CELEX: 62014CJ0416
Преюдициално запитване
Далекосъобщителни мрежи и услуги
Директиви 2002/19/ЕО, 2002/20/ЕО, 2002/21/ЕО, 2002/22/ЕО
Свободно движение на крайни устройства за наземни мобилни далекосъобщения
Директива 1999/5/ЕО
Такса за използването на устройствата
Общо разрешение или лиценз за използване
Договор за абонамент, заместващ общо разрешение или лиценз
Различно третиране на ползвателите със или без договор за абонамент

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 1999/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 1999 година относно радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно оборудване и взаимното признаване на тяхното съответствие (
ОВ L 91, стр. 10
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 26, стр. 73), и по-специално на член 8 от нея, на Директива 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) (
ОВ L 108, стр. 7
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 169), на Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) (
ОВ L 108, стр. 21
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (
ОВ L 337, стр. 37
, наричана по-нататък „Директива 2002/20“), на Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (
ОВ L 108, стр. 33
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195) и на Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (
ОВ L 108, стр. 51
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (
ОВ L 337, стр. 11
, наричана по-нататък „Директива 2002/22“).
Запитването е отправено в рамките на два спора, единият между Fratelli De Pra SpA (наричано по-нататък „De Pra“) и Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno (Данъчна администрация — Регионална дирекция Белуно), а другият между SAIV SpA (наричано по-нататък „SAIV“) и Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza (Данъчна администрация — Регионална дирекция Виченца) относно отказа на тези данъчни служби по исканията за възстановяване на правителствената концесионна такса (наричана по-нататък „ПКТ“), заплатена от De Pra и SAIV по договори за абонамент за услуга за мобилна телефония.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 1999/5
В съображение 32 от Директива 1999/5 е посочено, че „следва да се допусне свободното движение на радиооборудването и крайното далекосъобщително оборудване, които съответстват на съответните съществени изисквания […] че такова оборудване следва да бъде разрешено да влезе в употреба по предназначение […] че допускането за използване може да бъде предмет на издаване на разрешителни за ползване на радиочестотния спектър и предоставяне на съответната услуга“.
Член 1, параграфи 1 и 4 от тази директива гласи:
„1.   Настоящата директива установява регулаторна рамка за пускането на пазара, свободното движение и въвеждането в употреба в Общността на радиооборудването и крайното далекосъобщително оборудване.
[...]
4.   Настоящата директива не се прилага за оборудването, посочено в приложение I“.
Член 8, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки не забраняват, ограничават или предотвратяват пускането на пазара и въвеждането в употреба на тяхна територия на апаратура с СЕ маркировка […]“.
Директива 2002/19
Съгласно член 1 от Директива 2002/19 тя хармонизира начина, по който държавите членки регулират достъпа до електронните съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях. Тя се отнася до взаимоотношенията между доставчиците на мрежи и услуги. Тя определя правата и задълженията на операторите и предприятията, които търсят взаимосвързаност и/или достъп до техните мрежи и инфраструктура.
Директива 2002/20
Съгласно определението в член 2 от Директива 2002/20 „общо разрешение“ означава правна рамка, установена от съответната държава членка, която осигурява права за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги и определя специфичните за сектора задължения, които може да се прилагат за всички или за някои видове електронни съобщителни мрежи и услуги в съответствие с настоящата директива“.
Член 12 от тази директива, озаглавен „Административни такси“, предвижда в параграф 1, буква а):
„Всички административни такси, наложени върху предприятията, които предоставят услуга или мрежа по общото разрешение, или на които е било предоставено право на използване:
а)
по размер покриват единствено административните разходи за управлението, контрола и изпълнението на общата лицензионна схема и правата за използване и специфичните задължения, както е посочено в член 6, параграф 2, които могат да включват разходи за международно сътрудничество, хармонизация и стандартизация, анализ на пазара, проследяване на съответствието и други видове пазарен контрол, както и регулаторната дейност по подготовката и въвеждането в сила на вторичното законодателство и административните решения като например решенията за достъп и взаимосвързаност; […]“.
