CELEX: 62009CJ0543
Elektroniniai ryšiai
Direktyva 2002/22/EB
25 straipsnio 2 dalis
Direktyva 2002/58/EB
12 straipsnis
Informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygos paslaugos
Telefono numerius abonentams skiriančios įmonės pareiga perduoti duomenis, kuriuos ji turi apie trečiųjų įmonių klientus, kitoms įmonėms

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl
universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų
direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), 25 straipsnio 2 dalies ir 2002 m.
liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių
ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) (OL L 201, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
13 sk., 29 t., p. 514, toliau – Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyva) 12 straipsnio išaiškinimu.
Prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Deutsche Telekom AG
(toliau –
Deutsche Telekom
) ir Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos
Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen
(Federalinė elektros, dujų, telekomunikacijų, pašto ir geležinkelių tarnyba, toliau –
Bundesnetzagentur
), dėl pareigos, kuri Telekomunikacijų įstatymu (
Telekommunikationsgesetz
, toliau – TKG) numatyta telefono numerius abonentams skiriančioms įmonėms, suteikti kitoms įmonėms, teikiančioms viešai prieinamas
informacijos apie abonentus teikimo ar abonentų knygos paslaugas, jos turimus duomenis apie trečiųjų įmonių abonentus.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyva 95/46/EB
Iš 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (95/46/EB) dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir
dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 355) 1 straipsnio
1 dalies matyti, kad šia direktyva siekiama užtikrinti fizinių asmenų pagrindinių teisių ir laisvių ir visų pirma jų privataus
gyvenimo apsaugą, kai tvarkomi asmens duomenys.
Šios direktyvos 2 straipsnio h punkte „duomenų subjekto sutikimas“ apibrėžiamas kaip reiškiantis „bet kurį savanoriškai ir
žinomai duotą konkretų duomenų subjekto pareiškimą, kuriuo duomenų subjektas nurodo savo sutikimą, kad būtų tvarkomi su juo
susiję duomenys“.
Šios direktyvos 7 straipsnio a punkte nurodyta, kad asmens duomenis galima tvarkyti, jei „duomenų subjektas yra nedviprasmiškai
davęs sutikimą“.
Direktyva „ATT“
Nuo 1998 m. sausio 1 d. Europos Sąjungoje liberalizuotas telekomunikacijų infrastruktūros paslaugų teikimas. Kartu su šiuo
liberalizavimu suderinta teisinio reglamentavimo sistema, kuriai priskiriama ir 1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 98/10/EB dėl atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatos taikymo balso telefonijai ir universaliųjų telekomunikacijų
paslaugų konkurencinėje aplinkoje (OL L 101, p. 24; toliau – ATT direktyva).
ATT direktyva panaikinta 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų
ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
13 sk., 29 t., p. 349; toliau – Pagrindų direktyva). ATT direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje buvo nustatyta:
„Siekdamos užtikrinti [abonentų knygos ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugas], valstybės narės užtikrina, kad visos
abonentams telefono numerius skiriančios organizacijos tenkintų visus pagrįstus prašymus gauti atitinkamą informaciją sutarta
forma sąžiningomis, sąnaudomis pagrįstomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis.“
Bendroji teisinio reglamentavimo sistema
Iš Pagrindų direktyvos 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad praėjus keleriems metams po telekomunikacijų rinkos liberalizavimo
sukurtos veiksmingos konkurencijos sąlygos ir įgyvendinta bendra reguliavimo sistema (toliau – BRS). BRS sudaro, be kita ko,
Pagrindų direktyva, Universaliųjų paslaugų direktyva ir Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyva.
–       Pagrindų direktyva
Pagrindų direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva nustato elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų <...> reguliavimo suderintą sistemą. Ji nustato
nacionalinių reguliavimo institucijų užduotis ir procedūras, kurios užtikrintų, kad reguliavimo sistema būtų suderintai taikoma
visoje Bendrijoje.“
Pagrindų direktyva nacionalinėms reguliavimo institucijoms (toliau – NRI) numatytos specialios elektroninių ryšių rinkų reguliavimo
funkcijos. Pagal šios direktyvos 16 straipsnį NRI analizuoja atitinkamas elektroninių ryšių sektoriaus rinkas ir vertina,
ar jose yra veiksminga konkurencija. Jei rinkoje nėra veiksmingos konkurencijos, kompetentinga NRI nustato specialius įpareigojimus
didelę įtaką rinkoje turinčioms įmonėms.
–       Universaliųjų paslaugų direktyva
Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 ir 35 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(11) Abonentų knygos informacija ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos – svarbi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų
priemonė, sudaranti universaliųjų paslaugų įpareigojimo dalį. Paslaugų gavėjai ir vartotojai pageidauja išsamių abonentų knygų
ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos, kuri apimtų visus į sąrašą įrašytus abonentus ir jų numerius (įskaitant
fiksuotus ir mobiliuosius numerius), ir nori, kad ši informacija būtų teikiama visiems vienodomis sąlygomis. 1997 m. gruodžio
15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų
sektoriuje [OL L 24, 1998, p. 1] užtikrina abonentų teisę į privatumą, įrašant jų asmens duomenis į viešą abonentų knygą.
