CELEX: 62012CJ0347
Řízení o předběžné otázce
Sociální zabezpečení
Nařízení (EHS) č. 1408/71
Nařízení (EHS) č. 574/72
Rodinné dávky
Rodinné přídavky
Přídavek na výchovu
,Elterngeld‘
,Kindergeld‘
Výpočet vyrovnávacího doplatku

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. u) bodu i), čl. 4 odst. 1 písm. h) a článku 76 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (
Úř. věst. L 28, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1606/98 ze dne 29. června 1998 (
Úř. věst. L 209, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 308, dále jen „nařízení č. 1408/71“), jakož i čl. 10 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71 (
Úř. věst. L 74, s. 1
; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97 (dále jen „nařízení č. 574/72“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Caisse nationale des prestations familiales (dále jen „CNPF“) a U. a M. Wieringovými s bydlištěm v Německu, pracujícími v Německu a v Lucembursku, ve věci odmítnutí CNPF vyplatit jim vyrovnávací doplatek na rodinné přídavky pro jejich děti.
Právní rámec
Unijní právo
První, pátý, osmý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 1408/71 znějí následovně:
„vzhledem k tomu, že pravidla pro koordinaci vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení spadají do rámce volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských států, a měla by proto přispívat ke zlepšení jejich životní úrovně a pracovních podmínek;
[...]
vzhledem k tomu, že je nezbytné v rámci uvedené koordinace zaručit uvnitř Společenství pracovníkům žijícím v členských státech a osobám jimi vyživovaným a pozůstalým po nich rovnost zacházení s ohledem na různé vnitrostátní právní předpisy;
[...]
vzhledem k tomu, že zaměstnané osoby a osoby samostatně výdělečně činné pohybující se ve Společenství by měly podléhat systému sociálního zabezpečení pouze jednoho členského státu, aby se zamezilo souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a složitostem, které by z toho mohly vyplývat;
[...]
vzhledem k tomu, že k co nejúčinnějšímu zaručení rovnosti zacházení pro všechny pracovníky působící na území členského státu je vhodné jako obecné pravidlo stanovit, že se použijí právní předpisy členského státu, ve kterém dotyčná osoba vykonává zaměstnání nebo samostatnou výdělečnou činnost“.
Článek 1 tohoto nařízení uvádí definice pojmů používaných v oblasti, kterou upravuje.
Článek 1 písm. u) uvedeného nařízení stanoví:
„i)
[...] ‚rodinnými dávkami‘ [se] rozumějí veškeré věcné i peněžité dávky určené k pokrytí rodinných výdajů podle právních předpisů uvedených v čl. 4 odst. 1 písm. h), s výjimkou zvláštních příspěvků při narození nebo osvojení uvedených v příloze II;
ii)
‚rodinnými přídavky‘ se rozumějí pravidelně se opakující peněžité dávky poskytované výlučně s ohledem na počet a případně věk rodinných příslušníků;“
Podle článku 4 odst. 1 písm. h) téhož nařízení se toto nařízení vztahuje na všechny právní předpisy v odvětvích sociálního zabezpečení, která se týkají rodinných dávek.
Článek 12 odst. 1 nařízení (EHS) č. 1408/71 uvádí:
„Toto nařízení nemůže ani přiznat, ani zachovávat nárok na pobírání několika dávek stejného druhu za jednu a tutéž dobu povinného pojištění. [...]“
Článek 13 téhož nařízení, nadepsaný „Obecná pravidla“, stanoví:
„1.   S výhradou článků 14c a 14f podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.
2.   S výhradou článků 14 až 17
a)
osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu;
[...]“
Článek 73 uvedeného nařízení stanoví:
„Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhající právním předpisům členského státu má nárok pro své rodinné příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu, jako by měli bydliště na jeho území, není-li v příloze VI stanoveno jinak.“
Článek 76 téhož nařízení zní následovně:
„1.   Pokud jsou po stejnou dobu pro stejného rodinného příslušníka a z důvodu výkonu povolání rodinné dávky stanoveny právními předpisy členského státu, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, pozastavuje se nárok na rodinné dávky náležející v souladu s právními předpisy jiného členského státu, případně podle článků 73 nebo 74, do výše stanovené právními předpisy prvního členského státu.
2.   Jestliže žádost o dávky není podána v členském státě, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, může příslušná instituce jiného členského státu použít odstavce 1, jako by dávky byly přiznány v prvním členském státě.“
Články 7 až 10a nařízení č. 574/72 stanoví prováděcí pravidla k článku 12 nařízení č. 1408/71.
