CELEX: 62013CJ0481
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
1951. gada 28. jūlija Ženēvas konvencija par bēgļu statusu
31. pants
Trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir iekļuvis dalībvalstī caur citu dalībvalsti
Nelegāla pārvedēja pār robežu pakalpojumu izmantošana
Nelikumīga ieceļošana un uzturēšanās
Viltotas pases uzrādīšana
Kriminālsods
Tiesas kompetences neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 31. pantu Konvencijā par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā un stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954); turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), kas papildināta ar 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu pret
M. F. Qurbani
par dokumentu viltošanu, nelikumīgu ieceļošanu, nelikumīgu uzturēšanos un nelikumīgu uzturēšanos bez pases.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Ženēvas konvencija
Saskaņā ar Ženēvas konvencijas 31. pantu “Bēgļi, kas nelegāli atrodas patvēruma zemē”:
“1.   Dalībvalsts nesoda bēgļus sakarā ar viņu nelegālo ierašanos [nelikumīgo ieceļošanu] vai atrašanos [uzturēšanos] tajā, ja viņi ieradušies tieši no teritorijas, kurā bēgļu dzīvība vai brīvība bija apdraudēta atbilstoši 1. panta izpratnei, un bez kavēšanās pieteikušies valsts varas iestādēs, uzrādot pamatotus iemeslus tam, kādēļ viņi ieradušies [ieceļojuši] vai atrodas [uzturas] šajā valstī nelegāli.
2.   Dalībvalstis neierobežo bēgļu pārvietošanos vairāk, nekā tas ir nepieciešams, un šie ierobežojumi var tikt piemēroti tikai tik ilgi, kamēr tiek noteikts viņu statuss šajā valstī vai kamēr viņi netiek uzņemti citā valstī. Dalībvalstīm jādod bēglim pietiekami ilgs laiks un visas iespējas, lai viņš varētu nokārtot formalitātes uzņemšanai citā valstī.”
Savienības tiesības
Direktīva 2004/83/EK
Saskaņā ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (
OV L 304, 12. lpp.
, un labojums
OV 2005, L 204, 24. lpp.
), 14. pantu:
“[..]
4.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja:
a)
ir pamats uzskatīt, ka viņš vai viņa rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš vai viņa uzturas;
b)
viņš vai viņa pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.
5.   Situācijās, kas aprakstītas 4. punktā, dalībvalstis var izlemt nepiešķirt bēglim statusu, ja šāds lēmums vēl nav bijis pieņemts.
6.   Personas, uz kurām attiecas 4. vai 5. punkts, ir tiesīgas uz tiesībām, kas uzskaitītas Ženēvas konvencijas 3., 4., 16., 22., 31., 32. un 33. pantā, vai līdzīgām tiesībām, ciktāl šādas tiesības ir spēkā dalībvalstī.”
Vācijas tiesības
Kriminālkodeksa (
Strafgesetzbuch
) 267. panta 1. punktā ir noteikts:
“Par neīsta dokumenta izgatavošanu, īsta dokumenta viltošanu vai arī neīsta vai viltota dokumenta izmantošanu, lai maldinātu tiesisko attiecību dalībniekus, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem vai ar naudas sodu.”
Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi
M. F. Qurbani
ir Afganistānas valstspiederīgais, kurš, izmantojot nelegāla pārvedēja pār robežu pakalpojumus, caur Irānu un Turciju ieceļoja Grieķijā.
2010. gada 17. augustā attiecīgā persona atstāja Grieķiju, lai, izmantojot viltotu Pakistānas pasi, kuru viņš esot ieguvis no cita nelegālā pārvedēja pār robežu, ar lidmašīnu dotos uz Minheni (Vācija).
Minhenes lidostā par pārbaudes darbībām atbildīgie varas pārstāvji atklāja
M. F. Qurbani
uzrādītās pases viltojumu un viņš tika aizturēts.
Attiecīgā persona uzreiz paziņoja, ka vēlas lūgt bēgļa statusa piešķiršanu.
2010. gada 18. augustā
M. F. Qurbani
tika nogādāts
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge
(Federālais Migrācijas un bēgļu dienests), kur viņš šajā saistībā iesniedza oficiālu pieteikumu.
No iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka procedūra saistībā ar šo patvēruma pieteikumu vēl nav pabeigta.