<...>
(35)      Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos jau įtrauktos į konkurenciją. Šios direktyvos nuostatos papildo
Direktyvos 97/66/EB nuostatas suteikdamos abonentams teisę turėti savo asmens duomenis spausdintoje ar elektroninėje abonentų
knygoje. Visi paslaugos teikėjai, kurie skiria telefono numerius savo abonentams, privalo užtikrinti, kad atitinkama informacija
būtų prieinama sąžiningu, nediskriminavimo ir sąnaudas atitinkančiu būdu.“
Pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu galiojusios redakcijos Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje
„Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos“ buvo nurodyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina:
a)      kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami atitinkamos institucijos patvirtintos formos abonentų knyga,
kuri gali būti spausdinta, elektroninė ar abiejų rūšių ir būtų reguliariai atnaujinama bent kartą per metus;
b)      kad visiems galutiniams paslaugų gavėjams, įskaitant taksofonų naudotojus, būtų prieinama bent viena išsami informacijos apie
abonentus teikimo paslauga.
2.      Laikantis Direktyvos 97/66/EB 11 straipsnio nuostatų, į abonentų knygas turi būti įrašyti visi viešai prieinamų telefono ryšio
paslaugų abonentai.
<…>“
Pagal Universaliosios direktyvos 17 straipsnį NRI, išanalizavusi mažmeninę rinką ir nustačiusi, kad atitinkamoje rinkoje nėra
veiksmingos konkurencijos, nustato adekvačius reguliavimo įpareigojimus įmonėms, turinčioms didelę įtaką šioje rinkoje.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu galiojusios redakcijos Universaliosios direktyvos 25 straipsnis
„Operatoriaus pagalba ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos“ buvo numatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų abonentai turėtų teisę būti įrašyti į viešą abonentų
knygą, nurodytą 5 straipsnio 1 dalies a punkte.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad visos įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams, tenkintų visus pagrįstus prašymus,
susijusius su viešai prieinamomis informacijos apie abonentus teikimo paslaugomis ir abonentų knygomis, suteikti atitinkamą
informaciją sutarta forma sąžiningomis, objektyviomis, pagrįstomis sąnaudomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis.
<…>
5.      Šio straipsnio 1, 2, 3 <...> dalys taikomos laikantis Bendrijos teisės reikalavimų dėl asmens duomenų ir privatumo apsaugos,
ypač Direktyvos 97/66/EB 11 straipsnio.“
–       Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyva
Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 38 ir 39 konstatuojamosios dalyse teigiama:
„(38) Elektroninių ryšių paslaugų abonentų sąrašai yra plačiai paplitę ir vieši. Fizinių asmenų teisė į privatumą ir juridinių asmenų
teisėti interesai reikalauja, kad abonentas apsispręstų, ar jo asmens duomenys skelbtini sąraše, ir jeigu taip, tai kokie.
Viešų sąrašų sudarytojai turėtų informuoti numatomus įtraukti abonentus apie sąrašo paskirtį bei visus ypatingesnius naudojimosi
juo atvejus, kurie gali atsirasti dėl sąrašo elektroninės formos ir pirmiausia per paieškos funkcijas, įdiegtas į programinę
įrangą, kaip antai atgalinės paieškos funkciją, leidžiančią elektroninio sąrašo naudotojui surasti abonento vardą, pavardę
ir adresą vien pagal telefono numerį.
(39)      Įsipareigojimas informuoti abonentą apie viešų sąrašų, į kuriuos įtraukiami jo asmens duomenys, paskirtį turėtų būti nustatomas
šaliai, renkančiai tokius duomenis sąrašui. Jeigu duomenys gali būti perduoti vienai ar kelioms trečiosioms šalims, abonentas
turėtų būti informuojamas apie tokią galimybę, apie duomenų gavėją ar galimų gavėjų grupę. Kiekvienas perdavimas leistinas
tik su sąlyga, kad duomenys nebus panaudoti pagal kitą paskirtį nei nurodytoji juos renkant. Jeigu šalis, renkanti abonento
duomenis, arba bet kuri trečioji šalis, kuriai duomenys buvo perduoti [šalis, gavusi šiuos duomenis iš abonento ar bet kurios
trečiosios šalies], pageidauja papildomai panaudoti duomenis pagal kitą paskirtį, reikalingas naujas abonento sutikimas, kurį
turėtų gauti pagrindinė duomenis renkanti šalis arba trečioji šalis, kuriai duomenys buvo perduoti.“
Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnio „Abonentų knygos“ 1–3 dalyse nurodyta:
1.      Valstybės narės užtikrina, kad abonentai iš anksto ir nemokamai būtų informuoti, kokiais tikslais rengiami spausdinti ar elektroniniai
abonentų sąrašai, kurie bus prieinami visuomenei ar kuriuos bus galima gauti per informacijos tarnybas ir į kuriuos gali būti
įtraukti abonentų asmens duomenys, taip pat jiems turi būti pranešama apie tolesnes naudojimo galimybes, pagrįstas elektroninių
abonentų sąrašų paieškos funkcijomis.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad abonentai turėtų galimybę nuspręsti, ar jų asmens duomenis įtraukti į viešus abonentų sąrašą,
ir jeigu taip – kokie asmens duomenys bus įtraukti, kiek šie duomenys bus tinkami, atsižvelgiant į tokio abonentų sąrašo teikėjo
nustatytą abonentų sąrašo tikslą, taip pat tokius duomenis tikrinti, taisyti ar panaikinti. Neįtraukimas į viešą abonentų
sąrašą, asmens duomenų tikrinimas, taisymas ar panaikinimas yra nemokamas.