Článek 10 odst. 1 nařízení č. 574/72 stanoví:
„a)
Nárok na rodinné dávky nebo přídavky náležející podle právních předpisů, podle kterých nepodléhá získání nároku na ně podmínce pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, se pozastavuje, jestliže po stejnou dobu nebo pro stejného rodinného příslušníka dávky náležejí buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73, 74, 77 nebo 78 nařízení, do výše těchto dávek.
b)
Pokud je však výdělečná činnost vykonávána na území prvního členského státu:
i)
v případě dávek náležejících buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů jiného členského státu, nebo podle článků 73 nebo 74 nařízení, osobou mající nárok na rodinné dávky nebo osobou, které jsou dávky vypláceny, pozastavuje se nárok na rodinné dávky náležející buď pouze podle vnitrostátních právních předpisů uvedeného jiného členského státu, nebo podle uvedených článků, do výše částky rodinných dávek stanovených právními předpisy členského státu, na jehož území má rodinný příslušník bydliště. Náklady na dávky vyplácené členským státem, na jehož území má rodinný příslušník bydliště, nese uvedený členský stát;
[...]“
Je třeba podotknout, že nařízení č. 1408/71 bylo nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. L 166, s. 1
; Zvl. vyd. 05/05, s. 72) a dále že nařízení č. 574/72 bylo nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 883/2004 (
Úř. věst. L 284, s. 1
), přičemž tato nová nařízení vstoupila podle článku 91 nařízení č. 883/2004 a článku 97 nařízení č. 987/2009 v platnost dne 1. května 2010. Vzhledem k době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení se však na projednávanou věc vztahují nařízení č. 1408/71 a č. 574/72.
Lucemburské právo
Soudní dvůr zaslal předkládajícímu soudu dne 15. března 2013 na základě článku 101 svého jednacího řádu žádost o vysvětlení. Předkládající soud byl zejména vyzván, aby přesněji popsal lucemburské rodinné dávky dotčené v původním řízení a podmínky jejich přiznání. V dopise ze dne 29. dubna 2013 předkládající soud mimo jiné uvedl, že lucemburské rodinné dávky dotčené v původním řízení jsou rodinné přídavky (dále jen „lucemburské rodinné přídavky“), jakož i přídavek na výchovu, přičemž sdělil Soudnímu dvoru text ustanovení lucemburského práva upravující poskytování těchto dávek. Dále upřesnil, že předmětem řízení, které u něj probíhá, není příspěvek na rodičovskou dovolenou, neboť návrh U. a M. Wieringových týkající se tohoto příspěvku byl prohlášen za nepřípustný.
Podle informací poskytnutých předkládajícím soudem uvádí čl. 269 první pododstavec lucemburského zákoníku sociálního zabezpečení:
„Za podmínek stanovených v této kapitole má nárok na rodinné přídavky
a)
pro sebe každé dítě, které skutečně a soustavně pobývá v Lucembursku a má zde zákonné bydliště;
b)
pro své rodinné příslušníky v souladu s použitelným mezinárodním nástrojem každá osoba, na kterou se vztahují lucemburské právní předpisy a která spadá do působnosti nařízení Společenství nebo jiného bilaterálního či multilaterálního nástroje uzavřeného Lucemburskem v oblasti sociálního zabezpečení a stanovícího platby rodinných přídavků podle právních předpisů státu zaměstnání. Za rodinného příslušníka osoby se považuje dítě patřící do užší rodiny této osoby, tak jak je definována v článku 270. Rodinní příslušníci uvedení v tomto textu musí mít bydliště v zemi stanovené v dotyčných nařízeních nebo nástrojích.
[...]“
Podle čl. 271 odst. 1 uvedeného zákoníku se přídavek poskytuje od měsíce narození dítěte až do dovršení věku osmnácti let. Podle čl. 271 odst. 3 téhož zákoníku je nárok na rodinné přídavky zachován nejdéle do dovršení 27 let v případě žáků středních škol a středních odborných škol, kteří se hlavně věnují svému studiu.
Článek 299 lucemburského zákoníku sociálního zabezpečení stanoví:
„(1)   Přídavek na výchovu se poskytne na žádost každému, kdo:
a)
má zákonné bydliště ve smyslu článku 269 v Lucemburském velkovévodství a skutečně zde pobývá nebo kdo je povinně pojištěný v lucemburském systému sociálního zabezpečení z důvodu výkonu výdělečné činnosti a spadá do působnosti nařízení Společenství;
b)
vychovává ve své domácnosti jedno nebo více dětí, pro které jsou žadateli nebo jeho manželovi či manželce, který nežije odděleně, […] vypláceny rodinné přídavky, a kteří v souvislosti s ním splňují podmínky stanovené článkem 270 [tohoto zákoníku týkající se určení rodinných příslušníků];
c)
se hlavně věnuje výchově dětí v rodinném prostředí a nevykonává výdělečnou činnost a nepobírá náhradní příjem.
(2)   Odchylně od podmínky stanovené v odst. 1 písm. c) může rovněž o přídavek požádat každý, kdo vykonává jednu nebo více výdělečných činností nebo pobírá náhradní příjem a kdo bez ohledu na dobu výkonu práce má spolu se svým manželem či manželkou, který nežije odděleně nebo s osobou, se kterou žije ve společné domácnosti, příjem který po odečtení odvodů sociálního zabezpečení nepřekračuje
a)
trojnásobek sociální minimální mzdy, vychovává-li jedno dítě;
b)
čtyřnásobek sociální minimální mzdy, vychovává-li dvě děti;
c)
pětinásobek sociální minimální mzdy, vychovává-li tři a více dětí.