Директива 2002/22
Според член 1, параграф 1 от Директива 2002/22 тя се отнася до предоставянето на електронни съобщителни мрежи и услуги на крайните ползватели. Целта ѝ е в целия Европейски съюз да се осигурят качествени общественодостъпни услуги.
Съгласно член 1, параграф 2 от нея, с цел да се гарантира универсална услуга в среда на отворени и конкурентни пазари, Директива 2002/22 определя минималния набор от услуги с определено качество, до които достъп имат всички крайни ползватели, на достъпни цени с оглед на специфичните национални условия, без да се накърнява конкуренцията.
Член 20 от тази директива, озаглавен „Договори“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки гарантират, че при абонирането за услуги, които предоставят свързване към обществена съобщителна мрежа и/или обществено достъпни електронни съобщителни услуги, потребителите и други крайни ползватели, които заявят това, имат право да сключат договор с предприятието или предприятията, които предоставят такива свързвания и/или услуги. Договорът посочва в ясна, изчерпателна и лесно достъпна форма най-малко:
[…]“.
Сред избените в посочения член 20, параграф 1 данни се съдържат самоличността и адресът на предприятието, предоставяните услуги, подробностите за цените и тарифите, срокът на договора и условията за подновяване и прекратяване на услугите и на договора.
Италианското право
Член 1 от Декрет № 641 на президента на Републиката за регламентиране на правителствените концесионни такси (decreto del Presidente della Repubblica № 641, disciplina delle tasse sulle concessioni governative) от 26 октомври 1972 г. (редовна притурка на GURI № 292 от 11 ноември 1972 г., наричан по-нататък Президентски декрет № 641/1972“) гласи:
„За административните актове и другите актове, изброени в приложената тарифа, се дължи [ПКТ] в размера и при условията, предвидени в същата тарифа“.
В редакцията си, приложима по спора в главното производство, член 21 от приложената към Президентски декрет № 641/1972 тарифа (наричана по-нататък „приложената тарифа“) предвижда, че ПКТ се дължи за всеки „лиценз или [всеки] заместващ го документ за ползване на крайни устройства за мобилна наземна публична радиовръзка за всеки месец ползване“.
Съгласно бележката под линия към посочения член 21:
„Таксата се дължи за посочените във всяка фактура месеци на ползване едновременно с абонаментната такса“.
Член 3 от Министерски декрет № 33/90 относно публичната услуга за мобилна наземна радиовръзка предвижда:
„Абонатът има възможност самостоятелно или чрез SIP (Società italiana per l’esercizio telefonico) да осъществява покупка и поддръжка на крайни устройства на потребител. Дружеството концесионер SIP издава на потребителя документ, удостоверяващ качеството му на абонат на услугата. Този документ, който във всяко отношение замества лиценза за радиостанция, трябва да съдържа данните за вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение и трябва да се представи от абоната на публичния орган при поискване“.
Съгласно член 8 от Законодателен декрет № 269/2001, с който се транспонира Директива 1999/5:
„Не се забранява, ограничава или препятства пускането на пазара и въвеждането в употреба на апаратура с СЕ маркировка, която указва съответствието ѝ с настоящия декрет“.
Текстът на член 160 от Законодателен декрет № 259 за приемане на Кодекс на електронните съобщения (decreto legislativo № 259 — Codice delle comunicazioni elettroniche) от 1 август 2003 г. (редовна притурка на GURI № 214 от 15 септември 2003 г.) е следният:
„1.   За всяка радиостанция, за която е издадено общо разрешение, се запазва издаденият от министерството в този смисъл лиценз.
2.   За приемателните станции на услугата радиоразпръскване документът за абонамент се счита за лиценз“.
Член 2, параграф 4 от Декрет-закон № 4/2014, преобразуван в Закон № 50/2014, предвижда:
„За прилагането на член 21 от приложената към [Президентски декрет № 641/1972] тарифа, разпоредбите на член 160 от Законодателен декрет [№ 259/2003] се тълкуват в смисъл, че понятието „радиостанции“ включва и крайните устройства за мобилна наземна радиовръзка“.
