare la 400 sau la 500 de euro pe zi lucrătoare pentru întreprinderile tinere ar
putea facilita „acordarea eronată” a anumitor ajutoare. Decizia atacată ar încuraja astfel recurgerea la un ajutor costisitor
în loc să permită abordarea mai diferențiată pe care ar permite‑o programul în cauză.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
–       Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect, reclamantul reproșează în esență Comisiei că nu a efectuat o apreciere a programului
în cauză în pofida numeroaselor elemente avansate în această privință. Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că o astfel
de apreciere trebuie să se bazeze în mod necesar pe situația de fapt, pe analizele economice și pe probele prezentate de reclamant
în stadiul procedurii administrative, înainte de adoptarea deciziei atacate. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante,
controlul pe care instanțele comunitare îl exercită asupra aprecierilor economice complexe ale Comisiei, precum cele din speță,
trebuie să se limiteze în mod necesar la verificarea respectării normelor de procedură și de motivare, precum și a acurateței
situației de fapt, a lipsei unei erori vădite de apreciere a situației de fapt și a abuzului de putere (Hotărârea Curții din
7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P,
Rec., p. I‑123, punctul 279, precum și Hotărârea Curții din 6 octombrie 2009, GlaxoSmithKline Services/Comisia, C‑501/06 P,
C‑513/06 P, C‑515/06 P și C‑519/06 P, Rep., p. I‑9291, punctul 85).
În ceea ce privește insuficiența motivării, invocată de asemenea de reclamant, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat deja
la punctul 27 de mai sus, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și să menționeze
raționamentul instituției. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente și
aceasta trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de
ansamblul de norme juridice care guvernează materia respectivă (a se vedea Hotărârea TV 2/Danmark și alții/Comisia, citată
anterior, punctul 178 și jurisprudența citată).
În speță, în considerentul (35) al deciziei atacate s‑a arătat că subprogramul „Coaching” a fost examinat de către Comisie
în măsura în care prevedea intensități maxime ale ajutorului de 65 % pentru întreprinderile mici din zonele care se confruntau
cu probleme speciale, în condițiile în care Regulamentul de exceptare IMM prevede o intensitate maximă de 50 % din costul
brut [articolul 5 litera (a) din regulamentul menționat].
Observațiile invocate de Republica Federală Germania sunt analizate în mod detaliat în considerentele (57)-(65) ale deciziei
atacate. Astfel, Comisia arată că subprogramul a fost analizat nu numai în raport cu compatibilitatea sa cu Regulamentul de
exceptare IMM, ci și pe baza articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. În cadrul acestei analize, Comisia a constatat că,
potrivit experienței sale, o intensitate a ajutorului de peste 50 % ar depăși cuantumul necesar pentru a încuraja o întreprindere
să facă cheltuielile în cauză și că un procent unic era potrivit pentru toate întreprinderile mici și mijlocii, indiferent
dacă era vorba despre întreprinderi mici sau întreprinderi mijlocii și dacă erau sau nu erau situate în zonele asistate. Comisia
arată că, spre deosebire de ajutoarele pentru investiții, ajutoarele pentru „coaching” nu au nici un efect direct, nici un
efect durabil asupra dezvoltării regionale sau asupra creării de locuri de muncă, astfel încât nu este necesar să se autorizeze
intensități ale ajutorului mai ridicate în zonele asistate. În orice caz, Comisia arată că diferențierea între întreprinderile
mici și cele mijlocii este posibilă în limitele intensității prevăzute de Regulamentul de exceptare IMM.
Aceste considerații ale Comisiei reflectă în mod clar raționamentul său și îndeplinesc astfel criteriile din jurisprudența
constantă privind obligația de motivare, amintită la punctul 27 de mai sus.
În ceea ce privește exemplul referitor la ajutoarele autorizate pentru landul Turingia, trebuie să se ia în considerare precizarea
Comisiei în legătură cu timpul scurs (30 de luni) între adoptarea celor două decizii în cauză. Pe de altă parte, Comisia arată
în mod întemeiat că cele două cazuri nu sunt comparabile, ținând cont de faptul că măsura de ajutor autorizată nu se referea
la „coaching” și, mai ales, ținând cont de faptul că Regulamentul de exceptare IMM, cuprinzând criteriile de evaluare aplicate
în decizia atacată, nu era încă în vigoare la data adoptării deciziei privind ajutoarele în favoarea landului Turingia.