3.      Valstybės narės gali reikalauti, kad tais atvejais, kai viešuoju abonentų sąrašu siekiama daugiau nei tik suteikti galimybę
ieškoti asmens kontaktinių duomenų pagal jo vardą ir pavardę ir, jei reikia, kai kuriuos kitus minimalius identifikatorius,
būtų prašoma papildomo abonentų sutikimo.“
Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 19 straipsnyje numatyta, kad nuo 2003 m. spalio 31 d. panaikinama
Direktyva 97/66/EB ir kad „nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą“. Taigi nuorodos į Direktyvos
97/66 11 straipsnį turi būti laikomos nuorodomis į Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnį.

Nacionalinės teisės aktai
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad iš TKG 47 straipsnio 1 dalies, 104 ir 105 straipsnių darytina
išvada, jog kiekviena įmonė, skirianti telefono numerius galutiniams paslaugų gavėjams, paprašyta privalo perduoti viešai
prieinamų paslaugų, susijusių su informacijos apie abonentus teikimu ar abonentų knyga, teikėjams ne tik duomenis apie savo
abonentus, bet ir turimus duomenis apie trečiųjų telefonijos paslaugų teikėjų abonentus. Šių duomenų pateikimas nesiejamas
su sąlyga turėti atitinkamų abonentų ar jiems telefonijos paslaugas teikiančių ūkio subjektų sutikimą arba neprieštaravimą.

Faktinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

Deutsche Telekom
, kaip Vokietijos telekomunikacijų tinklo operatorė, skiria galutiniams paslaugų gavėjams telefono numerius. Visoje Vokietijos
teritorijoje ji teikia informacijos apie abonentus paslaugą. Be to, ji leidžia ne tik savo abonentų, bet ir trečiųjų bendrovių
abonentų spausdintas ir elektronines knygas. Reikalingus duomenis
Deutsche Telekom
gauna iš telefonijos paslaugų teikėjų, atitinkamiems abonentams suteikusių telefono numerį. Tam ji sudarė sutartis su apytikriai
100 įmonių dėl duomenų apie abonentus įgijimo.
Į pagrindinę bylą įstojusios trečiosios šalys bendrovės
Go Yellow GmbH
(toliau –
Go Yellow
) ir
Telix AG
(toliau –
Telix
) vykdo informacijos teikimo per internetą ir telefonu veiklą naudodamosi duomenimis, kuriuos joms už atlygį pateikia
Deutsche Telekom
. Kilus ginčui dėl duomenų, kuriuos
Deutsche Telekom
, vadovaudamasi TKG 47 straipsnio 1 dalimi, 104 ir 105 straipsniais, turi perduoti bendrovėms
Go Yellow
ir
Telix
, apimties, šios bendrovės kreipėsi į
Bundesnetzagentur
.
2006 m. rugsėjo 11 d. sprendimu
Bundesnetzagentur
įpareigojo
Deutsche Telekom
perduoti bendrovėms
Go Yellow
ir
Telix
ne tik duomenis apie savo abonentus, bet ir turimus duomenis apie trečiųjų telefonijos paslaugų teikėjų abonentus (toliau
– iš išorės gauti duomenys), net jei šie kiti teikėjai ar jų abonentai pageidavo, kad šiuos duomenis skelbtų tik
Deutsche Telekom
.

Deutsche Telekom
pareiškė ieškinį dėl
Bundesnetzagentur
sprendimo Kelno administraciniam teismui (
Verwaltungsgericht Köln
).
