CELEX: 62010CJ0157
A tőke szabad mozgása
Társasági adó
A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény
A más tagállamokban felszámítható, de be nem szedett adó levonásának tilalma

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 63. cikk és az EUMSZ 65. cikk értelmezésére irányul.
E kérelmet a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA (a továbbiakban: BBVA) és az Administración General del Estado között az
ez utóbbi által a BBVA számára az 1991. év vonatkozásában a világjövedelme után fizetendő társasági adó összegéből a Belgiumban
elért kamatok után felszámított, de adómentesség miatt meg nem fizetett adó összege levonása engedélyezésének megtagadása
tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

A közösségi jog
Az EGK‑Szerződés alapügy tényállásának időpontjában hatályos változatának 67. cikke (később az EK‑Szerződés 67. cikke, amelyet
az Amszterdami Szerződés hatályon kívül helyezett) a következőképpen rendelkezett:
„(1)      Az átmeneti időszak alatt és a közös piac megfelelő működésének biztosításához szükséges mértékben a tagállamok egymás között
fokozatosan eltörlik a tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező személyekhez kötődő tőkemozgásra vonatkozó korlátozásokat,
valamint a felek állampolgárságán, lakóhelyén vagy székhelyén, illetve a tőkebefektetés helyén alapuló minden megkülönböztetést.
[...]”
A Szerződés [Amszterdami Szerződéssel hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK
tanácsi irányelv (HL L 178, 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A következő rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok eltörlik a tagállamokban honos személyek közötti tőkemozgásokra vonatkozó
korlátozásokat. Az irányelv alkalmazásának megkönnyítése érdekében a tőkemozgások osztályozása az I. mellékletben foglalt
nómenklatúrával összhangban történik.”
A 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi többek között, hogy a Spanyol Királyság átmenetileg továbbra is
alkalmazza az ezen irányelv IV. mellékletében felsorolt tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásokat az említett mellékletben megállapított
feltételek mellett és az ott meghatározott határidők keretein belül.

A spanyol belső jog
Az adózás általános szabályairól szóló, 1963. december 28‑i 230/1963. sz. törvény (Ley General Tributaria 230/1963; a BOE
1963. december 31‑i 313. száma, 18248. o.) 57. cikkének (1) bekezdése a következők szerint rendelkezett:
„Amennyiben lehetőség van a korábban már megállapított vagy megfizetett más adó vagy adók levonására, azok teljes összegét
le kell vonni a fizetendő adó összegéből, tekintet nélkül arra, hogy az korábban adómentesség vagy adójóváírás tárgya volt.”
A társasági adóról szóló, 1978. december 27‑i 61/1978. sz. törvény (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades; a BOE 1978.
december 30‑i 312. száma, 29429. o.) 24. cikkének (4) bekezdésében előírta:
„Amennyiben a teljes körű adókötelezettséggel rendelkező adóalany bevételeinek külföldről származó és ott adózó jövedelem
is részét képezi, az alábbi két összeg közül a kisebb levonható:
a)      a jelen törvényben szabályozott adóval azonos vagy ahhoz hasonló természetű adóteher külföldön ténylegesen megfizetett összege.
b)      annak az adónak az összege, amelyet Spanyolországban kellene megfizetni abban az esetben, ha a szóban forgó jövedelmek Spanyolország
területéről származnának.”

A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény
A Spanyol Királyság és a Belga Királyság között a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a jövedelem‑ és a vagyonadó tárgyában
egyes kérdések szabályozásáról szóló 1970. szeptember 24‑én Brüsszelben aláírt és a Spanyol Királyság által 1971. május 28‑án
ratifikált egyezmény (a BOE 1972. október 27‑i 258. száma, 19176. o.; a továbbiakban: a kettős adóztatás elkerüléséről szóló
egyezmény) alapügy tényállására alkalmazandó változatának 11. cikke komondja:
„(1)      Az egyik részes államból származó és a másik részes államban honos személy részére fizetett kamat ez utóbbi államban adóköteles.
(2)      Mindazonáltal e kamat a származási helye szerinti államban is adóztatható ezen állam jogszabályai szerint, az így kivetett
adó azonban nem haladhatja meg a 15 %‑os mértéket.
[...]”