Спорове по главното производство и преюдициални въпроси
De Pra и SAIV са поискали съответно от Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno и от Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza възстановяване на заплатената от тях ПКТ. Срещу отказа на тези данъчни служби всяко от дружествата подава жалба пред Commissione tributaria regionale di Mestre-Venezia.
В подкрепа на тези жалби те поддържат, че закрепеният в Директива 1999/5 принцип на свободното движение и въвеждането в употреба на крайното далекосъобщително оборудване е несъвместим с административна мярка като предвиденото в италианската правна уредба общо разрешение или лиценз. Тъй като смятат, че ПКТ трябва да се разглежда като данък, те считат, че при липсата на правопораждащ факт имат право на възстановяване на платените за тази такса суми.
Макар в акта си за преюдициално запитване запитващата юрисдикция да цитира определения Agricola Esposito (C‑492/09,
EU:C:2010:766
) и Umbra Packaging (C‑355/13,
EU:C:2013:867
), които се отнасят до такса като ПКТ, тя счита, че са възникнали нови обстоятелства след постановяването на тези определения и че последните не ѝ позволяват да реши споровете, с които е сезирана. В това отношение тя посочва следните три обстоятелства.
Първо, в тези определения Съдът не се е произнесъл по съвместимостта на такса като ПКТ с Директива 1999/5.
Второ, италианската държава е приела член 2, параграф 4 от Декрет-закон № 4/2014, преобразуван в Закон № 50/2014, след постановяването на посочените определения.
Трето, на общо събрание на отделенията си Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) е приел с решение от 2 май 2014 г., следователно също след постановяването на тези определения, че Директива 1999/5 няма предимство пред посочените от De Pra и SAIV Директиви 2002/19, 2002/20, 2002/21 и 2002/22 (наричани по-нататък заедно „директивите за мрежите“) и че поради това за ползването на съответните крайни устройства е необходимо общо разрешение или лиценз по смисъла на Директива 2002/20.
При тези обстоятелства Commissione tributaria regionale di Mestre-Venezia решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
По отношение на крайните устройства за мобилна наземна радиовръзка в съответствие ли е с общностното право (Директива 1999/5, както и [директивите за мрежите]) национална правна уредба, съдържаща следните разпоредби във връзка помежду им:
—
член 2, алинея 4 от Декрет-закон 4/2014, впоследствие преобразуван в Закон 50/2014,
—
член 160 от Законодателен декрет 259/2003 и
—
член 21 от [приложената тарифа],
които, като приравняват крайните устройства на радиостанции, предвиждат за ползвателя получаване на общо разрешение, както и издаване на специален лиценз за радиостанция, за което се заплаща такса?
Следователно, специално по отношение на използването на крайните устройства, съвместимо ли е с общностното право изискването на италианската държава да се предвиди задължение за ползвателя да получи общо разрешение и специален лиценз за радиостанция, при положение че пускането на пазара, свободното движение и предоставяне на крайни устройства вече са изчерпателно уредени в общностното право (Директива 1999/5), което не предвижда каквото и да било общо разрешение и/или лиценз?
Същевременно общото разрешение и лицензът са предвидени в националната правна уредба, независимо че:
—
общото разрешение е акт, който не засяга ползвателя на крайните устройства, а само предприятията, занимаващи се с доставка на електронни съобщителни мрежи и услуги (членове 1—3 от Директива 2002/20),
—
концесията е предвидена по отношение на индивидуалните права за ползване на радиочестотите и за правата на ползване за номерата — положения, които със сигурност не се отнасят до ползването на крайните устройства,
—
общностната правна уредба не предвижда задължение за получаване на общо разрешение или издаване на лиценз за крайните устройства,
—
член 8 от Директива 1999/5 предвижда, че държавите членки „не забраняват, ограничават или предотвратяват пускането на пазара и въвеждането в употреба на тяхна територия на апаратура с СЕ маркировка“ и че
—
съществуват различия по същество и в регулирането между радиостанция и крайните устройства за мобилна наземна радиовръзка, между които не е налице сходство?
