CELEX: 62014CJ0219
Преюдициално запитване
Социална политика
Рамково споразумение за работа при непълно работно време
Организация на работното време
Директива 2003/88/ЕО
Право на платен годишен отпуск
Изчисляване на отпуска при увеличение на работното време
Тълкуване на принципа pro rata temporis

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4, точка 2 от сключеното на 6 юни 1997 г. Рамково споразумение за работа при непълно работно време (наричано по-нататък „Рамковото споразумение за работа при непълно работно време“), което се съдържа се в приложението към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (
ОВ L 14, 1998 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), изменена с Директива 98/23/ЕО на Съвета от 7 април 1998 г. (
ОВ L 131, стр. 10
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 46), и на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (
ОВ L 299, стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 31).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Greenfield и The Care Bureau Ldt (наричано по-нататък „Care“) във връзка с изчисляването на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск, на което г‑жа Greenfield счита, че има право вследствие на прекратяването на трудовия ѝ договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
Клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, озаглавена „Принцип на недискриминация“, гласи:
„1.
По отношение на условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да се третират по по-неблагоприятен начин, отколкото работниците на пълно работно време които са взети за сравнение, само поради това, че те работят на непълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини.
2.
При необходимост, се прилага принципът pro rata temporis“.
Клауза 6, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време предвижда:
Съгласно съображение 5 от Директива 2003/88:
Член 7 от Директива 2003/88, озаглавен „Годишен отпуск“, гласи следното:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.
Член 15 от тази директива, озаглавен „По-благоприятни разпоредби“, гласи:
„Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците“.
Член 17 от Директива 2003/88 предвижда, че държавите членки могат да дерогират определени нейни разпоредби. Не се допуска обаче никакво дерогиране на член 7 от Директивата.
Правото на Обединеното кралство
Член 13 от Правилника за работното време от 1998 г. (Working Time Regulations 1998, SI 1998/1833), изменен с Правилника за изменение от 2007 г. (Working Time (Amendment) Regulations 2007, SI 2007/2079, наричан по-нататък „Правилникът за работното време“), който е разпоредбата, посветена на правото на годишен отпуск, предвижда:
„1)
Освен в случаите по параграф 5 работникът или служителят има право на четири седмици годишен отпуск за всяка референтна година.
[…]
5)
При възникване на трудово правоотношение след датата, на която (по силата на нарочно споразумение) започва да тече първата референтна година, за тази година работникът или служителят има право на част от предвидения в [параграф 1] отпуск, пропорционална на неизтеклата към момента на възникване на трудовото правоотношение част от референтната година“.
Член 13а от Правилника за работното време предвижда:
„1)   Освен в случаите по член 26а, параграфи 3 и 5 работникът или служителят има право на допълнителен отпуск за всяка референтна година, определен в съответствие с параграф 2.
2)   Допълнителният отпуск, на който работникът има право съгласно параграф 1, е:
a)
за референтна година, започнала да тече не по-рано от 1 октомври 2007 г. и не по-късно от 1 април 2008 г. -0,8 седмица;
b)
за референтна година, започнала да тече преди 1 октомври 2007 г., част от 0,8 седмица, пропорционална на изтичащата в края на референтната година част от година, която започва да тече от 1 октомври 2007 г.;
c)
за референтна година, започнала да тече на 1 април 2008 г. -0,8 седмица;
d)
за референтна година, започнала да тече след 1 април 2008 г., но преди 1 април 2009 г. -0,8 седмица и допълнително, част от 0,8 седмица, пропорционална на изтичащата в края на референтната година част от година, която започва да тече от 1 април 2009 г.;
e)
за референтна година, започнала на или след 1 април 2009 г. -1,6 седмица.
3)   Общият размер на годишния отпуск по параграф 2 и по член 13, параграф 1 не може да надвишава 28 дни.