2008 m. vasario 14 d. sprendimu
Verwaltungsgericht Köln
atmetė šį ieškinį. Tuomet
Deutsche Telekom
pateikė kasacinį skundą Federaliniam administraciniam teismui (
Bundesverwaltungsgericht
), kuriame nurodė, kad įpareigojimo perduoti duomenis taikymas iš išorės gautiems duomenims pažeidžia Universaliosios paslaugos
direktyvos nuostatas.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą
Bundesverwaltungsgericht
nurodo, kad ginčas pagrindinėje byloje kyla dėl dviejų aplinkybių: dėl bendrovei
Deutsche Telekom
pritaikyto įpareigojimo perduoti iš išorės gautus duomenis bendrovėms
GoYellow
ir
Telix
ir dėl duomenų, kuriuos abonentas ar jam telefonijos paslaugas teikiantis ūkio subjektas pageidauja skelbti tik per
Deutsche Telekom
. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad remiantis vien nacionaline teise kasacinį skundą reikėtų
atmesti. Tačiau jam kyla klausimas, ar jo nagrinėjamai bylai taikytinose nacionalinės teisės nuostatose numatyta pareiga atitinka
Sąjungos teisę.

Bundesverwaltungsgericht
nurodo, kad 2004 m. lapkričio 25 d. Sprendimas
KPN Telecom
(C‑109/03, Rink. p. I‑11273) leistų daryti išvadą, jog telefono numerius skirianti įmonė pagal Universaliosios direktyvos
25 straipsnio 2 dalį privalo perduoti tik savo abonentų duomenis. Tačiau šis teismas mano, kad negalima atmesti galimybės,
jog Sąjungos teisė leidžia nacionalinės teisės aktų leidėjui numatyti išplėstą pareigą perduoti informaciją, taikomą ir iš
išorės gautiems duomenims, nes tokiu išplėtimu visų pirma siekiama bendrojo Pagrindų direktyvos tikslo paskatinti konkurenciją.
Be to, duomenų gavimas per vieną tarpininką leidžia, viena vertus, išvengti didelių kliūčių, susijusių su duomenų rinkimu
iš kiekvienos telefono numerius skiriančios įmonės atskirai, kurios paprastai kyla pirmą kartą sudarant ir ypač nuolat atnaujinant
duomenų bazes, būtinas su abonentų knyga ir informacijos apie abonentus teikimu susijusioms paslaugoms, ir, kita vertus, skatina
patvarias konkurencijos struktūras.
Tuo atveju, jei nacionalinės teisės aktų leidėjas turi teisę numatyti įmonei išplėstą pareigą pateikti turimus duomenis, kad
ji apimtų ir į iš išorės gautą informaciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Privataus gyvenimo
apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnis susieja šių iš išorės gautų duomenų perdavimą su atitinkamų abonentų
ir jiems telefonijos paslaugas teikiančio ūkio subjekto sutikimu.
Tokiomis aplinkybėmis
Bundesverwaltungsgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Universaliųjų paslaugų direktyvos 2002/22] 25 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės turi teisę įpareigoti
įmonę, skiriančią abonentams telefono numerius, pateikti abonentų, kuriems telefono numerius skyrė ne ji pati, duomenis, reikalingus
su viešai prieinama informacija apie abonentus susijusioms paslaugoms teikti ir abonentų knygoms sudaryti?
Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
2.      Ar [Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 2002/58] 12 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokia
nacionalinės teisės aktų leidėjo numatyta pareiga turi būti siejama su sąlyga, kad kitas telefono ryšio paslaugų teikėjas
arba jo abonentas sutinka perduoti duomenis arba bent jau tam neprieštarauja?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos
25 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriais įmonėms, skiriančioms telefono
numerius galutiniams paslaugų gavėjams, nustatoma pareiga perduoti įmonėms, teikiančioms viešai prieinamas informacijos apie
abonentus ir abonentų knygų paslaugas, turimus duomenis apie trečiųjų įmonių abonentus.
Siekiant atsakyti į šį klausimą pirmiausia reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje aptariami iš išorės gauti duomenys yra
„atitinkama informacija“ Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje pavartota prasme, kurią įmonės, skiriančios
telefono numerius, privalo, vadovaudamosi šia nuostata, perduoti įmonėms, teikiančioms viešai prieinamas informacijos apie
abonentus ir abonentų knygų paslaugas.
Šiuo punktu reikia konstatuoti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje numatytos pareigos perduoti duomenis
subjektas yra tik „įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams“. Atsižvelgiant į taip nustatytą ryšį tarp šios pareigos
perduoti duomenis ir telefono numerio suteikimo abonentui, reikia manyti, kad „atitinkama informacija“, kuri yra pareigos
perduoti objektas, apima tik duomenis apie atitinkamų įmonių abonentus. Šia nuostata įmonei, pavyzdžiui,
Deutsche Telekom
, pareiga nustatoma kaip turinčiai suteikiančios numerius, o ne informacijos apie abonentus ir telefono knygų paslaugų teikėjos
statusą.
Šį aiškinimą patvirtina Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies tikslas sudaryti sąlygas įvykdyti pareigą
teikti universaliąją paslaugą, nurodytą šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią valstybės narės turi užtikrinti,
kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami atitinkamos institucijos patvirtintos formos abonentų knyga.