În ceea ce privește interpretarea reclamantului referitoare la articolul 5 litera (a) din Regulamentul de exceptare IMM coroborat
cu considerentul (11), trebuie să se constate că nimic din cuprinsul considerentului menționat nu sugerează că, pentru garantarea
unei diferențieri de tratament între întreprinderile mici și cele mijlocii, ar fi necesar sau permis să se depășească intensitatea
ajutorului stabilită prin Regulamentul de exceptare IMM. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, diferențierea între întreprinderile
mici și cele mijlocii este posibilă fără depășirea marjei de 50 % în cazul în care numai întreprinderile mici primesc ajutoare
de o astfel de intensitate. În orice caz, din moment ce, după cum s‑a constatat la punctul 48 de mai sus, Comisia nu și‑a
întemeiat aprecierea numai pe Regulamentul de exceptare IMM, acest argument al reclamantului trebuie respins ca inoperant.
În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia decizia atacată ar încuraja recurgerea la un ajutor mai costisitor
(a se vedea punctul 53 de mai sus), trebuie să se arate că acest argument este nu numai ilogic din punct de vedere economic,
dar contrazice și argumentul reclamantului referitor la insuficiența fondurilor proprii ale întreprinderilor mici și mijlocii
saxone. Astfel, o întreprindere care are o insuficiență de fonduri nu va alege, dintre două oferte de aceeași calitate, serviciul
mai scump, ținând cont de faptul că va fi obligată să plătească cel puțin 50 % din prețul acestuia.
Prin urmare, trebuie să se constate că reclamantul nu a furnizat probele și elementele pe baza cărora ar fi posibil să se
concluzioneze că ajutoarele în discuție, chiar dacă depășesc vădit intensitățile de ajutor prevăzute de Regulamentul de exceptare
IMM, pot fi, datorită unor împrejurări specifice, considerate compatibile cu piața comună în sensul articolului 87 alineatul
(3) CE.
Așadar, Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a apreciat că intensități ale ajutorului mai ridicate
decât cele prevăzute de Regulamentul de exceptare IMM nu pot fi considerate compatibile cu piața comună în sensul articolului
87 alineatul (3) litera (c) CE.
Prin urmare, al doilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins în întregime.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe aprecierea eronată a subprogramului „Participare la târguri și expoziții” și
pe încălcarea obligației de motivare
–       Argumentele părților
Reclamantul reproșează Comisiei că a considerat incompatibil cu piața comună subprogramul „Participare la târguri și expoziții”
în măsura în care acesta prevedea că participarea la un târg putea beneficia de ajutor de maximum trei ori. Comisia și‑ar
fi întemeiat această considerație pe articolul 5 litera (b) din Regulamentul de exceptare IMM, care nu prevedea o exceptare
decât pentru prima participare a unei întreprinderi la un anumit târg sau la o anumită expoziție, astfel încât un asemenea
ajutor repetat ar fi incompatibil cu piața comună.
Reclamantul apreciază că Comisia nu și‑a utilizat puterea de apreciere în măsura în care s‑a lăsat ghidată de dispozițiile
Regulamentului de exceptare IMM, fără a arăta în niciun mod prin ce anume o participare repetată la târguri și expoziții nu
poate fi eligibilă nici în cazuri excepționale. Utilizarea formulei „exercitarea din nou a puterii sale de apreciere nu ar
schimba cu nimic această constatare” în considerentul (67) al deciziei atacate ar demonstra, în opinia reclamantului, că Comisia
nu a utilizat această putere.
De asemenea, reclamantul susține că noțiunea „apropiere de piață” a fost interpretată eronat de către Comisie. Astfel, în
cazul ajutoarelor de stat pentru cercetare și dezvoltare, Comisia ar determina intensitatea ajutorului autorizat în funcție
de gradul de apropiere de piață. În caz de îndepărtare de piață, ar putea fi admisă o intensitate a ajutorului de 100 %. Referirea
la pretinsa „apropiere de piață” a participării la târguri și expoziții nu ar fi suficientă pentru a justifica limitarea ajutorului
la o singură participare. Comisia ar fi trebuit să se pronunțe cu privire la gradul de apropiere de piață a participării la
târguri și expoziții în cadrul unei comparații cu alte situații care dau dreptul la un ajutor pentru a‑și exercita puterea
de apreciere în raport cu aceste elemente.