4)   За целите на настоящата разпоредба за дата, на която започва да тече референтната година за работник или служител, се счита началната дата на референтната година за целите на член 13.
5)   При възникване на трудово правоотношение след датата, на която (по силата на нарочно споразумение) започва да тече първата референтна година, за тази година работникът или служителят има право на част от предвидения в [параграф 1] отпуск, пропорционална на неизтеклата към момента на възникване на трудовото правоотношение част от референтната година.
[…]“.
Съгласно член 14 от Правилника за работното време:
„1)   Настоящият член се прилага, когато:
a)
трудовото правоотношение е прекратено преди изтичането на референтната година и
b)
към датата, на която е прекратено трудовото правоотношение (дата на прекратяване), ползваната от работника или служителя част от отпуска, на който е имал право за референтната година по силата на [член 13 и член 13а], не съответства на изтеклата част от референтна година.
2)   Когато ползваната от работника или служителя част от отпуска е по-малка от това, което съответства на изтеклата част от референтната година, работодателят му изплаща обезщетение по параграф 3 за неползван платен отпуск.
3)   Сумата, дължима по силата на параграф 2:
a)
се предвижда в нарочно споразумение за целите на прилагането на този член или,
b)
при липса на приложими разпоредби на нарочно споразумение, е равна на сумата, която би се дължала на работника или служителя съгласно член 16 за период на отпуск, определен по формулата (A x B) – C, където A е отпускът, на който работникът или служителят има право съгласно [членове 13 и 13а], B е изтеклата до прекратяване на трудовото правоотношение част от референтната година, а C е отпускът, ползван от работника или служителя от началото на референтната година до приключването на трудовото правоотношение.
4)   С нарочно споразумение може да се предвиди, че когато ползваната от работника или служителя част от отпуска е по-голяма от това, което съответства на изтеклата част от референтната година, той обезщетява работодателя било парично, било с допълнителен труд или по друг начин“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑жа Greenfield работи за Care, считано от 15 юни 2009 г. Тя е наета с трудов договор, в който се предвижда, че всяка седмица ще работи различен брой часове и дни. Седмичното ѝ възнаграждение се променя в зависимост от изработените дни и часове.
Както от законодателството на Обединеното кралство, така и от трудовия договор на г‑жа Greenfield следва, че тя има право на 5,6 седмици годишен отпуск. Референтната година, която се взема предвид за изчисляването на този отпуск, започва да тече на 15 юни.
Г‑жа Greenfield напуска работата в Care на 28 май 2013 г. Не се спори, че през последната референтна година е ползвала 7 дни платен отпуск. Тя е работила 1729,5 часа и е ползвала общо 62,84 часа платен отпуск.
Г‑жа Greenfield е ползвала тези 7 дена платен отпуск през юли 2012 г. През 12-седмичния период, непосредствено предхождащ отпуска, тя е работила по един ден седмично.
Считано от август 2012 г., режимът на работа на г‑жа Greenfield става 12 последователни работни дни и 2 почивни дни, ползвани през уикенда. Този режим на работа съответства на работно време от средно на 41,4 часа седмично. Според предвиденото от Care всички изработени от г‑жа Greenfield часове, в това извънредният труд, би трябвало да се вземат предвид при изчисляването на платения ѝ годишен отпуск.
През ноември 2012 г. г‑жа Greenfield иска да ползва една седмица платен отпуск. Care я уведомява, че е с дните, ползвани през юни и юли 2012 г., е изчерпала платения си годишен отпуск. Според дружеството платеният отпуск се изчислява към датата на ползването му, като се изхожда от режима на работа през предходния 12-седмичен период. След като г‑жа Greenfield е ползвала отпуска си през период, когато е работила при режим един ден седмично, ползваният отпуск съответствал на 7 седмици платен отпуск, от което следвало, че е изчерпала платения си годишен отпуск.
Като счита, че има право на обезщетение за неползван платен отпуск, г‑жа Greenfield предявява пред Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) иск срещу своя работодател, който този съд уважава.