Ezen egyezmény 23. cikke szerint:
„(1)      Amennyiben az egyik részes államban honos személy az alábbi (3) és (4) bekezdésben nem említett jövedelemben részesül, amely
az Egyezmény rendelkezései értelmében a másik részes államban adóköteles, az első állam e jövedelmet mentesíti az adó alól
[…].
[…]
(3)      [...] [A]mennyiben az egyik részes államban honos személy a másik részes államban adóköteles jövedelemben részesül a 10. cikk
(2) bekezdése, a 11. cikk (2) és (7) bekezdése vagy a 12. cikk (2) és (6) bekezdése értelmében, az első állam az említett
személy által e jövedelem után fizetendő adóból a fent említett, az e személy adóalapjába beszámítandó jövedelem összege alapján
számított adólevonást tesz lehetővé, amelynek a mértéke nem lehet alacsonyabb a másik részes államban az említett jövedelem
után beszedett adónál […]”.

A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A BBVA a Grupo Consolidado 2/82 (2/82. sz. Konszolidált Vállalatcsoport) uralkodó tagja. A spanyol jogrendszerben a konszolidált
csoport több társaság adózási célból létrehozott egysége, amelyben az egyik társaság meghatározó befolyással rendelkezik a
többi felett.
Az 1991. pénzügyi évre vonatkozó társasági adó tárgyában lefolytatott ellenőrzés és vizsgálat során az Oficina Nacional de
Inspección az 1997. október 24‑i határozatával, mivel úgy ítélte meg, hogy a 61/1978 törvény 24. cikkének (4) bekezdése értelmében
csak a „ténylegesen” megfizetett adó összege vonható le, 6 750 405 pesetával (40 570,75 euróval) felfelé korrigálta a BBVA
bevallásában szereplő adóalapot. Ez az összeg a BBVA által a Belgiumban szerzett kamat után ez utóbbi államban felszámított
adó címén a társasági adóból annak ellenére levont összegnek felelt meg, hogy ez utóbbi adót Belgiumban mentesség folytán
nem kellett megfizetnie.
Az Oficina Nacional de Inspección határozatát 2001. május 11‑én a Tribunal Económico-Administrativo Central (közigazgatási
fellebbviteli szerv) határozatában megerősítette. Mivel a BBVA‑nak az ez utóbbi határozattal szemben az Audiencia Nacional
közigazgatási perekben eljáró tanácsa előtt előterjesztett keresete a 2003. június 26‑i ítéletben szintén elutasításra került,
a BBVA felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Tribunal Supremo előtt.
Felülvizsgálati kérelmében a BBVA arra hivatkozik, hogy jogosult a Spanyolországban a világjövedelme után kivetett társasági
adó összegéből levonni a Belgiumban szerzett kamat után az ez utóbbi államban felszámított, de mentesség következtében meg
nem fizetett adót.
A Tribunal Supremo kifejti, hogy a spanyol belső joggal – annak az utóbbi időben alkalmazott ítélkezési gyakorlatában elfogadott
értelmezése szerint ‑ ellentétes az, hogy a BBVA a Spanyolországban fizetendő társasági adóból levonja a Belgiumban felszámított
adó összegét, amennyiben ez utóbbit mentesség következtében nem fizették meg. Ugyanez a megállapítás következik a kettős adóztatás
elkerüléséről szóló egyezmény 23. cikkének (3) bekezdéséből.
Az említett bíróság felveti a kérdést, hogy az ilyen szabályozás összeegyeztethető‑e a tőkemozgás szabadságának elvével, amennyiben
a Spanyolországban letelepedett, Belgiumban befektető és e befektetésből jövedelmet szerző társaságok ezáltal elvesztik a
belga adóhatóságok által biztosított adókedvezményt, mivel végül a székhelyük szerinti tagállamban megfizetik a jövedelmüket
terhelő azon adó összegét, amelyet a befektetés helye szerinti államban felszámítottak, de amely tekintetében mentességben
részesültek.