2)
Съвместима ли е с общностното право (Директива 1999/5 и Директива 2002/20, и по-специално член 20 от нея) национална правна уредба, предвиждаща следните разпоредби във връзка помежду им:
—
член 2 алинея 4 от Декрет-закон 4/2014, впоследствие преобразуван в Закон 50/2014,
—
член 160 Законодателен декрет 259/2003,
—
член 21 от [приложената тарифа],
—
член 3 от Министерски декрет № 33/1990,
по силата на която:
—
договорът по член 20 Директива 2002/22 — сключен между доставчика и потребителя, уреждащ търговските отношения между потребителите и крайните ползватели, от една страна, с едно или повече предприятия, доставящи съответната връзка и услуги, от друга страна, може „сам по себе си“ да замества общото разрешение и/или лиценза за радиостанция, без каквато и да било намеса или дейност, или контрол от страна на администрацията,
—
договорът трябва да съдържа и данните на вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение (непредвидено в член 8 от Директива 1999/5)?
3)
Съвместими ли са с горепосоченото общностно право разпоредбите на член 2, алинея 4 от Декрет-закон 4/2014, впоследствие преобразуван в Закон 50/2014, както и член 160 от Законодателен декрет № 259/2003 и член 21 от [приложената тарифа], които предвиждат задължение за получаване на общо разрешение и впоследствие на произтичащия от него лиценз за радиостанция само по отношение на особена категория потребители, сключили договор с формалното наименование абонамент, като в същото време не се предвижда каквото и да било общо разрешение или лиценз за потребителите на електронни съобщителни услуги въз основа на договор само поради различното му наименование (а именно предплатена услуга или презареждане)?
4)
Допуска ли член 8 от Директива 1999/5 национална правна уредба като съдържащата се в член 2, алинея 4 от Декрет-закон № 4/2014, впоследствие преобразуван в Закон № 50/2014, във връзка с член 160 от Законодателен декрет № 259/2003 и член 21 от [приложената тарифа], която предвижда:
—
административни действия по издаване на общо разрешение и лиценз за радиостанция,
—
заплащане на правителствена концесионна такса за извършването на тези действия,
доколкото тези разпоредби могат да доведат до ограничаване на въвеждането в употреба, ползването и свободното движение на крайни устройства?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
С трите първи въпроса запитващата юрисдикция отправя до Съда запитване относно съвместимостта на италианското право с нормите от правото на Съюза. Следва обаче да се напомни, че Съдът не следва да се произнася в рамките на преюдициално производство по съвместимостта на разпоредби на националното право с тези норми. В замяна на това Съдът е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички насоки за тълкуване, свързани с правото на Съюза, които ще ѝ позволят да прецени тази съвместимост за решаване на делото, с което е сезирана (вж. решение Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08,
EU:C:2010:39
, т. 23 и цитираната съдебна практика, както и определение Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, т. 19).
По първия и четвъртия въпрос
С първия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 1999/5, и по-специално член 8 от нея и директивите за мрежите трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба относно прилагането на такса като ПКТ, по силата на която използването на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка в рамките на договор за абонамент е обусловено от общо разрешение или лиценз, както и от заплащането на подобна такса.
В определение Agricola Esposito, (C‑492/09,
EU:C:2010:766
) Съдът е приел, че двете директиви за мрежите, а именно Директиви 2002/20 и 2002/21, допускат такса като ПКТ. Що се отнася до Директива 2002/20, Съдът потвърждава този анализ в определение Umbra Packaging (C‑355/13,
EU:C:2013:867
).
По настоящото дело запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директива 1999/5 и директивите за мрежите трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като тази, в която е уредена ПКТ, като подчертава в това отношение, че посочената правна уредба предвижда задължение не само за заплащане на ПКТ, но и за получаване на разрешение от администрацията. Тя посочва и че са извършени промени в италианското право в сравнение с положението, съществуващо към датата на постановяване на тези определения.