На 29 август 2013 г. Care иска от Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) да изложи писмено мотивите си. На 8 октомври 2013 г. този съд предлага да преразгледа решението си, тъй като счита, че разглежданото правно положение е достатъчно неясно, за да оправдае отправянето на преюдициално запитване до Съда. След представяне на писмени становища от страните Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) обаче приема, че не е необходимо да отправя такова запитване, и излага писмено мотивите за решението си.
На 19 декември 2013 г. Care обжалва това решение пред Employment Appeal Tribunal (апелативен съд по трудовоправни спорове), който спира производството по жалбата до произнасянето на Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам).
Междувременно, на 12 декември 2013 г. Care е отправило до Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) искане да преразгледа решението си. В съдебно заседание от 24 февруари 2014 г. този съд уважава искането и оттегля решението си поради допусната в него грешка в изчисленията, от една страна, и за да отправи преюдициално запитване до Съда, от друга страна.
Пред Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) г‑жа Greenfield поддържа, че според националното право, във връзка с правото на Съюза, при увеличаване на работното време, например при преминаване от работа на непълно към работа на пълно работно време, вече натрупаният и ползван отпуск трябва с обратно действие да се преизчисли и съобрази с работното време, така че да е пропорционален на новия брой часове, през които се работи, а не на изработените към момента на ползване на отпуска.
Care поддържа, че правото на Съюза не предвижда такава възможност за ново изчисляване, поради което държавите членки не са длъжни да променят националното си право в този смисъл.
Тъй като не е сигурен как следва да тълкува правото на Съюза във връзка с делото, което разглежда, Employment Tribunal Birmingham (първоинстанционен съд по трудовоправни спорове, Бирмингам) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли закрепеният в клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време принцип „pro rata temporis“ да се тълкува в смисъл, че изисква разпоредба от националното право, като членове 13, 13A и 14 от Правилника за работното време, да предвижда, че в случай на увеличение на работното време на наето лице вече натрупаният от него годишен отпуск се изменя пропорционално на новото работно време, в резултат на което отпускът, който вече се полага на работника с увеличено работно време, трябва да се преизчисли в съответствие с увеличеното работно време?
2)
Следва ли клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време или член 7 от Директива 2003/88 да се тълкуват в смисъл, че не допускат разпоредба от националното право, като членове 13, 13A и 14 от Правилника за работното време, която предвижда, че в случай на увеличение на работното време на наето лице вече натрупаният от него годишен отпуск се изменя пропорционално на новото работно време, в резултат на което отпускът, който вече се полага на работника с увеличено работно време, трябва да се преизчисли в съответствие с увеличеното работно време?
3)
Ако отговорът на първия и/или втория въпрос е утвърдителен, трябва ли преизчисляването да се извърши само за онази част от референтната за определяне на правото на отпуск година, през която наетото лице е работило при увеличено работно време, или за друг период?
4)
Трябва ли — във връзка с изчисляването на ползвания от работника отпуск — клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време или член 7 от Директива 2003/88 да се тълкуват в смисъл, че изискват разпоредба от националното право, като правила 13, 13A и 14 от Правилника за работното време, да предвижда различен подход в зависимост от това дали се изчислява финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение, или се изчислява остатъкът от полагащия се отпуск при запазване на трудовото правоотношение?
5)
Ако отговорът на четвъртия въпрос е утвърдителен, в какво трябва да се състои различният подход?“.
По преюдициалните въпроси
По въпроси от първи до трети
С въпросите си от първи до трети, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и член 7 от Директива 2003/88 относно организацията на работното време следва да се тълкуват в смисъл, че за държавите членки съществува задължение или забрана да предвидят, че при увеличение на работното време на работник вече натрупаният и евентуално ползван от него платен годишен отпуск се преизчислява, ако се налага — с обратно действие, с оглед на новия режим на работа на този работник, и дали, в случай че трябва да се извърши преизчисляване, то следва да се отнася само за периода, през който работникът е работил при увеличено работно време, или за целия референтен период.