E körülmények között a Tribunal Supremo az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ] 63. [cikket], illetve [az EUMSZ] 65. [cikket], hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás,
amely – akár egyoldalúan, akár a kettős adóztatás elkerüléséről szóló kétoldalú egyezmény keretében kerül megállapításra –
a társasági adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy az Európai Unió
más tagállamaiban keletkezett és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem után fizetendő
adó összege levonásra kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy más adókedvezmény
folytán nem kell megfizetni?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

Az elfogadhatóságról
A portugál kormány álláspontja szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítani,
mivel az EUMSZ 63. cikknek és az EUMSZ 65. cikknek a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezése az 1991‑es adóévet
érintő alapügy megoldása szempontjából e rendelkezések időbeli hatálya miatt irreleváns. Az EK‑Szerződés 73B. és 73D. cikkét
(később EK 56., illetve EK 58. cikk) ugyanis, amelyeknek az EUMSZ 63. cikk és az EUMSZ 65. cikk megfelel, csak az 1992. február
7‑én Maastrichtban aláírt, az Európai Unióról szóló szerződéssel illesztették az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződésbe.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között
az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban
lévő ügy eldöntéséhez érdemi választ adjon, és ebből a szempontból adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett
kérdéseket (lásd különösen a C‑286/05. sz. Haug‑ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4121. o.] 17. pontját,
valamint a C‑420/06. sz. Jager‑ügyben 2008. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑1315. o.] 46. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá annak érdekében, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet
előterjesztő bíróság részére hasznos választ adjon, figyelembe veheti az uniós jog olyan rendelkezéseit is, amelyekre a nemzeti
bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben nem hivatkozott (lásd különösen a C‑60/03. sz. Wolff & Müller
ügyben 2004. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9553. o.] 24. pontját, a C‑153/03. sz. Weide‑ügyben 2005. július 7‑én
hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6017. o.] 25. pontját és a C‑513/03. sz. van Hilten‑van der Heijden ügyben 2006. február 23‑án
hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.] 26. pontját).
A Bíróság ugyanis köteles az uniós jog minden olyan rendelkezését értelmezni, amelyre a nemzeti bíróságoknak szükségük van
az előttük folyó jogvita eldöntéséhez, még abban az esetben is, ha ezekre a rendelkezésekre nem utalnak kifejezetten e bíróságok
az előzetes döntéshozatal iránt a Bíróság elé terjesztett kérdésekben (lásd a C‑304/00. sz., Strawson és Gagg & Sons ügyben
2002. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10737. o.] 58. pontját és a fent hivatkozott Jager‑ügyben hozott ítélet
47. pontját).
Mivel a Bíróság jogosult az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésnek az alapügy tényállására alkalmazandó jogszabályok
figyelembevételével történő megválaszolására, a portugál kormány által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

Az ügy érdeméről
Előzetes észrevételek
Az alapügy az 1991‑es adóévet érinti, azaz egy olyan helyzetet, amelynek ténybeli és jogi háttere az EUM‑Szerződés hatálybalépése
előtti. Az alapügy tényállására alkalmazandó, a tőkemozgás szabadságát érintő szabályokat az EGK‑Szerződés 67. cikke, valamint
az említett cikk végrehajtására elfogadott 88/361 irányelv tartalmazta.
Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést e rendelkezések
alapján kell megválaszolni.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 88/361 irányelv megvalósította a tőkemozgás szabadságának teljes liberalizációját,
és 1. cikke (1) bekezdésében, amelynek közvetlen hatályát a Bíróság elismerte, e célból előírta a tagállamok számára a tőkemozgásokra
vonatkozó korlátozások eltörlését (lásd a C‑364/01. sz. Barbier‑ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑15013. o.]
57. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése azonban lehetővé tette a Spanyol Királyság számára, hogy 1992. december 31‑ig
fenntartsa az ezen irányelv IV. mellékletének III. és IV. listájában szereplő egyes tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásokat.
Ebből következik, hogy meg kell vizsgálni először is, hogy az olyan szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a tőkemozgás
88/361 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett korlátozásának minősül‑e.
Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróságnak csak amennyiben megállapítható, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozás
hatása a tőkemozgás szabadságának korlátozása, kell megvizsgálnia, hogy az alapügy tárgyát képező kamatfizetés alapjául szolgáló
tőkemozgások a 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti kivétel hatálya alá tartoznak‑e, ugyanis csak a kérdést
előterjszető bíróság rendelkezik hatáskörrel a tényállás, valamint a BBVA által Belgiumban szerzett kamatok jellegének és
forrásának megállapítására.