(3)   Odchylně od podmínek stanovených v odst. 1 písm. c) a v odst. 2 může o polovinu přídavku na výchovu bez ohledu na svůj příjem požádat každý, kdo
a)
vykonává jednu nebo více výdělečných činností na částečný úvazek, aniž by celková skutečně vykonaná týdenní pracovní doba překročila polovinu běžné pracovní doby, která se na něj použije podle zákona nebo kolektivní pracovní smlouvy, nebo pobírá náhradní příjem odpovídající výše určené pracovní době;
b)
se hlavně věnuje výchově dětí v rodinném prostředí po dobu nejméně poloviny běžné pracovní doby, jak je definována v písm. a).
[...]“
Článek 302 uvedeného zákoníku uvádí:
„Přídavek na výchovu se poskytuje od prvního dne měsíce následujícího po uplynutí mateřské dovolené nebo dovolené při převzetí dítěte či po uplynutí osmého týdne následujícího po narození.
Vyplácí se v průběhu měsíce, za který se poskytuje.
Přídavek přestane být vyplácen první den měsíce následujícího po měsíci, během kterého dítě dovrší věk dvou let.
Odchylně od předchozího pododstavce
a)
je přídavek zachován ve prospěch příjemce, který ve své domácnosti vychovává dvojčata nebo tři či více dětí, přičemž tyto děti nebo jedno z nich dosud nedovršily věk čtyř let;
b)
věková hranice pro platbu přídavku v případě vícečetného porodu či adopce více než dvou dětí se zvyšuje o dva roky na další dítě ve prospěch příjemce splňujícího podmínky uvedené v písm. a).
V případě vícečetné adopce dětí různého věku se uplatní věková hranice podle nejmladšího z adoptovaných dětí.
Přídavek je zachován rovněž ve prospěch všech osob vychovávajících ve své domácnosti dítě, které dosud nedovršilo věk čtyř let, na které se vyplácí zvláštní doplňkový přídavek stanovený v čl. 272 odst. 4.
Nárok na přídavek zaniká, pokud již nejsou splněny podmínky pobírání stanovené v této kapitole.“
Článek 303 téhož zákoníku zní následovně:
„Přídavek na výchovu je stanoven ve výši 485,01 eur měsíčně bez ohledu na počet dětí vychovávaných v téže domácnosti. V případě uplatnění horních hranic stanovených v čl. 299 odst. 2 se přídavek sníží v rozsahu, v němž částka příjmů po odečtení odvodů na sociální zabezpečení a přídavku na výchovu překračuje stanovené hranice.“
Článek 304 lucemburského zákoníku sociálního zabezpečení stanoví:
„Přídavek na výchovu se pozastavuje až do výše jakékoli jiné dávky, která se nevyplácí z lucemburského systému a která je stejného druhu a poskytuje se na totéž dítě nebo děti.
[N]eposkytuje se v případě, kdy jeden z rodičů pobírá na totéž dítě nebo děti příspěvek na rodičovskou dovolenou stanovený v kapitole VI této knihy nebo dávku, která se nevyplácí z lucemburského systému a která se poskytuje z důvodu rodičovské dovolené. [...]“
Německé právo
Dne 19. března 2013 Soudní dvůr vyzval německou vládu, aby upřesnila zejména cíle a podmínky přiznání dávek „Kindergeld“ a „Elterngeld“. V dopise ze dne 17. dubna 2013 poskytla německá vláda Soudnímu dvoru informace týkající se těchto dávek.
Podle uvedených informací je „Kindergeld“ jedním z aspektů daňového vyrovnání rodinných výdajů, stanovený v § 31 zákona o dani z příjmů (Einkommensteuergesetz, dále jen „EStG“).
Jak stanoví toto ustanovení, je cílem dávky „Kindergeld“ pokrýt rodinné výdaje a zaručit dítěti minimální životní úroveň.
Podle § 62 odst. 1 EStG musí mít oprávněný, tedy zpravidla rodič, své bydliště nebo obvyklý pobyt v Německu nebo musí mít v Německu neomezenou daňovou povinnost či s ním musí být nakládáno jako s osobou s neomezenou daňovou povinností v Německu. Podle § 63 odst. 1 EStG musí mít dítě bydliště nebo obvyklý pobyt v členském státě Evropské unie, ve Švýcarsku, na Islandu, v Lichtenštejnsku nebo v Norsku.
Za použití § 32 odst. 4 EStG má dítě nárok na „Kindergeld“ bez dalších podmínek až do dovršení 18 let nebo do dovršení 21 let, pokud není v pracovním poměru nebo je registrováno jakožto uchazeč o zaměstnání u některého tuzemského úřadu práce nebo až do dovršení 25 let, pokud se připravuje na výkon povolání nebo vykonává uznanou dobrovolnou službu či konečně bez věkového omezení, pokud se z důvodu tělesného nebo mentálního postižení není schopno samo vyživovat.