В това отношение е важно да се напомни, че според постоянната съдебна практика правото на платен годишен отпуск на всеки работник трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, който не може да бъде дерогиран и трябва да бъде прилаган от компетентните национални органи само в изрично посочени рамките (вж. по-специално решения BECTU,
C‑173/99
,
EU:C:2001:356
, т.
и Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, т.
).
Съдът освен това нееднократно е подчертавал, че като принцип на социалното право на Съюза, правото на платен годишен отпуск, предоставено на всеки работник, е изрично закрепено в член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, на която член 6, параграф 1 ДЕС признава същата юридическа сила като Договорите (вж. по-специално решение Heimann и Toltschin,
C‑229/11 и C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това от посочената съдебна практика следва, че правото на платен годишен отпуск не може да се тълкува ограничително (вж. по-специално решения Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, т.
и Heimann и Toltschin,
C‑229/11 и C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, т.
и цитираната съдебна практика).
Безспорно е освен това, че целта на платения годишен отпуск е да позволи на работника да си почине от изпълнението на задачите, възложени му с неговия трудов договор (решение KHS,
C‑214/10
,
EU:C:2011:761
, т.
). Следователно платеният годишен отпуск се натрупва и изчислява с оглед на предвидения в трудовия договор режим на работа.
Що се отнася, на първо място, до единицата време, въз основа на която трябва да се изчисли отпускът, следва да се посочи, че единицата време, възприета от Директива 2003/88 във връзка с максималната продължителност на седмичното работно време, е „час“.
Освен това, както следва от съображение 5 от Директива 2003/88, законодателят на Европейския съюз счита, че понятието „почивка“, използвано в тази Директива, и по-специално „годишна почивка“, трябва да се изразява в единици за време, т.е. в дни, часове и/или части от тях.
Следователно съгласно Директива 2003/88 минималният платен годишен отпуск трябва да се изчислява с оглед на изработените и предвидени в трудовия договор дни, часове и/или части от тях.
Що се отнася, на второ място, до периода на работа, за който се полага платеният годишен отпуск, и до възможните или задължителни последици от промяна в режима на работа, изразяваща се в промяна на продължителността на работното време, по отношение на вече натрупания годишен отпуск, от една страна, и по отношение на ползването на този отпуск във времето, от друга, следва да се напомни, че според постоянната съдебна практика ползването на годишния отпуск през период, следващ преиода, за който той се полага, няма никаква връзка с работното време на работника през този следващ период (решение Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, т.
).
Съдът също така вече е приел, че изменението, и в частност намаляването на работното време при преминаването от работа на пълно работно време към работа на непълно работно време, не може да доведе до намаляване на годишния отпуск, който работникът е натрупал през периода на работа на пълно работно време (решение Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols,
C‑486/08
,
EU:C:2010:215
, т.
и определение Brandes,
C‑415/12
,
EU:C:2013:398
, т.
).
Следователно, що се отнася до полагащия се платен годишен отпуск, следва да се прави разлика между периодите, в които работникът работи при различен режим, като броят на единиците годишна почивка, полагащи се за определен брой единици изработено време, трябва да се изчислява за всеки период поотделно.
Този извод не се разколебава от прилагането на принципа pro rata temporis, предвиден в клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време.
Всъщност, макар да е вярно, както Съдът вече е приел, че прилагането на този принцип е подходящ при определянето на годишния отпуск, полагащ се за период на работа на непълно работно време, след като за такъв период определянето на по-кратък годишен отпуск в сравнение с този за период на работа на пълно работно време е обосновано от обективни причини, посоченият принцип не може да се приложи с обратно действие по отношение на отпуск, който вече е натрупан през период на работа на пълно работно време.