Visoms telefono numerius abonentams suteikiančioms įmonėms nustatyta pareiga perduoti duomenis apie savo abonentus leidžia
įmonei, kuri paskirta teikti atitinkamą universaliąją paslaugą, sudaryti išsamią duomenų bazę ir taip sudaryti sąlygas įvykdyti
iš 5 straipsnio 1 dalies kylančią pareigą.

Bundesnetzagentur
ir Italijos vyriausybė, pagrįsdamos argumentus, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje numatyta pareiga
perduoti duomenis taikoma ir iš išorės gautiems duomenims, nurodo šios direktyvos 11 konstatuojamąją dalį ir bendrąjį BRS
tikslą skatinti konkurenciją.
Šiuo punktu reikia priminti, kad Universaliosios paslaugos direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „paslaugų
gavėjai ir vartotojai pageidauja išsamių abonentų knygų ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos, kuri apimtų visus
į sąrašą įrašytus abonentus ir jų numerius“. Tačiau šią konstatuojamąją dalį reikia vertinti kartu su šios direktyvos 5 straipsnio
1 dalyje numatytu įpareigojimu teikti universaliąją paslaugą, kuriuo valstybėms narėms neįtvirtinta pareiga užtikrinti, kad
visos telefonų knygos ir paslaugos, susijusios su informacijos apie abonentus teikimu, būtų išsamios. Pagal šią nuostatą valstybės
narės turi tik užtikrinti, kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami abonentų knyga arba išsamios
informacijos apie abonentus teikimo paslauga. Kaip matyti iš šio sprendimo 31 punkto, telefono numerius suteikiančioms įmonėms
nustatytos ir tik duomenis apie jų pačių abonentus apimančios pareigos perduoti duomenis pakanka norint sudaryti sąlygas įvykdyti
iš minėtos 5 straipsnio 1 dalies kylančias pareigas.
Bendrasis BRS tikslas skatinti konkurenciją taip pat neleidžia manyti, kad abonentams numerius suteikianti įmonė, kaip antai
Deutsche Telekom
, privalo, vadovaudamasi Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi, perduoti trečiosioms įmonėms duomenis apie
ne jos abonentus.
Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į specifinį šio straipsnio tikslą sudaryti
sąlygas įvykdyti šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą įpareigojimą teikti Universaliąsias paslaugas.
Be to, Universaliųjų paslaugų direktyvos 35 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad informacijos apie abonentus teikimo ir
abonentų knygos paslaugos jau atviros konkurencijai. Konkurencijai atviroje rinkoje pagal šios direktyvos 25 straipsnio 2 dalį
numačius telefono numerius abonentams skiriančių įmonėms pareigą perduoti duomenis apie savo abonentus, sudaromos galimybės
ne tik paskirtajai įmonei teikti šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatytą universaliąją paslaugą, bet ir bet kuriam
telefonijos paslaugų teikėjui sudaryti išsamią duomenų bazę ir vykdyti veiklą informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų
knygų paslaugų rinkoje. Tam pakanka, kad atitinkamas teikėjas iš kiekvienos įmonės, suteikiančios telefono numerius abonentams,
paprašytų atitinkamų duomenų apie jos abonentus.
Taigi darytina išvada, kad „atitinkama informacija“ Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje pavartota prasme,
kurią privalu perduoti vadovaujantis šia nuostata, apima tik informaciją apie pačių telefono numerius suteikiančių įmonių
abonentus.
Toliau reikia nustatyti, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi numatytas visiškas suderinimas, ar, atvirkščiai,
ji leidžia valstybėms narėms numatyti įmonėms, paskiriančioms telefono numerius abonentams, pareigą perduoti įmonėms, ketinančioms
teikti viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir telefonų knygos paslaugas, ne tik „atitinkamą informaciją“ šioje nuostatoje
pavartota prasme, bet ir iš išorės gautus duomenis.
Šiuo punktu iš pradžių reikia priminti, kad minėto Sprendimo
KPN Telecom
, kuriame aiškinama Universaliosios direktyvos 25 straipsnio 2 daliai pagal turinį analogiška ATT direktyvos 6 straipsnio
3 dalis, 35 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad šia 6 straipsnio 3 dalimi nesiekiama visiškai suderinti teisės aktų ir
kad valstybės narės lieka kompetentingos nuspręsti, ar dėl nacionalinių ypatybių būtina, kad tretiesiems asmenims būtų teikiama
tam tikra papildoma informacija.
Tačiau
Deutsche Telekom
, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Europos Komisija teigia, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies
taip aiškinti negalima, nes ji yra BRS dalis, o ši sistema, kaip matyti iš Pagrindų direktyvos 1 straipsnio 1 dalies, yra
suderinta elektroninių ryšių paslaugų reglamentavimo sistema. Taigi nacionalinės teisės aktų leidėjas neturi teisės nustatyti
atitinkamoms įmonėms didesnės nei 25 straipsnio 2 dalyje numatyta apimties pareigų.