„Kindergeld“ činí v současné době podle § 66 odst. 1 první věty EStG 184 eur měsíčně za každé z prvních dvou dětí, 190 eur za třetí dítě a 215 eur za každé další dítě, nezávisle na příjmu a majetku rodinných příslušníků.
Podle § 1 odst. 1 spolkového zákona o dávce „Elterngeld“ a o rodičovské dovolené (Bundeselterngeld- und Elternzeitgesetz, dále jen „BEEG“) má nárok na „Elterngeld“ každý, kdo má bydliště nebo obvyklý pobyt v Německu, bydlí se svým dítětem v jedné domácnosti, pečuje samostatně o toto dítě a vychovává jej a nevykonává výdělečnou činnost či vykonává výdělečnou činnost na částečný úvazek. Podle § 4 odst. 1 BEEG se „Elterngeld“ vyplácí od narození dítěte až do 14. měsíce věku.
Podle § 2 odst. 1 BEEG odpovídá „Elterngeld“ 67 % příjmu z výdělečné činnosti vykonávané před narozením dítěte. Poskytuje se až do výše 1800 eur měsíčně za celé měsíce, během kterých oprávněný nepobíral příjmy z výdělečné činnosti.
Podle § 2 odst. 2 první věty BEEG se v případě, že byl příjem z výdělečné činnosti před narozením dítěte nižší než 1000 eur, zvýší uvedená procentní sazba o 0,1 procentních bodů za každé 2 eura, o které je tento příjem nižší než tato částka, a to až do výše 100 %. Podle § 2 odst. 2 druhé věty BEEG se v případech, kdy příjem z výdělečné činnosti před narozením přesáhl 1200 eur, procentní sazba 67 % tohoto příjmu snižuje o 0,1 procentních bodů za každé 2 eura, o které tento příjem přesahuje 1200 eur, a to do výše 65 %. „Elterngeld“ se podle § 2 odst. 4 první věty BEEG vyplácí ve výši nejméně 300 eur měsíčně, což platí podle § 2 odst. 4 druhé věty BEEG i v případě, že oprávněný před narozením dítěte neměl žádný příjem z výdělečné činnosti.
Podle § 2a odst. 1 první věty BEEG pokud oprávněná osoba žije v jedné domácnosti se dvěma dětmi, které dosud nedovršily věk tří let nebo se třemi či více dětmi, které ještě nedovršily věk šesti let, zvyšuje se částka „Elterngeld“ o 10 %, nejméně však o částku 75 eur. Podle § 2a odst. 4 první věty BEEG se u vícečetných porodů zvýší částka „Elterngeld“ o 300 eur za druhé dítě a za každé další dítě.
Původní řízení a předběžná otázka
U. a M. Wieringovi a jejich dvě děti mají bydliště v Trevíru (Německo). Ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, vyplývá, že M. Wiering vykonává výdělečnou činnost v Lucembursku, zatímco jeho manželka pracuje jakožto úřednice v Německu.
Dne 12. října 2007 požádal M. Wiering CNPF o vyplacení rodinných přídavků na své dvě děti.
Řídící výbor CNPF odmítl vyplatit U. a M. Wieringovým vyrovnávací doplatek týkající se rodinných přídavků poskytovaných na jejich dvě děti, odpovídající rozdílu mezi dávkami stanovenými lucemburským právem a dávkami pobíranými podle právních předpisů jejich členského státu bydliště z důvodu, že částka těchto dávek, tedy „Kindergeld“ a „Elterngeld“, přesahovala v období od 1. července 2007 do 31. května 2008 částku dávek stanovených lucemburským právem, tj. rodinné přídavky a přídavek na výchovu.
Rozsudkem ze dne 31. července 2009 prohlásil conseil arbitral des assurances sociales (Rozhodčí rada pro sociální pojištění) žalobu U. a M. Wieringových proti rozhodnutí řídícího výboru CNPF za neopodstatněnou.
Conseil supérieur de la sécurité sociale (nejvyšší rada pro sociální zabezpečení), která projednávala odvolání podané U. a M. Wieringovými, změnila rozsudkem ze dne 16. března 2011 tento rozsudek a prohlásila, že U. a M. Wieringovi mají nárok na vyplacení vyrovnávacího doplatku na své dvě děti za uvedené období. Conseil supérieur de la sécurité sociale konstatovala, že „Elterngeld“ je rodinnou dávkou poskytovanou rodinnému příslušníku, který se stará o výchovu dětí, a nikoli samotným dětem. Měla za to, že k této dávce nelze přihlížet při určování vyrovnávacího doplatku, vypláceného zaměstnanci z titulu rodinných přídavků, které jsou mu vypláceny na účet jeho dětí, s tím, že při určování vyrovnávacího doplatku se přihlíží pouze k rodinným dávkám náležejícím témuž rodinnému příslušníku, s vyloučením dávek náležejících ostatním rodinným příslušníkům.