A tőkemozgás szabadságára vonatkozó korlátozás fennállásáról
Emlékeztetni kell arra, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket
az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd a C‑279/93. sz. Schumacker‑ügyben 1995. február 14‑én hozott
ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 21. pontjá;, a C‑80/94. sz. Wielockx‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑2493. o.] 16. pontját; a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 32. pontját
és a fent hivatkozott Barbier‑ügyben hozott ítélet 56. pontját).
Az egyes tagállamoknak kell az uniós jog tiszteletben tartásával megszervezniük a tőkebefektetésekből származő jövedelem adóztatására
vonatkozó rendszerüket, és ennek keretében meghatározniuk azt az adóalapot és adómértéket, amely a jövedelemben részesülő
befektetőre alkalmazandó (lásd analógia útján a C‑128/08. sz. Damseaux‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑6823. o.] 25. pontját, valamint a C‑436/08. és C‑437/08. sz., Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített
ügyekben 2011. február 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 167. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Ebből az következik, hogy a valamelyik tagállamban letelepedett adós által a valamely más tagállambeli illetőségű jogosultnak
fizetett kamat jogi értelemben véve kettős adóztatás tárgya lehet, ha mindkét tagállam azt a lehetőséget választja, hogy gyakorolja
adóztatási joghatóságát, és az említett kamatot megadóztatja, az első forrásadó kivetésével, a második pedig a jogosult adóalapjába
történő beszámítással.
Az uniós jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak
egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás
elkerülése érdekében (a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 24. és 30. pontja;
a C‑307/97. sz. Saint‑Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontja; a C‑379/05. sz.
Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9569. o.] 17. pontja, valamint a C‑194/06. sz. Orange European
Smallcap Fund ügyben 2008. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3747. o.] 32. pontja). A tagállamok feladata meghozni
a kettős adóztatást eredményező helyzetek megakadályozásához szükséges intézkedéseket, többek között a nemzetközi adóügyi
gyakorlatban követett szempontok alkalmazásával (lásd a C‑513/04. sz., Kerckhaert és Morres ügyben 2006. november 14‑én hozott
ítélet [EBHT 2006., I‑10967. o.] 23. pontját).
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következik, hogy a kamatok kettős adóztatásának elkerülésére irányuló
ilyen intézkedéseket fogadtak el a spanyol jogrendben egyfelől a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezménnyel, másfelől
a spanyol szabályozással.
Így az említett egyezmény 23. cikkének (3) bekezdése előírta, hogy a Spanyol Királyság az e tagállamban honos személy által
a Belgiumból származó kamat után fizetendő adóból az említett kamatnak az e személy adóalapjába beszámítandó összege alapján
számított adólevonást tesz lehetővé, amelynek a mértéke nem lehet alacsonyabb a Belgiumban az említett jövedelem után beszedett
adónál.
A 61/1978 törvény 24. cikkének (4) bekezdése a maga részéről a külföldről származó és ott adózó jövedelmek vonatkozásában
előírta az alábbi két összeg közül a kisebb levonását: vagy az ezen törvényben szabályozott adóval azonos vagy ahhoz hasonló
természetű adóteher külföldön ténylegesen megfizetett összegét, vagy annak az adónak az összegét, amelyet Spanyolországban
kellene megfizetni abban az esetben, ha e jövedelmek Spanyolország területéről származnának.
Az alapeljárás keretében a BBVA azonban azt kéri, hogy a Belgiumban szerzett kamat után Belgiumban felszámított, de mentesség
következtében meg nem fizetett adót levonhassa a Spanyolországban fizetendő társasági adó összegéből.
A kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény és a spanyol jogszabályok
rendelkezéseinek olyan értelmezése, hogy kizárólag a másik tagállamban ténylegesen megfizetett adó vonható le a Spanyolországban
fizetendő adóból, visszatarthatja a Spanyolországban letelepedett társaságokat a más tagállamokban történő tőkebefektetésektől.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a jelen esetben a BBVA által állítólagosan elszenvedett hátrány nem a BBVA által
szerzett kamat kettős adóztatásából áll, mivel azt csak Spanyolországban adóztatták meg, hanem a Spanyolországban fizetendő
adó kiszámítása során a belga szabályozás által mentesség formájában biztosított adókedvezmény érvényesítésének lehetetlenségében.