De asemenea, limitarea ajutorului la o singură participare la târguri și expoziții nu ar fi justificată din punct de vedere
economic. Reclamantul reproșează Comisiei că nu a luat în considerare mai mult probele furnizate care demonstrează că numai
o participare repetată la același târg sau expoziție putea crește șansele expozantului pe piață, în special în cazurile în
care obiectivul unei astfel de participări ar fi intrarea pe piețele străine. Întreprinderile mici și mijlocii saxone nu ar
avea în general capitalul necesar pentru a participa la un târg sau la o expoziție. Astfel, un ajutor limitat la o singură
participare nu ar fi suficient pentru atingerea obiectivului ajutoarelor vizat de Regulamentul de exceptare IMM, reprezentat
de accesul la piețele potențiale [considerentul (5)]. 60 % din întreprinderile care au participat la târguri și expoziții
în cadrul standurilor germane comune nu ar fi participat în absența ajutoarelor. Necesitatea participării întreprinderilor
saxone la târguri și expoziții ar fi justificată și de indicii de export sensibil inferiori mediei naționale.
Din cauza trecerii de la economia planificată la o economie de piață, întreprinderile saxone trebuie, în opinia reclamantului,
să depășească numeroase bariere la intrarea pe piață. Promovarea participării întreprinderilor mici și mijlocii la târguri
și expoziții străine ar constitui astfel, pe planul politicii economice, un obiectiv esențial al schemei de ajutor notificate,
datorită căruia întreprinderile trebuiau să aibă acces la piețele mondiale.
În decizia atacată, Comisia nu ar evoca niciunul dintre argumentele prezentate de reclamant și de Republica Federală Germania
și nici nu ar ține cont de situația economică specială a Saxoniei.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
–       Aprecierea Tribunalului
Părțile nu sunt de acord asupra problemei finanțării unei participări repetate la târguri și expoziții. Reclamantul arată
că, apreciind drept incompatibilă cu piața comună finanțarea unei astfel de participări de maximum trei ori, astfel cum prevede
subprogramul în discuție, Comisia nu și‑a utilizat deloc puterea de apreciere. Reclamantul pretinde de asemenea că Comisia
nu a arătat din ce motiv finanțarea repetată nu poate fi compatibilă cu piața comună nici chiar în cazuri excepționale.
În această privință, trebuie să se arate că Comisia a aplicat criteriile cuprinse în Regulamentul de exceptare IMM și a concluzionat
că subprogramul în discuție nu era conform cu articolul 5 litera (b) din Regulamentul de exceptare IMM și nici nu poate fi
considerat compatibil cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Reclamantul, în ceea ce îl privește, a motivat necesitatea ajutorului prin dificultățile de tranziție în Saxonia către economia
de piață, care sunt reflectate de insuficiența capitalului necesar pentru întreprinderile mici și mijlocii, precum și prin
indicii de export care sunt sensibil inferiori mediei naționale. Obiectivul participării repetate la târguri sau la expoziții
ar fi intrarea pe piețele străine.
În ceea ce privește argumentele sale legate de tranziția către economia de piață, trebuie să se constate că se limitează la
referiri generale la situația economică dificilă din Saxonia.
De asemenea, trebuie amintit că argumente similare au fost invocate în cadrul numeroaselor litigii referitoare la articolul
87 alineatul (2) CE, cu privire la ajutoarele acordate economiei anumitor regiuni ale Republicii Federale Germania afectate
de divizarea Germaniei, în măsura în care sunt necesare pentru compensarea dezavantajelor economice cauzate de această divizare.
Or, Curtea a interpretat strict această dispoziție, precizând că „articolul [87] alineatul (2) litera (c) [CE] nu poate permite,
fără încălcarea atât a caracterului derogatoriu al acestei dispoziții, cât și a contextului și a obiectivelor pe care le urmărește,
compensarea integrală a întârzierii economice, oricât de incontestabilă ar fi, de care suferă noile Länder” și că „dezavantajele
economice cauzate de divizarea Germaniei nu pot viza decât dezavantajele economice provocate în anumite regiuni germane de
izolarea pe care a cauzat‑o stabilirea unei frontiere fizice, cum ar fi întreruperea căilor de comunicație sau pierderea de
piețe de desfacere ca urmare a întreruperii relațiilor comerciale între cele două părți ale teritoriului german” (Hotărârea
Curții din 30 septembrie 2003, Freistaat Sachsen și alții/Comisia, C‑57/00 P și C‑61/00 P, Rec., p. I‑9975, punctele 23 și
42).