Proti tomuto rozsudku podala CNPF kasační opravný prostředek a uvedla čtyři důvody. Druhý, třetí a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku vycházejí z porušení, neuplatnění či z nesprávného výkladu čl. 10 odst. 1 písm. b) bodu i) a čl. 10 odst. 3 nařízení č. 574/72, jakož i čl. 76 odst. 1 nařízení č. 1408/71.
CNPF vytýká rozsudku conseil supérieur de la sécurité sociale, že v rozporu s těmito ustanoveními při výpočtu vyrovnávacího doplatku nezohlednila „Elterngeld“.
Předkládající soud má pochybnosti ohledně otázky, zda je při stanovení vyrovnávacího doplatku nutno zohlednit pouze rodinné dávky stejného druhu či všechny rodinné dávky obdržené rodinou migrujícího pracovníka. Za těchto podmínek se Cour de cassation rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba, aby příslušný orgán státu místa výkonu práce při výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který může případně vzniknout nárok podle čl. 1 písm. u) bodu i) a čl. 4 odst. 1 písm. h) a článku 76 nařízení [č. 1408/71] a čl. [10 odst. 1 písm. b) bodu i)] nařízení [č. 574/72], zohlednil jakožto rodinné dávky stejného druhu všechny dávky, které pobírá rodina migrujícího pracovníka ve státě bydliště, v projednávaném případě ,Elterngeld’ a ,Kindergeld’, stanovené německými právními předpisy?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 1 písm. u) bod i), čl. 4 odst. 1 písm. h) a článek 76 nařízení č. 1408/71, jakož i čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 574/72 vykládány v tom smyslu, že pro účely výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který může případně vzniknout nárok migrujícímu pracovníkovi v jeho členském státě místa výkonu práce, je nutno zohlednit jakožto dávky stejného druhu všechny rodinné dávky, které pobírá rodina tohoto pracovníka podle právních předpisů členského státu bydliště, v projednávaném případě dávky „Elterngeld“ a „Kindergeld“, stanovené německými právními předpisy.
Úvodem je nutno připomenout, že článek 73 nařízení č. 1408/71 sice uvádí, že zaměstnaná osoba podléhající právním předpisům členského státu má nárok pro své rodinné příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, na rodinné dávky stanovené právními předpisy prvního členského státu, jako by měli bydliště na jeho území, avšak uvedené ustanovení, zavádějící obecné pravidlo v oblasti rodinných dávek, není pravidlem absolutním (v tomto smyslu viz rozsudek Schwemmer, C‑16/09,
EU:C:2010:605
, body 41 a 42).
Je totiž nutno konstatovat, že toto nařízení nemůže v souladu s článkem 12 nařízení č. 1408/71 přiznat ani zachovávat nárok na pobírání několika dávek stejného druhu za jednu a tutéž dobu povinného pojištění.
Jakmile existuje nebezpečí souběhu nároků stanovených právními předpisy členského státu bydliště s nároky vyplývajícími z právních předpisů státu zaměstnání, musí být článek 73 uvedeného ustanovení srovnán s pravidly vyloučení souběhu, uvedenými v tomto nařízení a v nařízení č. 574/72, tedy zejména s článkem 76 nařízení č. 1408/71 a článkem 10 nařízení č. 574/72 (v tomto smyslu viz rozsudek Schwemmer,
EU:C:2010:605
, body 43 a 44).
Ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, vyplývá, že ve věci v původním řízení právní předpisy členského státu bydliště U. a M. Wieringových, tedy Spolkové republiky Německo, zakládají nárok na rodinné dávky dotčené v původním řízení pod podmínkou bydliště nebo obvyklého pobytu v tomto členském státě, a nikoli „z důvodu výkonu povolání“, jak vyžaduje článek 76 nařízení č. 1408/71, aby došlo k jeho použití. Pokud jde konkrétně o „Elterngeld“, je poskytování této dávky podmíněno zejména bydlištěm nebo obvyklým pobytem v Německu a nevykonáváním výdělečné činnosti či vykonáváním výdělečné činnosti na částečný úvazek, a to ačkoli se částka této dávky zpravidla vypočítává podle výdělečné činnosti vykonávané před narozením dítěte.
Na takovou situaci, jako je dotčená situace v projednávané věci, nelze v důsledku toho použít uvedený článek 76 (v tomto smyslu viz rozsudky Dodl a Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, bod 53 a Schwemmer,
EU:C:2010:605
, bod 46).
Naproti tomu je případ, kdy nárok na rodinné dávky v členském státě bydliště nezávisí na podmínkách pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, ale na podmínce bydliště, upraven v článku 10 nařízení č. 574/72.
Podle pravidla zákazu souběhu stanoveného čl. 10 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení mají dávky vyplácené členským státem zaměstnání přednost před dávkami vyplácenými členským státem bydliště, které jsou vzhledem k této skutečnosti pozastaveny. Nicméně v případě, kdy je výdělečná činnost vykonávána v posledně uvedeném členském státě, stanoví čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) uvedeného nařízení opačné řešení, a sice že nárok na dávky vyplácené členským státem bydliště převažuje nad nárokem na dávky vyplácené členským státem zaměstnání, které jsou tak pozastaveny.