Все пак относно тези промени, изложени в точки 24 и 25 от настоящото решение, във връзка с приемането на член 2, параграф 4 от Декрет-закон № 4/2014, преобразуван в Закон № 50/2014, както и с постановяването на решение от Corte suprema di cassazione, следва да се отбележи, че те не се отразяват на тълкуването на Директиви 2002/20 и 2002/21, направено от Съда в посочените определения.
Всъщност от изложените от запитващата юрисдикция данни е видно, че измененията в действащото италианско право, на които се позовава запитващата юрисдикция, се отнасят до тълкуването на съществуващата правна уредба и изобщо не предвиждат ново задължение.
По Директива 1999/5
Съгласно съображение 32 от Директива 1999/5 целта ѝ е да осигури свободното движение по-специално на крайното далекосъобщително оборудване, което съответства на определени съществени изисквания, определени в тази директива. Съгласно член 1 от същата директива тя установява по този начин регулаторна рамка по-специално за пускането на пазара, свободното движение и въвеждането в употреба в Съюза на това оборудване. Член 8 от посочената директива, озаглавен „Свободно движение на апаратура“, уточнява, че държавите членки не забраняват, ограничават или предотвратяват пускането на пазара и въвеждането в употреба на тяхна територия на апаратура с СЕ маркировка, посочена в приложение VII, която доказва съответствието ѝ с всички разпоредби на Директива 1999/5.
Запитващата юрисдикция поставя въпроса дали изискването за разрешение и за заплащане на такса като предвидената в разглежданата в главното производство правна уредба не създава пречки в противоречие с тази директива, и по-специално с член 8 от нея.
Относно съществуването на задължение за крайния потребител да получи разрешение следва да се отбележи, че според запитващата юрисдикция Corte suprema di cassazione е приел, че предложеният от оператора на телефонната мрежа договор за абонамент е правният документ, който позволява на този потребител да използва крайното оборудване и замества във всяко отношение лиценза, наречен „лиценз за радиостанция“. От втория преюдициален въпрос следва, че този договор може „сам по себе си“ да замества общото разрешение и/или лиценза за радиостанция, без каквато и да било намеса или дейност, или контрол от страна на администрацията.
В писмените си бележки De Pra и SAIV посочват в същия смисъл, че националният законодател е създал правна фикция с единствената цел да запази правопораждащия факт за събирането на ПКТ при сключването на договори за абонамент за услуга за мобилна телефония. Те подчертават, че администрацията изобщо не извършва конкретни административни действия в това отношение.
От това е видно, че администрацията изобщо не изисква разрешение, нито някакъв документ, тъй като договорът за абонамент замества общото разрешение или лиценза за радиостанция и изпълнява ролята на правопораждащ факт.
Ако случаят е такъв, което запитващата юрисдикция следва да провери, такава правна уредба не налага никаква намеса на администрацията, която да може да създаде пречка пред свободното движение на това оборудване и да засегне Директива 1999/5.
По-нататък, що се отнася до прилагането на такса като ПКТ, тя се прилага не за крайните устройства за мобилна наземна радиовръзка, а за договорите за абонамент, сключени за ползването на тези устройства. Следва да се приеме, че подобно събиране на такса не възпрепятства продажбата на посочените крайни устройства, които могат да бъдат продавани без задължение за сключване на договор за абонамент в Италия и, във всички случаи, не се прилага и за крайните устройства с произход от други държави членки, така че събирането на таксата не представлява и пречка пред свободното движение на тези устройства.
По директивите за мрежите
На първо място, във връзка с Директиви 2002/20 и 2002/21 следва да се напомни преди всичко, че Съдът вече е приел, че те не се прилагат за такса като ПКТ, която се отнася до използването на крайните устройства за мобилна наземна радиовръзка. Всъщност Съдът е счел, че облагаемата основа за подобна такса не е предоставянето на електронни съобщителни мрежи и услуги и че частното използване на услуга за мобилна телефония от абонат не предполага предоставянето на електронни съобщителни мрежи и услуги по смисъла на Директива 2002/20 (определение Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, т. 35). Освен това Съдът е приел, че Директива 2002/21 не се прилага за устройствата, попадащи в приложното поле на Директива 1999/5, която се отнася до използването на крайни далекосъобщителни устройства, предназначени за частно ползване, в това число мобилни телефони (определение Agricola Esposito, C‑492/09,
EU:C:2010:766
, т. 42).