Макар от това да следва, че разпоредбите на клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и тези на член 7 от Директива 2003/88 не изискват от държавите членки при увеличение на работното време да преизчисляват вече натрупания годишен отпуск, те не им и забраняват да приемат разпоредби, които са по-благоприятни за работниците, и да извършват преизчисляване.
Всъщност, както следва от клауза 6, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и от член 15 от Директива 2003/88, тези два акта, които въвеждат само минимална закрила на някои права на работниците, не засягат възможността държавите членки да прилагат или въвеждат разпоредби, които са по-благоприятни за работниците, и да предвиждат такова ново изчисляване на платения годишен отпуск.
Следва обаче да се добави, че разграничението, което трябва да се направи между различните режими на работа при определяне на полагащия се платен годишен отпуск, не се отразява на упражняването на вече натрупания отпуск. Както следва от съдебната практика, годишният отпуск, натрупан през определен референтен период, може да бъде ползван през следващ период и натрупаното почивно време не губи положителното си въздействие върху безопасността и здравето на работника, ако се ползва не през периода, за който се полага и през който посоченият работник е работил на пълно работно време, а през следващ период, когато той работи на непълно работно време (вж. по-специално решение Federatie Nederlandse Vakbeweging,
C‑124/05
,
EU:C:2006:244
, т.
, и решение KHS,
C‑214/10
,
EU:C:2011:761
, т.
).
Това важи в още по-голяма степен за случая, когато отпускът не е ползван през периода, в който е натрупан и през който работникът е работил на непълно работно време, а през следващ период, когато той работи на пълно работно време.
Що се отнася, на трето място, до периода, за който трябва да се изчисли наново платеният годишен отпуск, когато, както в случая по главното производство, работникът, който е натрупал платен годишен отпуск през период на работа на непълно работно време, увеличи работното си време и премине към работа на пълно работно време, трябва да се посочи, че както следва от точка 35 от настоящото решение, броят на единиците годишна почивка, полагащи се за съответния брой единици изработено време, трябва да се изчисли за всеки период поотделно.
Следователно в случай като този по главното производство правото на Съюза изисква платеният годишен отпуск да се изчисли наново само за периода, през който работникът е увеличил работното си време. Вече ползваните през периода на работа на непълно работно време единици платен годишен отпуск, които с в повече от полагащия се за този период отпуск, трябва да се приспаднат от отпуска, който се натрупва наново за периода, през който работникът е увеличил работното си време.
По изложените съображения на въпроси от първи до трети следва да се отговори, че клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки не са длъжни да предвидят, че при увеличение на работното време на работник вече натрупаният и евентуално ползван от него платен годишен отпуск трябва да се преизчисли с обратно действие с оглед на новия режим на работа на посочения работник. Трябва обаче да се извърши ново изчисляване за периода на работа при увеличено работно време.
По четвъртия и петия въпрос
С четвъртия и петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че изчисляването на платения годишен отпуск следва да се извършва съобразно с различни принципи в зависимост от това дали става въпрос за определяне на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение или за определяне на остатъка от полагащия се отпуск в рамките на действащо трудово правоотношение.
За да се отговори на този въпрос, най-напред трябва да се посочи, че както следва от отговора на въпроси от първи до трети, за разлика от това, което, изглежда, подсказва запитващата юрисдикция, за начина на изчисляване на платения годишен отпуск няма никакво значение дали то се извършва в рамките на действащо трудово правоотношение, или след неговото прекратяване.
По-нататък трябва да се уточни, че изчисляването на платения годишен отпуск е независимо спрямо определянето на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск, след като за определяне на обезщетението най-напред трябва да се изчисли отпускът.
Следва да се напомни, че никоя разпоредба от Директива 2003/88 не определя изрично начина, по който трябва да бъде изчислено финансовото обезщетение, което замества минималния период/минималните периоди на платен годишен отпуск при прекратяването на трудовото правоотношение (решение Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
).