Soudní dvůr tak rozhodl, že výkon výdělečné činnosti osobou pečující o děti, a zvláště manželem nebo manželkou příjemce uvedeného v článku 73 nařízení č. 1408/71, v členském státě bydliště dětí pozastavuje podle článku 10 nařízení č. 574/72 nárok na přídavky stanovené v uvedeném článku 73 do výše částky přídavků stejného druhu skutečně vyplacených členským státem bydliště, a to bez ohledu na přímého příjemce rodinných přídavků určeného právními předpisy členského státu bydliště (v tomto smyslu viz rozsudky Dodl a Oberhollenzer,
EU:C:2005:364
, bod 59, jakož i Weide, C‑153/03,
EU:C:2005:428
, bod 30).
V tomto ohledu zúčastnění zastoupení na jednání souhlasí s tím, že U. Wiering nepozbyla během období, v němž pobírala „Elterngeld“, statusu úřednice v Německu, což nicméně přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Pokud by tomu tak skutečně bylo, byl by čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 574/72 pravidlem zákazu souběhu použitelným ve sporu v původním řízení v rozsahu, v němž by mohlo být konstatováno, že během posuzovaného období byla vykonávána U. Wiering výdělečná činnost v Německu.
Z výše uvedeného vyplývá s výhradou ověření, jež musí provést předkládající soud, že Spolková republika Německo je členským státem, který je přednostně příslušný k vyplácení rodinných dávek U. a M. Wieringovým za dotčené období v původním řízení, takže posledně uvedení mají vůči příslušnému orgánu členského státu zaměstnání M. Wieringa, tedy CNPF, pouze nárok na případné vyplacení vyrovnávacího doplatku, který se rovná rozdílu mezi částkou dávek stanovených lucemburským právem a částkou dávek pobíraných v Německu (v tomto smyslu viz rozsudek McMenamin, C‑119/91,
EU:C:1992:503
, bod 26).
Dále je nutno konstatovat, že kvalifikace různých dávek dotčených v původním řízení jakožto rodinných dávek nebyla zpochybněna.
Je tudíž třeba určit, zda čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 574/72 vyžaduje, jak tvrdí CNPF, aby byly v rámci výpočtu vyrovnávacího doplatku požadovaného v takové situaci, jako je situace v původním řízení, zohledněny veškeré rodinné dávky pobírané v členském státě bydliště rodiny migrujícího pracovníka.
Jak uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, vzhledem k tomu, že článek 12 nařízení č. 1408/71 spadá pod hlavu I tohoto nařízení, týkající se obecných ustanovení, použijí se zásady stanovené tímto ustanovením na pravidla priority v případě souběhu nároků na dávky nebo rodinné přídavky stanovené jak v článku 76 téhož nařízení, tak i v článku 10 nařízení č. 574/72.
Je nutno konstatovat, že podle článku 12 nařízení č. 1408/71 představuje neodůvodněný souběh pouze nárok na pobírání několika dávek stejného druhu za jednu a tutéž dobu povinného pojištění.
V tomto ohledu vyplývá z judikatury Soudního dvora, že dávky sociálního zabezpečení mají být nezávisle na charakteristických rysech vlastních jednotlivým vnitrostátním právním předpisům považovány za dávky stejné povahy, pokud jsou jejich předmět a účel, jakož i základ jejich výpočtu a podmínky jejich poskytování totožné. Naopak čistě formální charakteristické rysy nelze pro účely klasifikace dávek považovat za relevantní skutečnosti (viz zejména rozsudky Valentini, 171/82,
EU:C:1983:189
, bod 13, a Knoch, C‑102/91,
EU:C:1992:303
, bod 40).
Soudní dvůr nicméně upřesnil, že vzhledem k četným rozdílům, které existují mezi vnitrostátními systémy sociálního zabezpečení, by měl požadavek úplné porovnatelnosti základů pro výpočet a podmínek přiznání za následek, že uplatnění zákazu souběhu obsaženého v článku 12 nařízení č. 1408/71 by bylo podstatně omezeno. Takový účinek by odporoval účelu tohoto zákazu, kterým je zamezit neodůvodněným souběhům dávek sociálního zabezpečení (viz rozsudek Knoch,
EU:C:1992:303
, bod 42).
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že o souběh se nejedná pouze v případě, kdy má osoba současně nárok na dvě různé rodinné dávky, ale i tehdy, když dvě různé osoby, v daném případě dva rodiče, mají nárok na rodinné dávky na totéž dítě. Smysl ustanovení nařízení č. 1408/71, upravujícího souběh rodinných dávek, jakož i řešení stanovená v případě souběhu totiž svědčí o tom, že cílem daného ustanovení je zamezit tomu, aby přímý příjemce rodinné dávky, tedy zaměstnaná osoba, i nepřímí příjemci této dávky, tedy rodinní příslušníci zaměstnané osoby, mohli současně pobírat dvě dávky stejného druhu (v tomto smyslu viz rozsudek Dammer, C‑168/88,
EU:C:1989:652
, body 10 a 12).