По-нататък следва да се добави, че доводът на De Pra и SAIV, че такса като ПКТ е в противоречие с член 12 от Директива 2002/20, тъй като не е административна такса с характер на възнаграждение за покриване само на административните разходи, свързани с издаването, управлението, контрола и изпълнението на приложимата схема на общо лицензиране, не може да бъде приет. Всъщност Съдът вече се е произнесъл, че такса, при която правопораждащият факт е свързан не с процедурата по общо лицензиране, позволяваща достъп до пазара на електронни съобщителни услуги, а с използването на услугите за мобилна телефония, предоставяни от операторите, и която окончателно се поема от техния потребител, не попада в приложното поле на посочения член 12 (вж. решение Vodafone Malta и Mobisle Communications, C‑71/12,
EU:C:2013:431
, т. 25 и 29).
Накрая относно задължението на получаване на общо разрешение, което не било предвидено в Директива 2002/20 и можело да бъде в противоречие с нея, следва да се приеме, както е видно от точки 35—37 от настоящото решение, че целта на общо разрешение като разглежданото в главното производство, на което се приравнява договорът за абонамент, не е да изпълнява ролята на правопораждащ факт за ПКТ. Следователно то няма за цел да разреши предоставянето на услуги във връзка с мрежи и не е в противоречие с произтичащите от тази директива задължения.
На второ място, що се отнася до Директиви 2002/19 и 2002/22, следва да се приеме, че съгласно член 1 от Директива 2002/19 тя хармонизира достъпа до електронните съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях. Тя се отнася до взаимоотношенията между доставчиците на мрежи, а не до използването на апарати за мобилна телефония от крайните ползватели.
Съгласно член 1 от Директива 2002/22 тя се отнася до предоставянето на електронни съобщителни мрежи и услуги на крайните ползватели. Целта ѝ е в целия Съюз да се осигурят качествени общественодостъпни услуги. Относно предоставянето на универсална услуга тази директива определя минималния набор от услуги с определено качество, до които достъп имат всички крайни ползватели, на достъпни цени с оглед на специфичните национални условия, без да се накърнява конкуренцията.
По този начин същата директива предвижда минималните стандарти и не забранява прилагането на други мерки, по-специално от данъчно естество, които не се отразяват върху посочените стандарти.
Ето защо на първия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че Директива 1999/5, и по-специално член 8 от нея и директивите за мрежите трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба относно прилагането на такса като ПКТ, по силата на която използването на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка в рамките на договор за абонамент е обусловено от общо разрешение или лиценз, както и от заплащането на подобна такса, при положение че сам по себе си договорът за абонамент замества лиценза или общото разрешение и следователно не се изисква никаква намеса на администрацията в това отношение.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 20 от Директива 2002/22 и член 8 от Директива 1999/5 трябва да се тълкуват в смисъл, че за целите на прилагането на такса като ПКТ те не допускат да се приравнява на общо разрешение или на лиценз за радиостанция договор за абонамент за услуга за мобилна телефония, който при това трябва да уточнява вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение.
Преди всичко, относно приравняването на подобен договор за абонамент на общо разрешение или на лиценз за радиостанция за целите на прилагането на такса като ПКТ, достатъчно е да се напомни, че Директива 2002/22 се отнася до предоставянето на електронни съобщителни мрежи и услуги на крайните ползватели и че тя не урежда събирането на такса като разглежданата в главното производство. Следователно тази директива допуска националният законодател да предвиди, че правопораждащият факт за тази такса е договорът за абонамент, сключен между доставчика на услуги за мобилна телефония и ползвателят на крайното оборудване и че този договор се приравнява на общото разрешение, за което се отнася посочената такса.
По-нататък относно съдържанието на договора за абонамент член 20 от Директива 2002/22 уточнява елементите, които трябва да съдържа „най-малко“ този договор.