Šiuo punktu svarbu konstatuoti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalis yra IV skyriuje, skirtame galutinių
paslaugų gavėjų teisėms ir pareigoms. O Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Pagrindų direktyva ir Universaliųjų paslaugų
direktyva nenumatomas išsamus su vartotojų apsauga susijusių aspektų suderinimas (2010 m. kovo 11 d. Sprendimo
Telekomunikacja Polska
, C‑522/08, Rink. p. I‑0000, 29 punktas).
Be to, reikia priminti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi siekiama sudaryti sąlygas įvykdyti pagal
šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms tenkančią pareigą užtikrinti, kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų
prieinama bent viena išsami telefonų knyga ir bent viena išsamios informacijos apie abonentus teikimo paslauga. Kadangi tai
yra minimalus reikalavimas valstybėms narėms, jos iš esmės lieka laisvos priimti griežtesnes nuostatas, siekdamos palengvinti
naujų operatorių atėjimą į viešai prieinamų informacijos apie abonentus teikimo ir telefono knygų paslaugų rinką.
Taigi, BRS nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kurių poveikis elektroninių ryšių
bendrovėms, taikant juos visoms galutiniams paslaugų gavėjams telefono numerius suteikiančioms įmonėms, yra bendras ir nediskriminacinis,
tačiau tik tiek, kiek šiais teisės aktais nepasisavinama NRI kompetencija, tiesiogiai kylanti iš BRS nuostatų (minėto Sprendimo
Telekomunikacja Polska
27 ir 28 punktai; taip pat žr. 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑424/07, Rink. p. I‑11431, 78 ir 91–99 punktus).
Nagrinėjamu atveju reikia manyti, kad toks nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neturi jokio
poveikio pagal BRS atitinkamai NRI numatytai kompetencijai.
Viena vertus, Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalimi NRI nesuteikiama jokia ypatinga kompetencija ar ypatingos
pareigos. Šia nuostata įtvirtinti įpareigojimai tik pačioms valstybėms narėms.
Kita vertus, nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, visiškai neturi poveikio atitinkamos
NRI kompetencijai, kylančiai iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 ir 17 straipsnio, atlikti įvairių elektroninių ryšių
rinkos sektorių analizę ir nustatyti reguliavimo įpareigojimus realios konkurencijos nepatiriančioms didelę įtaką rinkose
turinčioms įmonėms. Vienintelė aplinkybė, jog atitinkamoms įmonėms laikantis nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų NRI nebereikėtų
atlikus atitinkamos mažmeninės rinkos analizę taikyti specialios priemonės, t. y nustatyti didelę įtaką turinčiai įmonei įpareigojimą
perduoti iš išorės gautus duomenis trečiosioms įmonėms, neleidžia manyti, kad tai tiesiogiai paveiktų atitinkamos NRI kompetenciją,
kylančią iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 17 straipsnio (pagal analogiją su bendruoju susijusio pardavimo draudimu žr.
minėto Sprendimo
Telekomunikacja Polska
28 punktą).
Remiantis išdėstytais motyvais į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalis
aiškintina kaip nedraudžianti nacionalinės teisės aktų, kuriais įmonėms, skiriančioms telefono numerius galutiniams paslaugų
gavėjams, nustatoma pareiga perduoti įmonėms, teikiančioms viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų
paslaugas, ne tik duomenis apie savo abonentus, bet ir jų turimus duomenis apie trečiųjų įmonių abonentus.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Privataus gyvenimo apsaugos
elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsniu įmonės, skiriančios telefono numerius galutiniams paslaugų gavėjams, atliekamas
turimų duomenų apie trečiosios įmonės abonentus perdavimas įmonei, teikiančiai viešai prieinamas informacijos apie abonentus
ir abonentų knygų paslaugas, siejamas su trečiosios įmonės ar jos abonentų sutikimu arba neprieštaravimu.
Šiuo punktu reikia nurodyti, kad Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 8 straipsnio 1 dalyje nurodyta,
jog „Kiekvienas turi teisę į savo asmens duomenų apsaugą“.
Direktyva 95/46 valstybėse narėse siekiama užtikrinti teisės į asmens duomenų apsaugą paisymą. Privataus gyvenimo apsaugos
elektroniniuose ryšiuose direktyva, kaip matyti iš jos 1 straipsnio 2 dalies, patikslina ir papildo Direktyvą 95/46 elektroninių
ryšių sektoriuje.