Márpedig a Bíróság korábban már kimondta, hogy a tagállamok adóztatási joghatóságának párhuzamos gyakorlásából származó esetleges
hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést, nem képeznek az alapszabadságokat érintő
korlátozást (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet 19., 20. és 24. pontját,
a fent hivatkozott Orange European Smallcap Fund ügyben hozott ítélet 41., 42. és 47. pontját, valamint a fent hivatkozott
Damseaux‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).
Így a tagállamok nem kötelesek a saját adórendszerüket a többi tagállam különböző adórendszereihez igazítani annak érdekében,
hogy elkerüljék különösen a kettős adóztatást (lásd a C‑67/08. sz. Block‑ügyben 2009. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑883. o.] 31. pontját), és következésképpen e tagállamok nem kötelesek adójogi szabályozásukat annak érdekében kiigazítani,
hogy lehetővé tegyék az adóalanyok számára, hogy a más tagállam által adóztatási joghatóságának gyakorlása keretében biztosított
adókedvezményben részesülhessenek, feltéve hogy a szabályozásuk nem hátrányosan megkülönböztető.
Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy az olyan szabályozás alkalmazásában, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a másik tagállamban
szerzett kamatot nem kezelik‑e hátrányosan megkülönböztető módon a Spanyolországban szerzett kamatokhoz képest.
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés nem csak különböző szabályok
hasonló helyzetekre való alkalmazásából, hanem ugyanazon szabály különböző helyzetekre történő alkalmazásából is állhat (lásd
a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet 30. pontját, a C‑311/97. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április
29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet
19. pontját).
Márpedig az illetőség szerinti állam adójogszabályai szempontjából a kamatban részesülő adóalany helyzete nem lesz feltétlenül
más pusztán azért, mert a kamatot egy másik tagállamban letelepedett adóstól kapja, amely tagállam az adóztatási joghatóságának
gyakorlása során ezt a kamatot jövedelemadó címén forrásadó alá vonhatja (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kerckhaert
és Morres ügyben hozott ítélet 19. pontját és a C‑298/05. sz. Columbus Container Services ügyben 2007. december 6‑án hozott
ítélet [EBHT 2007., I‑10451. o.] 42. pontját).
A jelen esetben a másik tagállamban szerzett kamatnak a spanyol forrásból származó kamathoz képest hátrányosan megkülönböztető
kezelésére nem hivatkoztak a Bíróság előtt.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott jogi háttérből következik, hogy a 230/1963 törvény 57. cikkének
(1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy amennyiben lehetőség van a korábban már megállapított vagy megfizetett más adó vagy
adók levonására, azok teljes összegét le kell vonni a fizetendő adó összegéből, tekintet nélkül arra, hogy az korábban adómentesség
vagy adójóváírás tárgya volt.
Következésképpen a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság feladata annak
vizsgálata, hogy a Spanyolországban szerzett kamatok adóztatására vonatkozó szabályokra tekintettel a 230/1963 törvény említett
rendelkezése alkalmazandó‑e e kamatokra, és hogy ilyen esetben a más tagállamban szerzett kamatok esetében előírt bánásmód
nem hátrányosan megkülönböztető‑e a Spanyolországban szerzett kamatok tekintetében előírt bánásmódhoz képest a felszámított,
de meg nem fizetett adó levonásának lehetőségét illetően.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EGK‑Szerződés 67. cikkével és
a 88/361 irányelv 1. cikkével nem ellentétes az az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami szabályozás, amely a társasági
adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy az Unió más tagállamaiban keletkezett
és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem után fizetendő adó összege levonásra
kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy más adókedvezmény folytán nem kell
megfizetni, feltéve hogy e szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető az említett tagállamban szerzett kamatok tekintetében
előírt bánásmódhoz képest, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ezért a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az EGK‑Szerződés 67. cikkével és a Szerződés [Amszterdami Szerződéssel hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról
szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv 1. cikkével nem ellentétes az az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami
szabályozás, amely a társasági adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy
az Európai Unió más tagállamaiban keletkezett és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem
után fizetendő adó összege levonásra kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy
más adókedvezmény folytán nem kell megfizetni, feltéve hogy e szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető az említett tagállamban
szerzett kamatok tekintetében előírt bánásmódhoz képest, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.