Така от текста на посочения член 20 следва, че последният допуска национална правна уредба да предвижда, че договорите за абонамент за услуги за мобилна телефония трябва да съдържат, наред с изискваните съгласно Директива 2002/22 елементи и други като вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение. От същия член следва и че тези допълнителни елементи не представляват пречка пред свободното движение на разглежданите устройства в противоречие с Директива 1999/5.
Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че член 20 от Директива 2002/22 и член 8 от Директива 1999/5 трябва да се тълкуват в смисъл, че за целите на прилагането на такса като ПКТ те допускат да се приравнява на общо разрешение или на лиценз за радиостанция договор за абонамент за услуга за мобилна телефония, който при това трябва да уточнява вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали правото на Съюза, произтичащо от Директива 1999/5, директивите за мрежите и член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска различно третиране на ползвателите на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка, в зависимост от това дали сключват договор за абонамент за услуги за мобилна телефония или закупуват тези услуги под формата на предплатени карти, които евентуално могат да бъдат презареждани, и въз основа на това третиране само спрямо първите се прилага правна уредба като тази, която урежда ПКТ.
В това отношение следва да се напомни, че член 20 от Хартата предвижда, че всички хора са равни пред закона. Същевременно съгласно член 51 от нея разпоредбите ѝ се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза. В случая обаче, както следва от отговора на първия и четвъртия въпрос, след като директивите за мрежите и Директива 1999/5 не уреждат прилагането на такса като разглежданата в главното производство и от представената пред Съда преписка не е видно с посочената правна уредба да се прилага правото на Съюза, тази разпоредба не следва да се прилага към подобна правна уредба.
Освен това, доколкото този въпрос се отнася до прилагане само спрямо абонатите на услуга за мобилна телефония на правило, предвиждащо разрешение от администрацията, следва да се напомни, че както следва от точка 38 от настоящото решение, на практика е видно, че не се изисква никаква намеса от администрацията, тъй като сам по себе си договорът за абонамент замества разрешението.
Ето защо на третия въпрос следва да се отговори, че в случай като разглеждания по делата в главното производство правото на Съюза, произтичащо от Директива 1999/5, директивите за мрежите и член 20 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска различно третиране на ползвателите на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка, в зависимост от това дали сключват договор за абонамент за услуги за мобилна телефония, или закупуват тези услуги под формата на предплатени карти, които евентуално могат да бъдат презареждани, и въз основа на това третиране само спрямо първите се прилага национална правна уредба като тази, която урежда ПКТ.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Директиви:
—
1999/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 1999 година относно радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно оборудване и взаимното признаване на тяхното съответствие, и по-специално член 8 от нея,
—
2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа),
—
2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г.,
—
2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива), и
—
2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г.,
трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба относно прилагането на такса като правителствената концесионна такса, по силата на която използването на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка в рамките на договор за абонамент е обусловено от общо разрешение или лиценз, както и от заплащането на подобна такса, при положение че сам по себе си договорът за абонамент замества лиценза или общото разрешение и следователно не се изисква никаква намеса на администрацията в това отношение.

2)
Член 20 от Директива 2002/22, изменена с Директива 2009/136, и член 8 от Директива 1999/5 трябва да се тълкуват в смисъл, че за целите на прилагането на такса като правителствената концесионна такса те допускат да се приравнява на общо разрешение или на лиценз за радиостанция договор за абонамент за услуга за мобилна телефония, който при това трябва да уточнява вида на разглежданото крайно устройство и съответното му одобрение.

3)
В случай като разглеждания по делата в главното производство правото на Съюза, произтичащо от Директиви 1999/5, 2002/19 и 2002/20, изменена с Директива 2009/140, Директиви 2002/21 и 2002/22, изменена с Директива 2009/136, както и от член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска различно третиране на ползвателите на крайни устройства за мобилна наземна радиовръзка, в зависимост от това дали сключват договор за абонамент за услуги за мобилна телефония, или закупуват тези услуги под формата на предплатени карти, които евентуално могат да бъдат презареждани, и въз основа на това третиране само спрямо първите се прилага национална правна уредба като тази, която урежда правителствената концесионна такса.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.