Je třeba dodat, že nařízení č. 1408/71 na jedné straně stanoví „rodinné dávky“ definované v čl. 1 písm. u) bodě i) uvedeného nařízení a na druhé straně „rodinné přídavky“, které představují kategorii „rodinných dávek“ a jsou definovány v čl. 1 písm. u) bodě ii) téhož nařízení.
Z předcházejících úvah vyplývá, že různé rodinné dávky, které může pobírat migrující pracovník podle právních předpisů členského státu zaměstnání a dávky pobírané tímto pracovníkem nebo jeho rodinnými příslušníky podle právních předpisů členského státu bydliště nepředstavují nutně dávky „stejného druhu“ ve smyslu článku 12 nařízení č. 1408/71.
Třebaže jsou totiž tyto rodinné dávky v souladu s čl. 1 písm. u) bodem i) tohoto nařízení určeny k pokrytí rodinných výdajů, nemají nicméně všechny nezbytně stejný specifický předmět ani shodné charakteristické znaky nebo příjemce.
Kromě toho představují pouze některé z těchto dávek rodinné přídavky ve smyslu čl. 1 písm. u) bodu ii) uvedeného nařízení.
V rámci výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který má případně nárok migrující pracovník v členském státě zaměstnání, je při uplatnění pravidla zákazu souběhu, stanoveného v čl. 10 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 574/72, třeba v rámci různých rodinných dávek, na které má tato zaměstnaná osoba nárok podle právních předpisů tohoto státu a rodinných dávek pobíraných uvedenou zaměstnanou osobou nebo jejími rodinnými příslušníky podle právních předpisů členského státu bydliště, rozlišovat ty dávky, které jsou „stejného druhu“ ve smyslu článku 12 nařízení č. 1408/71, s přihlédnutím k jejich předmětu a účelu, jejich základu výpočtu a podmínkám jejich přiznávání, jakož i k jejich příjemcům.
V konečném důsledku je věcí předkládajícího soudu, který má jako jediný pravomoc posoudit skutkové okolnosti sporu v původním řízení a vyložit vnitrostátní právní předpisy, aby s ohledem na tyto okolnosti ověřil, zda může být „Elterngeld“ považována za dávku, která je stejného druhu jako lucemburské rodinné přídavky, a zda tudíž mohla být zohledněna pro výpočet vyrovnávacího doplatku, na který mají případně nárok U. a M. Wieringovi (v tomto smyslu viz rozsudek Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11,
EU:C:2013:591
, bod 48 a citovaná judikatura).
Soudní dvůr, který je povolán k tomu, aby předkládajícímu soudu podal užitečnou odpověď, má však pravomoc poskytnout tomuto soudu na základě spisu vztahujícího se k věci v původním řízení, jakož i na základě písemných a ústních vyjádření, která mu byla předložena, vodítka, která tomuto soudu umožní rozhodnout (viz rozsudek Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
EU:C:2013:591
, bod 49 a citovaná judikatura).
Zatímco ve věci v původním řízení není zpochybněno, že lucemburské rodinné přídavky jsou stejného druhu jako „Kindergeld“, U. a M. Wieringovi nicméně v podstatě tvrdí, že uvedené rodinné přídavky nejsou dávkami stejného druhu jako „Elterngeld“. „Elterngeld“ tudíž neměla být zohledněna v rámci výpočtu vyrovnávacího doplatku, o který žádal M. Wiering u CNPF.
V tomto ohledu vyplývá ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, že účelem takových dávek, jako jsou „Kindergeld“ a lucemburské rodinné přídavky, je umožnit rodičům pokrýt výdaje související s potřebami dítěte bez ohledu na příjmy nebo majetek rodinných příslušníků či na případnou výdělečnou činnost rodičů. Konečným příjemcem těchto dávek zřejmě nejsou rodiče, ale samy děti. Kromě toho uvedené dávky představují pravděpodobně pravidelně se opakující peněžité dávky poskytované výlučně s ohledem na počet dětí a jejich věk, takže mohou být kvalifikovány jako „rodinné přídavky“ ve smyslu čl. 1 písm. u) bodu ii) nařízení č. 1408/71.
Pokud jde o „Elterngeld“, jak uvedl generální advokát v bodě 66 svého stanoviska, ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, vyplývá, že tato dávka se z několika hledisek odlišuje od takových dávek, jako jsou „Kindergeld“ a lucemburské rodinné přídavky, pokud jde o jejich cíle a znaky a také pokud jde o jejich příjemce.
Podle informací poskytnutých německou vládou je totiž smyslem „Elterngeld“ pomoci rodinám zachovat si svou životní úroveň, pokud se rodiče věnují především svým dětem. Účelem „Elterngeld“ je zejména přispívat k zachování této životní úrovně v případě dočasného úplného či částečného vzdání se výdělečné činnosti rodiči za účelem výchovy jejich malých dětí.