Întrucât această dispoziție specială din tratat a fost interpretată restrictiv, referirile generale la consecințele economice
ale divizării Germaniei nu pot constitui o justificare pentru compatibilitatea cu articolul 87 alineatul (3) CE a unor ajutoare
a căror intensitate o depășește pe cea prevăzută în Regulamentul de exceptare IMM.
În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să compare gradul de proximitate față de
piață a târgurilor și expozițiilor în cauză cu cel al altor situații care dau dreptul la un ajutor, trebuie să se arate că
o asemenea comparație nu este strict necesară. Proximitatea față de piață este un criteriu obiectiv, iar nu relativ. În această
privință, trebuie să se constate că târgurile și expozițiile reprezintă evenimente comerciale, care oferă nu numai o mare
varietate de bunuri și servicii, ci sunt de asemenea însoțite adesea de un program variat de animație și propun publicului
numeroase servicii pentru a atrage un număr mare de vizitatori. Prin urmare, târgurile și expozițiile sunt strâns legate de
piață și chiar se confundă cu ea.
Rezultă că în mod întemeiat Comisia a calificat, în decizia atacată, măsurile în discuție ca fiind măsuri „axat[e] pe piață”.
Astfel, după cum arată Comisia în considerentul (66) al deciziei atacate, beneficiarul ajutorului, după o participare la un
astfel de eveniment, trebuie să fie în măsură să ia o decizie în cunoștință de cauză cu privire la utilitatea unei participări
repetate, pe cheltuiala sa.
În ceea ce privește argumentele reclamantului legate de indicele de export inferior mediei naționale și de necesitatea de
a câștiga piețele internaționale, trebuie amintit că, deși Regulamentul de exceptare IMM nu exceptează în general ajutoarele
pentru export, după cum se precizează în considerentul (16), costurile de participare la târgurile comerciale nu constituie
în mod normal ajutoare pentru export (a se vedea punctul 4 de mai sus). Ajutoarele în discuție sunt, așadar, compatibile în
principiu cu Regulamentul de exceptare IMM. Cu toate acestea, chiar dacă este evident că întreprinderile mici și mijlocii
participă la târguri pentru a‑și promova produsele și că această participare le permite, dacă este cazul, să își mărească
indicele de export, ceea ce este posibil în prezentul context, referirile generale la indicele scăzut de export al landului
Saxonia nu pot justifica intensități ale ajutorului mai ridicate decât cele prevăzute de Regulamentul de exceptare IMM.
Prin urmare, Comisia a apreciat în mod întemeiat că intensități ale ajutorului mai ridicate decât cele prevăzute de Regulamentul
de exceptare IMM nu pot fi considerate compatibile cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Referitor la obligația de motivare, trebuie amintit că, în considerentele (66) și (67) ale deciziei atacate, Comisia a arătat
că subprogramul în cauză nu era conform cu articolul 5 litera (b) din Regulamentul de exceptare IMM, potrivit căruia exceptarea
nu este valabilă decât pentru prima participare a unei întreprinderi la un târg sau la o expoziție și ajutorul brut nu trebuie
să depășească 50 % din cheltuieli. Comisia explică această limitare prin necesitatea de a se garanta efectul încurajator al
ajutorului, din moment ce după o primă participare cofinanțată este legitim să se aștepte de la o întreprindere mică sau mijlocie
să fie în măsură să aprecieze utilitatea unei participări repetate pe cheltuiala sa. Comisia explică de asemenea că o măsură
axată pe piață, cum ar fi participarea la un târg sau la o expoziție, care depășește plafonul de ajutor de 50 % nu poate fi
considerată compatibilă cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Aceste considerații ale Comisiei reflectă în mod clar raționamentul său și îndeplinesc astfel criteriile jurisprudenței constante
privind obligația de motivare amintită la punctul 27 de mai sus.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.
Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe o apreciere eronată a subprogramului „Cooperare” și pe încălcarea obligației
de motivare
–       Argumentele părților
Reclamantul reproșează Comisiei că a apreciat că subprogramul „Cooperare” prevedea ajutoare pentru funcționare și, prin urmare,
trebuia examinat în lumina Liniilor directoare privind ajutoarele de stat regionale (JO 1998, C 74, p. 9, denumite în continuare
„liniile directoare”), care impuneau printre altele ca aceste ajutoare să fie limitate în timp și să fie degresive (punctul
4.17).
Contrar afirmațiilor Comisiei, măsurile de promovare nu ar presupune ajutoare pentru funcționare, întrucât posibila suportare
a chiriei pentru birourile de cooperare sau a salariilor personalului nu ar înlocui resursele de funcționare și nu ar diminua
în general cheltuielile curente. În opinia reclamantului, măsurile prevăzute ar subvenționa numai costurile noi și suplimentare
în privința cooperării externe întreprinderii.
Reclamantul apreciază că, în această privință, Comisia a acționat în contradicție cu practica sa obișnuită, întrucât încă
în programul notificat în 1992 fuseseră rambursate „în cuantum echitabil” ajutoare pentru „cheltuieli de personal, pentru
materiale și pentru călătorie” ale organismului care trebuia să pună în aplicare măsurile și convențiile comune.
Reclamantul apreciază că degresivitatea ar fi destinată să mențină caracterul încurajator al ajutorului fără a crea o dependență.
Or, în speță, ajutorul era atât de limitat încât nu ar fi putut crea nicio dependență. Astfel, continuând eșalonarea cuantumurilor,
ajutorul și‑ar pierde caracterul încurajator.
Pe de altă parte, Comisia nu ar fi aplicat niciodată strict punctul 4.17 din liniile directoare, ținând cont de alte elemente
care permit să se renunțe la o eșalonare degresivă.
Amintind condițiile prevăzute în considerentul (16) și la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul de exceptare
IMM, reclamantul susține că înființarea unei grupări de vânzare în străinătate nu este similară înființării și funcționării
unei rețele de distribuție în sensul regulamentului menționat, întrucât obiectivul principal al acestor grupări de vânzare
era evaluarea șanselor de succes pe noile piețe. Prospectarea noilor piețe și stabilirea primelor contacte de afaceri, prin
intermediul unei grupări de vânzare, ar trebui autorizate în măsura în care promovarea introducerii produselor nu este considerată
ajutor pentru export. Pe de altă parte, ar lipsi „caracterul direct”, necesar pentru existența unui ajutor pentru export.
În plus, Comisia ar fi săvârșit de asemenea o eroare de apreciere limitând intensitatea ajutorului admisibil la 50 %. Făcând
trimitere la argumentele formulate în cadrul motivelor precedente, reclamantul subliniază că Comisia nu ar fi analizat particularitățile
economiei saxone, a cărei structură se caracteriza prin existența întreprinderilor mici. Reclamantul contestă și considerațiile
Comisiei potrivit cărora măsurile prevăzute în cadrul subprogramului „Cooperare” ar fi „axate pe piață”. Acesta precizează
că studiile de fezabilitate ar constitui numai studii prospective destinate pentru evaluarea potențialului cooperării.
Reclamantul apreciază că Comisia nu poate declara că înființarea unor grupări de vânzare în străinătate este incompatibilă
cu piața comună întemeindu‑se pe practica decizională, dat fiind că ar fi autorizat deja măsuri mult mai apropiate de distribuția
propriu‑zisă în străinătate, întrucât susțineau direct încheierea de contracte, decât măsurile vizate în speță.
În ceea ce privește observația Comisiei, cuprinsă în considerentul (69) al deciziei atacate, potrivit căreia Republica Federală
Germania „are toată libertatea de a pune în aplicare măsura «Creare de birouri de cooperare în Germania»” ca ajutor
de minimis
, reclamantul susține că o astfel de modalitate de a proceda nu este utilă, mai exact atunci când este vorba despre promovarea
cooperării, din moment ce, de exemplu, cercul beneficiarilor potențiali care doresc să coopereze este supus unor variații
permanente și în general nu este îndeajuns cunoscut sau definibil la începutul promovării menționate. Prin urmare, o abordare
de la caz la caz nu ar fi adecvată, iar această problemă ar fi trebuit să facă de asemenea obiectul unei reflexii din partea
Comisiei.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
–       Aprecierea Tribunalului
Argumentul principal al reclamantului privește funcțiile și activitățile avute în vedere de birourile de cooperare și de grupările
de vânzare. Reclamantul arată că grupările menționate trebuie distinse de reprezentanțele comerciale și că ajutoarele prevăzute
de subprogramul în cauză referitoare la birourile de cooperare nu pot fi considerate ajutoare pentru funcționare.