Tačiau teisė į asmens duomenų apsaugą nėra absoliuti ir turi būti vertinama atsižvelgiant į jos socialinį tikslą (2010 m.
lapkričio 9 d. Sprendimo
Volker und Markus Schecke ir Eifert
, C‑92/09 ir C‑93/09, Rink. p. I‑0000, 48 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Chartijos 8 straipsnio 2 dalimi leidžiama tvarkyti asmens duomenis, jei įvykdytos tam tikros sąlygos. Šiuo atžvilgiu šioje
nuostatoje nurodyta, kad asmens duomenys „turi būti tinkamai tvarkomi ir naudojami tik konkretiems tikslams ir tik atitinkamam
asmeniui sutikus ar kitais įstatymo nustatytais teisėtais pagrindais“.
Abonentų asmens duomenų perdavimas trečiajai įmonei, ketinančiai teikti viešai prieinamas informacijos apie abonentus teikimo
ir abonentų knygų paslaugas, yra asmens duomenų tvarkymas, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 8 straipsnio 2 dalį, ir gali
būti atliekamas „tik atitinkamam asmeniui sutikus ar kitais įstatymo nustatytais teisėtais pagrindais“.
Iš Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos matyti, kad ja abonentų asmens duomenų skelbimas spausdintose
ar elektroninėse abonentų knygose siejamas su šių abonentų sutikimu.
Šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad abonentai yra laisvi nuspręsti, ar jų asmens duomenys gali būti įtraukti
į viešą abonentų sąrašą ir kurie iš jų.
Tačiau nė viena Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos nuostata abonentų asmens duomenų paskelbimo
nesieja su kokiu nors atitinkamus telefono numerius suteikusios įmonės ar iš išorės šiuos duomenis gavusios įmonės sutikimu.
Tokia įmonė negali asmeniškai naudotis teise, pripažįstama tik abonentams, duoti sutikimą.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nori sužinoti, ar minėtos direktyvos 12 straipsniu
asmens duomenų perdavimas trečiajai įmonei, kuri teikia viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugas,
siejamas su nauju abonento sutikimu tais atvejais, kai jis davė sutikimą, kad jo asmens duomenys būtų skelbiami vienintelėje
abonentų knygoje, kurią nagrinėjamu atveju sudarė
Deutsche Telekom
.
Šiuo punktu iš pradžių reikia priminti, kad iš Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnio
1 dalies ir iš jos 38 konstatuojamosios dalies matyti, jog abonentai, prieš įtraukiant jų duomenis į viešąsias abonentų knygas,
yra informuojami apie jų sudarymo tikslus ir apie visas tolesnes naudojimo galimybes, pagrįstas visų pirma elektroninių abonentų
sąrašų programinės įrangos suteikiamomis paieškos funkcijomis. Ši išankstinė informacija leidžia užtikrinti, kad atitinkamas
abonentas sutikimą duotų laisva valia, konkrečiai ir būdamas informuotas.
Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 39 konstatuojamojoje dalyje dėl pareigos pagal šios direktyvos
12 straipsnio 1 dalį iš anksto informuoti abonentus nurodyta: „jeigu duomenys gali būti perduoti vienai ar kelioms trečiosioms
šalims, abonentas turėtų būti informuojamas apie tokią galimybę, apie duomenų gavėją ar galimų gavėjų grupę“.
Tačiau šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją gavęs abonentas, kaip matyti iš šio straipsnio 2 dalies,
gali tik nuspręsti, ar jo asmens duomenys turi būti įtraukti į abonentų knygą ir kurie iš jų.
Pagal kontekstą ir sistemiškai aiškinant Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnį matyti,
kaip savo išvados 122 punkte nurodė generalinė advokatė, kad sutikimas pagal šio straipsnio 2 dalį duodamas skelbti asmens
duomenis viešoje abonentų knygoje, o ne kad juos skelbtų konkretus abonentų knygų paslaugų teikėjas.
Pirma, iš Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnio 2 dalies negalima daryti išvados,
kad priimdamas sprendimą abonentas turi teisę pasirinkti konkrečius viešai prieinamų informacijos apie abonentus ir abonentų
knygų paslaugų teikėjus. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad abonentui gali būti žalingas būtent asmens duomenų paskelbimas
specifinės paskirties abonentų knygoje. Tačiau davęs sutikimą paskelbti jo asmens duomenis konkrečios paskirties abonentų
knygoje paprastai jis nebėra suinteresuotas prieštarauti tų pačių duomenų paskelbimui kitoje panašioje abonentų knygoje.
Antra, minėtos direktyvos 39 konstatuojamojoje dalyje patvirtinama, kad leidžiama perduoti asmens duomenis tretiesiems asmenims
„su sąlyga, kad duomenys nebus panaudoti pagal kitą paskirtį nei nurodytoji juos renkant“.