В това отношение е важно да се констатира, че Рамковото споразумение за работа при непълно работно време също не съдържа указания относно правилата за изчисляване на това обезщетение.
Според практиката на Съда обаче изразът „платен годишен отпуск“, съдържащ се в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, означава, че за периода на годишния отпуск по смисъла на тази директива възнаграждението трябва да бъде запазено и че с други думи, работникът трябва да получава обичайното възнаграждение за този период на почивка (решение Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
).
Съдът освен това е приел, че когато става въпрос за работник, който не е бил в състояние поради причини, независещи от неговата воля, да упражни правото си на платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото правоотношение, финансовото обезщетение, на което той има право, трябва да бъде изчислено така, че посоченият работник да бъде поставен в положение, подобно на това, в което той би се намирал, ако бе упражнил посоченото право по време на трудовото си правоотношение. Следователно обичайното възнаграждение на работника, а именно възнаграждението, което трябва да бъде запазено по време на периода на почивка, съответстващ на платения годишен отпуск, е определящо и за изчисляването на финансовото обезщетение за неползван годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение (решение Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
).
Ето защо финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск трябва да се изчислява по същите правила като обичайното възнаграждение и моментът, в който се извършва изчисляването, по принцип е без значение.
Не може обаче напълно да се изключи възможността моментът на изчисляването да влияе върху правилата за извършването му.
Всъщност, както следва от практиката на Съда, когато възнаграждението включва няколко елемента, определянето на обичайното възнаграждение изисква извършването на специфичен анализ. В такъв случай националният съд е този, който трябва да прецени в светлината на изведените в съдебната практика принципи дали — приложени към средното трудово възнаграждение в определен избран за представителен период — методите за изчисляване на обичайното възнаграждение и на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск постигат целта, преследвана от член 7 от Директива 2003/88 (вж. в този смисъл решение Lock,
C‑539/12
,
EU:C:2014:351
, т.
).
Макар от преписката, с която разполага Съдът, да не личи дали възнаграждението на г‑жа Greenfield е включвало няколко елемента, все пак ще е необходим специфичен анализ, аналогичен на описания в предходната точка от настоящото решение, по-специално ако размерът на възнаграждението, дължимо за периода на годишен отпуск, и този на обезщетението за неползван отпуск трябва да са различни поради промяна на възнаграждението на г‑жа Greenfield във времето и спрямо единицата изработено време.
Следователно националният съд е този, който в главното производство трябва да провери дали възнаграждението на г‑жа Greenfield е включвало няколко елемента и дали през последната изработена от нея година се е променило спрямо единицата изработено време, за която се отнася, за да определи дали предвиденият от националното право метод на изчисляване на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск е съобразен с правилата и критериите, изведени от Съда в неговата практика, и на целта на член 7 от Директива 2003/88.
По изложените съображения на четвъртия и петия въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че платеният годишен отпуск следва да се изчислява съобразно с едни и същи принципи, независимо дали става въпрос за определяне на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение, или за определяне на остатъка от полагащия се платен годишен отпуск при запазване на трудовото правоотношение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

1)
Клауза 4, точка 2 от сключеното на 6 юни 1997 г. Рамково споразумение за работа при непълно работно време, което се съдържа се в приложението към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), изменена с Директива 98/23/ЕО на Съвета от 7 април 1998 г., и член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки не са длъжни да предвидят, че при увеличение на работното време на работник вече натрупаният и евентуално ползван от него платен годишен отпуск трябва да се преизчисли с обратно действие с оглед на новия режим на работа на посочения работник. Трябва обаче да се извърши ново изчисляване за периода на работа при увеличено работно време.

2)
Клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че платеният годишен отпуск следва да се изчислява съобразно с едни и същи принципи, независимо дали става въпрос за определяне на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение, или за определяне на остатъка от полагащия се платен годишен отпуск при запазване на трудовото правоотношение.

Подписи
(
*
)   Език на производството: английски.