Rodič, který se stará o dítě a nevykonává výdělečnou činnost nebo tuto činnost přerušil či omezil, tak pobírá v závislosti na svých příjmech před tímto přerušením během prvního roku života dítěte náhradu za ztrátu příjmů určenou k zachování životní úrovně jeho rodiny. Je třeba uvést, že „Elterngeld“ zpravidla činí 67 % předchozího platu, přičemž nesmí přesáhnout částku 1800 eur měsíčně.
Cílem takové dávky, jako je „Elterngeld“, je proto zřejmě umožnit za takových okolností rodiči pobírat příspěvek na zachování životní úrovně jeho rodiny, jehož částka zpravidla vychází z příjmů, které dříve probíral v rámci výdělečné činnosti.
Na rozdíl od „Kindergeld“ a od lucemburských rodinných přídavků tak „Elterngeld“ není vyplácen výlučně v závislosti na počtu dětí a jejich věku. Třebaže se některé z podmínek jeho přiznání odvíjejí od existence dítěte a jeho věku, je v podstatě vypočítáván podle mzdy pobírané před přerušením výdělečné činnosti rodičem, který se stará o dítě. Jeho částka se zvýší pouze tehdy, jestliže je rodina početná či v případě vícečetných porodů.
Ačkoli taková dávka, jako je „Elterngeld“, představuje „rodinnou dávku“ ve smyslu čl. 1 písm. u) bodu i) nařízení č. 1408/71 (obdobně viz rozsudek Kuusijärvi, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, bod 60), nemůže být nicméně kvalifikována jakožto „rodinné přídavky“ ve smyslu čl. 1 písm. u) bodu ii) tohoto nařízení.
Dále je nutno vést, že ve věci v původním řízení CNPF rovněž zahrnula do výpočtu vyrovnávacího doplatku přídavek na výchovu. Jak nicméně uvedl generální advokát v bodech 34 a 74 svého stanoviska a s výhradou ověření, jež musí provést předkládající soud, U. Wiering nepožádala o pobírání této dávky a s ohledem na článek 304 lucemburského zákoníku sociálního zabezpečení není jisté, zda by na ni měla nárok.
V tomto ohledu je nutno upřesnit, že za předpokladu, že uvedená dávka by mohla být považována za dávku stejného druhu jako lucemburské rodinné přídavky, vyplývá každopádně z judikatury, že k tomu, aby bylo možné tvrdit, že v daném případě došlo k souběhu nároků na rodinné dávky, nepostačí, aby byl například na takové dávky nárok v členském státě, ve kterém má dotyčné dítě bydliště, a zároveň by bylo pouze možné, aby na takové dávky byl nárok v jiném členském státě, ve kterém pracuje jeden z rodičů dítěte (viz rozsudek Schwemmer,
EU:C:2010:605
, bod 52).
Soudní dvůr tak měl v souvislosti s článkem 10 nařízení č. 574/72 za to, že k tomu, aby bylo možné považovat rodinné dávky za splatné podle právních předpisů členského státu, musí právní předpisy tohoto státu uznávat nárok na výplatu dávek ve prospěch rodinného příslušníka, který v tomto státě pracuje. Je tedy nezbytné, aby dotyčná osoba splňovala veškeré podmínky formální i věcné, které stanoví vnitrostátní právní předpisy tohoto státu, aby uvedený nárok mohla uplatňovat, mezi něž může případně patřit i podmínka, aby za účelem vyplácení takových dávek byla nejprve podána žádost (viz rozsudek Schwemmer,
EU:C:2010:605
, bod 53).
Proto by ani za předpokladu, že by přídavek na výchovu mohl být považován za dávku stejného druhu jako lucemburské rodinné přídavky, nemohla být uvedená dávka zohledněna pro účely výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který mají případně nárok U. a M. Wieringovi, jestliže by ve věci v původním řízení nebyly splněny podmínky stanovené lucemburským právem pro oprávnění pobírat přídavek na výchovu.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 1 písm. u) bod i) a čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71, jakož i čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 574/72 musí být vykládány v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nelze pro účely výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který má případně nárok migrující pracovník v členském státě zaměstnání, zohlednit veškeré rodinné dávky, které pobírá rodina tohoto pracovníka podle právních předpisů členského státu bydliště, jestliže s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, dávka „Elterngeld“ stanovená německými právními předpisy není stejného druhu ve smyslu článku 12 nařízení č. 1408/71 jako dávka „Kindergeld“ stanovená těmito právními předpisy a rodinné přídavky stanovené lucemburskými právními předpisy.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Články 1 písm. u) bod i), čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1606/98 ze dne 29. června 1998, jakož i čl. 10 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, musí být vykládány v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nelze pro účely výpočtu vyrovnávacího doplatku, na který má případně nárok migrující pracovník v členském státě zaměstnání, zohlednit veškeré rodinné dávky, které pobírá rodina tohoto pracovníka podle právních předpisů členského státu bydliště, jestliže s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, dávka „Elterngeld“ stanovená německými právními předpisy není stejného druhu ve smyslu článku 12 nařízení č. 1408/71 jako dávka „Kindergeld“ stanovená těmito právními předpisy a rodinné přídavky stanovené lucemburskými právními předpisy.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.