De asemenea, trebuie să se arate că părțile nu au prezentat elemente factuale privind înființarea, localizarea geografică,
tipul de activități și rezultatele obținute de birourile de cooperare și de grupările de vânzare.
Cu toate acestea, este puțin verosimil ca o întreprindere mică sau mijlocie din regiune, care se confruntă încă cu dificultăți
legate de tranziția către economia de piață și care nu are fonduri proprii, să investească într‑un birou de cooperare sau
într‑o grupare de vânzare ale căror activități nu se referă în mod direct la câștigarea noilor piețe.
De altfel, rezultă în mod clar din documentele furnizate de Comisie, în anexele răspunsurilor la întrebările adresate inițial
de Tribunal, că scopul înființării acestor birouri este o promovare a exportului, a cărei finanțare este nelegală nu numai
potrivit tratatului, ci și potrivit Acordului OMC privind subvențiile și măsurile compensatorii, după cum s‑a constatat în
considerentul (70) al deciziei atacate.
În ceea ce privește calificarea ajutoarelor în discuție drept ajutoare pentru funcționare, trebuie să se arate că o câștigare
a noilor piețe, precum și eforturile pentru a rămâne pe piață fac parte din strategia normală a oricărei întreprinderi care
dorește să rămână pe piață o perioadă durabilă. Or, pentru a permite această prezență continuă și extinsă pe piață sunt necesare
cheltuieli și ajutoarele de stat acordate în acest scop diminuează în mod necesar cheltuielile curente ale întreprinderilor
mici și mijlocii. Aceste contribuții intră, așadar, în categoria ajutoarelor pentru funcționare.
În final, în ceea ce privește posibilitatea invocată de reclamant de a autoriza ajutoarele în discuție ținând cont de practică,
trebuie să se considere suficiente precizările Comisiei, printre care aceea că harta ajutoarelor regionale în Germania expira
la 31 decembrie 2003, în timp ce programul în cauză trebuia să se finalizeze mai târziu. În plus, în deciziile anterioare,
Comisia ar fi explicat de asemenea că nu deroga decât cu titlu excepțional de la principiul degresivității.
În ceea ce privește argumentul reclamantului referitor la regulamentul
de minimis
, acesta trebuie respins ca inoperant, din moment ce considerația Comisiei referitoare la acest regulament nu a fost menționată
în decizia atacată decât cu titlu suplimentar.
Ținând cont de ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se constate că în mod întemeiat Comisia a apreciat că intensități
ale ajutorului mai ridicate decât cea prevăzută de Regulamentul de exceptare IMM nu pot fi considerate compatibile cu piața
comună nici în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. În plus, Comisia a considerat în mod întemeiat că subprogramul
„Cooperare”, în măsura în care prevedea ajutoare pentru funcționare, era incompatibil cu piața comună.
Referitor la motivarea cuprinsă în decizia atacată privind subprogramul „Cooperare” și în măsura în care reclamantul nu invocă
un argument special în această privință, trebuie să se arate că au fost analizate separat de către Comisie ajutoarele pentru
înființarea și exploatarea birourilor de cooperare din Germania și ajutoarele pentru înființarea grupărilor de vânzare în
interiorul și în exteriorul Comunității. În primul rând, Comisia a calificat ajutoarele pentru înființarea și exploatarea
birourilor de cooperare din Germania drept ajutoare pentru funcționare, care trebuie examinate în lumina liniilor directoare
și trebuie să îndeplinească toate condițiile prevăzute de acestea, fără excepție, în special pe cele cuprinse la punctul 4.17.