2011. gada 11. aprīlī
Staatsanwaltschaft Würzburg
(Vircburgas prokuratūra) lūdza
Amtsgericht
[Pirmās instances tiesai] vienkāršotā tiesvedībā izdot rīkojumu krimināllietā pret
M. F. Qurbani
par nelikumīgu ieceļošanu, nelikumīgu uzturēšanos un nelikumīgu uzturēšanos bez pases, kā arī par dokumentu viltošanu.
M. F. Qurbani
apstrīdēja
Amtsgericht
izdoto rīkojumu krimināllietā šajā pašā tiesā.
Ar 2013. gada 4. februāra spriedumu
Amtsgericht Würzburg
(Vircburgas pirmās instances tiesa) attaisnoja
M. F. Qurbani
visos šajos apsūdzības punktos.
Šī tiesa uzskata, ka Vācijas Konstitūcijā iekļautajām patvēruma tiesībām ir pretrunā attiecīgās personas notiesāšana par nelikumīgu uzturēšanos un nelikumīgu uzturēšanos bez pases, jo nelikumīgas ieceļošanas un dokumentu viltošanas noziedzīgajiem nodarījumiem esot piemērojams Ženēvas konvencijas 31. pantā paredzētais atbrīvojums no soda.
Staatsanwaltschaft Würzburg
iesniedza kasācijas sūdzību [“Revision”]
Oberlandesgericht Bamberg
(Federālās zemes augstākā tiesa, Bamberga), būtībā norādot uz Ženēvas konvencijas 31. panta nepiemērojamību šajā gadījumā, jo attiecīgā persona Vācijā nav ieceļojusi tieši no izcelsmes valsts, bet gan caur citu dalībvalsti, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, šajā gadījumā – Grieķijas Republiku. Turklāt šis pants attiecoties tikai uz nelikumīgu ieceļošanu un tas nevar liegt Vācijas iestādēm iespēju sodīt par noziedzīgiem nodarījumiem, kas ar to saistīti.
Šādos apstākļos
Oberlandesgericht Bamberg
, kurai ir šaubas par Ženēvas konvencijas 31. panta interpretāciju, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Ženēvas konvencijas] 31. pantā paredzētais personiskais soda atcelšanas pamats, plaši interpretējot tā formulējumu, aptver arī dokumentu viltošanu, kas ir tikusi veikta, ieceļošanas ar lidmašīnu [Vācijā] laikā uzrādot policijas ierēdnim viltotu pasi, ja šī viltotās pases izmantošana, pieprasot patvērumu šajā valstī, vispār nav vajadzīga?
2)
Vai nelegālu pārvedēju pār robežu pakalpojumu izmantošana liedz atsaukties uz [Ženēvas konvencijas] 31. pantu?
3)
Vai [Ženēvas konvencijas] 31. panta normas sastāva pazīme – ieceļošana “tieši” no teritorijas, kurā attiecīgās personas dzīvība vai brīvība bija apdraudēta, – ir jāinterpretē tādējādi, ka šis nosacījums ir izpildīts arī tad, ja attiecīgā persona vispirms ir ieceļojusi vienā Eiropas Savienības dalībvalstī (šajā gadījumā – [Grieķijas Republikā]) un no turienes dodas tālāk uz citu dalībvalsti (šajā gadījumā – Vācijas Federatīvā Republika), un tajā lūdz patvērumu?”
Par Tiesas kompetenci
Uzdodot savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Ženēvas konvencijas 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj personai, pirmkārt, piemērot kriminālsodu dalībvalstī, kurā tā lūdz patvērumu, par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar tās nelikumīgu ieceļošanu šajā dalībvalstī, piemēram, tostarp nelikumīgu ieceļošanu, izmantojot nelegāla pārvedēja pār robežu pakalpojumus un izmantojot viltotu personu apliecinošu dokumentu, un, otrkārt, atsaukties uz šajā pantā paredzēto atbrīvojumu no soda, ja šī pati perona ir ieceļojusi minētajā dalībvalstī caur citu Savienības dalībvalsti.
Vispirms ir jānorāda, ka šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu rodas jautājums par Tiesas kompetenci.
Šajā saistībā Vācijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija atsaucas uz to, ka Tiesai nav kompetences atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem, ciktāl to mērķis ir, lai Tiesa interpretētu tieši Ženēvas konvencijas 31. pantu.
Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka, ņemot vērā, ka Ženēvas konvencijā nav ietverti noteikumi, kuros Tiesai tiktu piešķirta kompetence, tā var sniegt lūgto šīs konvencijas (šajā gadījumā – tās 31. panta) interpretāciju tikai tad, ja šāda tās pienākumu izpilde ir paredzēta LESD 267. pantā (spriedums
TNT Express Nederland
, C‑533/08,
EU:C:2010:243
, 58. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pilnvaras sniegt interpretācijas prejudiciālos nolēmumos, kas izriet no šīs tiesību normas, attiecas tikai uz Savienības tiesībās ietilpstošām normām (spriedums
TNT Express Nederland
,
EU:C:2010:243
, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz starptautiskiem nolīgumiem ir skaidrs, ka Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir Eiropas Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa un tādējādi tie var būt prejudiciāla nolēmuma priekšmets. Turpretim Tiesai būtībā nav kompetences prejudiciālā nolēmuma procedūras ietvaros interpretēt starptautiskus nolīgumus, ko noslēgušas dalībvalstis un trešās valstis (spriedums
TNT Express Nederland
,
EU:C:2010:243
, 60. un 61. punkts, kā arī minētā judikatūra).
Tikai tad, ja un ciktāl Savienība ir uzņēmusies kompetenci, kuru iepriekš īstenoja dalībvalstis tādas starptautiskas konvencijas piemērošanas jomā, ko nav noslēgusi Savienība, un tādējādi tās normas būtu saistošas Savienībai, Tiesai ir kompetence interpretēt šādu konvenciju (spriedums
TNT Express Nederland
,
EU:C:2010:243
, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, lai gan, ieviešot kopējo Eiropas patvēruma politiku, protams, vairāki Savienības tiesību akti tika pieņemti Ženēvas konvencijas piemērošanas jomā, nav šaubu par to, ka dalībvalstīm minētajā jomā saglabājās atsevišķas pilnvaras, īpaši attiecībā uz šīs konvencijas 31. panta jomu. Attiecīgi Tiesai nav kompetences ne interpretēt tieši šīs konvencijas 31. pantu, ne jebkādu citu tās pantu.
Tas, ka LESD 78. pantā ir precizēts, ka kopējai patvēruma politikai ir jābūt saskaņā ar Ženēvas konvenciju un ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pantā ir norādīts, ka patvēruma tiesības garantē, ievērojot šīs konvencijas 1967. gada 31. janvāra Protokola par bēgļu statusu noteikumus, neliek apšaubīt iepriekšējā punktā veikto Tiesas kompetences neesamības konstatējumu.
Turklāt, kā jau tika nospriests sprieduma
B
un
D
(C‑57/09 un C‑101/09,
EU:C:2010:661
) 71. punktā, pat ja, protams, Savienības interesēs, lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē, ir, lai šīs starptautiskās konvencijas tiesību normas, kas ir pārņemtas valsts tiesībās, un Savienības tiesības tiktu interpretētas vienveidīgi neatkarīgi no apstākļiem, kādos šos noteikumus ir paredzēts piemērot, jākonstatē, ka Ženēvas konvencijas 31. pants nav pārņemts Savienības tiesību aktos, lai gan vairākās šo tiesību normās ir atsauces uz šo pantu.
Šajā saistībā Komisija savos rakstveida apsvērumos norāda, ka Direktīvas 2004/83 14. panta 6. punktā ir atsauce uz Ženēvas konvencijas 31. pantu.
Tomēr, ja spriedumā
Bolbol
(C‑31/09,
EU:C:2010:351
), kā arī spriedumā
Abed El Karem El Kott
u.c. (C‑364/11,
EU:C:2012:826
) Tiesa, protams, tika atzīta par kompetentu interpretēt Ženēvas konvencijas noteikumus, uz kuriem bija atsauce Savienības tiesību normās, jākonstatē, ka šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietvertas nekādas norādes uz Savienības tiesību normu, kurā būtu atsauce uz Ženēvas konvencijas 31. pantu, un tostarp nav nekādas atsauces uz Direktīvas 2004/83 14. panta 6. punktu. Turklāt ir jānorāda, ka šajā lūgumā nav neviena apstākļa, kas ļautu domāt, ka šai pēdējai tiesību normai būtu nozīme pamatlietā.
No visiem šiem apstākļiem izriet, ka šajā lietā nav noteikta Tiesas kompetence interpretēt Ženēvas konvencijas 31. pantu.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Tiesai nav kompetences atbildēt uz
Oberlandesgericht Bamberg
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Savienības Tiesai nav kompetences atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem, kurus ar 2013. gada 29. augusta lēmumu lietā C‑481/13 ir uzdevusi
Oberlandesgericht Bamberg
(Vācija).

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.