Trečia, Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvoje minimas vienas atvejis, kai gali būti būtina iš abonento
gauti atnaujintą arba konkretų sutikimą. Pagal šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalį valstybės narės gali taikyti reikalavimą
gauti abonentų sutikimą taip pat tais atvejais, kai viešoji abonentų knyga skirta ne tik sudaryti galimybę atlikti paprasčiausią
asmens kontaktinių duomenų paiešką pagal pavardę ir prireikus kai kuriuos kitus išsamiai išvardytus kriterijus. Iš šios direktyvos
39 konstatuojamosios dalies matyti, kad abonento sutikimą iš naujo reikia gauti tais atvejais, kai „šalis, renkanti abonento
duomenis, arba bet kuri trečioji šalis [šalis, gavusi šiuos duomenis iš abonento ar bet kurios trečiosios šalies], kuriai
duomenys buvo perduoti, pageidauja papildomai panaudoti duomenis pagal kitą paskirtį“.
Darytina išvada, kad jei telefono numerį abonentui suteikusi įmonė jį informavo apie tai, kad jo asmens duomenys gali būti
perduoti trečiajai įmonei, kaip antai
Deutsche Telekom
, kad būtų paskelbti viešoje abonentų knygoje, ir jis sutiko, kad jie būtų skelbiami joje, nagrinėjamu atveju –
Deutsche Telekom
sudarytoje abonentų knygoje, norint šiuos duomenis perduoti įmonei, ketinančiai išleisti spausdintinę ar elektroninę abonentų
knygą arba panaudoti šias knygas teikiant informacijos paslaugas, nebereikia iš naujo gauti abonento sutikimo, jei užtikrinama,
kad atitinkami duomenys nebus naudojami kitais tikslais, nei buvo surinkti skelbiant pirmą kartą. Tinkamai informuoto abonento
duotas sutikimas, minimas Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje, skelbti
jo asmens duomenis viešoje abonentų knygoje sietinas su šio paskelbimo tikslu, todėl jis taikomas bet kuriam vėlesniam trečiųjų
įmonių, veikiančių informacijos apie abonentus teikimo ir abonentų knygų paslaugų rinkoje, atliekamam šių duomenų tvarkymui,
jei toks tvarkymas vykdomas tuo pačiu tikslu.
Be to, kadangi abonentas sutiko, kad jo asmens duomenys būtų perduoti konkrečiai įmonei ir paskelbti šios įmonės sudarytoje
abonentų knygoje, jų perdavimas kitai įmonei, ketinančiai skelbti viešą abonentų knygą, iš naujo negavus šio abonento sutikimo,
negali pažeisti teisės į asmens duomenų apsaugą, pripažįstamos Chartijos 8 straipsniu, dalykinio turinio.
Taigi į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Privataus gyvenimo apsaugos elektroniniuose ryšiuose direktyvos
12 straipsnis aiškintinas kaip nedraudžiantis nacionalinės teisės aktų, kuriais viešas abonentų knygas skelbianti įmonė įpareigojama
perduoti turimus asmens duomenis apie kitų telefonijos paslaugų teikėjų abonentus trečiajai įmonei, užsiimančiai spausdintų
ar elektroninių abonentų knygų leidyba ar tokių knygų panaudojimu teikiant informacijos paslaugą, nesiejant šio perdavimo
su nauju abonentų sutikimu, tačiau tik jei, pirma, prieš pirmą kartą įtraukiant šiuos duomenis į viešą abonentų knygą abonentai
buvo informuoti apie tokio įtraukimo tikslą ir aplinkybę, kad įtraukti duomenys gali būti perduoti kitam telefonijos paslaugų
teikėjui, ir, antra, užtikrinta, kad perdavus šie duomenys nebus naudojami kitais tikslais nei tie, kuriais jie buvo surinkti
norint skelbti pirmą kartą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.

2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių,
susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 25 straipsnio 2 dalis aiškintina
kaip nedraudžianti nacionalinės teisės aktų, kuriais įmonėms, skiriančioms telefono numerius galutiniams paslaugų gavėjams,
nustatoma pareiga perduoti įmonėms, teikiančioms viešai prieinamas informacijos apie abonentus ir abonentų knygų paslaugas,
ne tik duomenis apie savo abonentus, bet ir jų turimus duomenis apie trečiųjų įmonių abonentus.
2.

2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos
elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) 12 straipsnis aiškintinas kaip nedraudžiantis
nacionalinės teisės aktų, kuriais viešas abonentų knygas skelbianti įmonė įpareigojama perduoti turimus asmens duomenis apie
kitų telefonijos paslaugų teikėjų abonentus trečiajai įmonei užsiimančiai spausdintų ar elektroninių abonentų knygų leidyba
ar tokių knygų panaudojimu teikiant informacijos paslaugą, nesiejant šio perdavimo su nauju abonentų sutikimu, tačiau tik
jei, pirma, prieš pirmą kartą įtraukiant šiuos duomenis į viešą abonentų knygą abonentai buvo informuoti apie tokio įtraukimo
tikslą ir aplinkybę, kad įtraukti duomenys gali būti perduoti kitam telefonijos paslaugų teikėjui, ir, antra, užtikrinta,
kad perdavus šie duomenys nebus naudojami kitais tikslais nei tie, kuriais jie buvo surinkti norint skelbti pirmą kartą.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.