Comisia explică în continuare motivele pentru care nu sunt îndeplinite aceste condiții. În al doilea rând, Comisia a calificat
ajutoarele pentru înființarea grupărilor de vânzare, având ca atribuție sprijinirea întreprinderilor mici și mijlocii în studiul
piețelor străine și în intrarea pe aceste piețe, drept ajutoare pentru export, care erau excluse din domeniul de aplicare
al Regulamentului de exceptare IMM prin articolul 1 alineatul (2) litera (b). Comisia a adăugat că intensități maxime ale
ajutorului de 80 % pentru promovarea în cadrul acestui subprogram a măsurilor axate pe piață ar denatura condițiile schimburilor
comerciale într‑o măsură contrară interesului comun și că acest aspect al măsurii nu poate fi considerat compatibil cu piața
comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Aceste considerații reflectă în mod clar raționamentul Comisiei și îndeplinesc astfel criteriile jurisprudenței constante
privind obligația de motivare, amintită la punctul 27 de mai sus.
Prin urmare, al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins în întregime.
Cu privire la al cincilea aspect, întemeiat pe o apreciere eronată a subprogramului „Promovarea designului” și pe încălcarea
obligației de motivare
–       Argumentele părților
În ceea ce privește subprogramul „Promovarea designului”, reclamantul susține că Comisia reține de asemenea ca unic criteriu
intensitatea ajutoarelor prevăzută de Regulamentul de exceptare IMM și face trimitere la argumentele invocate în acest sens
cu referire la celelalte subprograme. În mod eronat, Comisia nu și‑ar fi utilizat puterea de apreciere.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamant.
–       Aprecierea Tribunalului
Reclamantul nu a invocat argumente speciale în cadrul prezentului aspect, limitându‑se la a face trimitere la argumentația
referitoare la celelalte subprograme.
Prin urmare, întrucât argumentele reclamantului din cadrul aspectelor precedente au fost respinse, ținând cont de faptul că
subprogramul în cauză este considerat de Comisie incompatibil cu piața comună pentru „motive analoge” celor reținute pentru
celelalte subprograme, trebuie să se constate de asemenea, în privința prezentului aspect, că în mod întemeiat Comisia a apreciat
că intensități ale ajutorului mai ridicate decât cea care era prevăzută de Regulamentul de exceptare IMM nu pot fi considerate
compatibile cu piața comună nici în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE
În ceea ce privește motivarea deciziei atacate cu privire la subprogramul în discuție, trebuie să se arate că, în considerentul
(41) al deciziei atacate, Comisia a indicat că „ajutoarele din cadrul subprogramului […] intr[au] în principiu în domeniul
de aplicare al articolului 5 (servicii de consultanță și alte servicii și activități) din [R]egulament[ul de exceptare IMM],
dar, întrucât acest subprogram prevede[a] intensități ale ajutorului care depășe[au] și ele plafonul de 50 % stabilit la articolul
5 [litera] (b), Comisia a avut îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea sa cu piața comună”. De asemenea, Comisia
apreciază în considerentul (73) al deciziei atacate că, pentru motive analoge celor reținute pentru celelalte subprograme,
subprogramul „Promovarea designului” nu era în conformitate cu Regulamentul de exceptare IMM și, întrucât prevedea o intensitate
a ajutorului brut mai mare de 50 % pentru recurgerea la servicii de consultanță, era incompatibil cu piața comună.
În lipsa unor argumente speciale invocate de reclamant, trebuie să se constate că aceste considerații ale Comisiei citate
anterior reflectă în mod clar raționamentul său și îndeplinesc astfel criteriile jurisprudenței constante privind obligația
de motivare amintită la punctul 27 de mai sus.
Prin urmare, al cincilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.
Ținând cont de ansamblul considerațiilor care precedă, decizia atacată, privită în totalitate, cuprinde analiza compatibilității
subprogramelor în discuție cu tratatul și este motivată corespunzător cerințelor legale.
Prin urmare, al patrulea motiv trebuie respins în totalitate.
Având în vedere tot ceea ce precedă, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În hotărârea Tribunalului, Comisia a fost obligată la plata cheltuielilor de judecată. În hotărârea Curții, aceasta a dispus
soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul. Prin urmare, revine Tribunalului competența să se pronunțe,
în prezenta hotărâre, cu privire la toate cheltuielile de judecată aferente diferitelor proceduri, conform articolului 121
din Regulamentul de procedură.
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții, acesta trebuie obligat la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Freistaat Sachsen (Germania) suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană, atât
în fața Tribunalului, cât și a Curții.
Czúcz
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 iulie 2011.
Semnături
*
* Limba de procedură: germana.